Кейт Мортън

Отминали времена

На Ким Уилкинс, който ме насърчи да започна; и на Дейвин Патерсън, който беше с мен до последната точка.

Благодарности

Поднасям искрената си признателност на всички, които прочетоха първите редакции на романа „Отминали времена“ и изразиха мнението си, най-вече на Дейвин Патерсън, Ким Уилкинс и Джулия Кречмър; на моята приятелка и литературен агент Селва Антъни, която толкова много се грижи за мен; на Даян Мортън за бързия прочит на последните страници; и на моето семейство — Мортън, Патерсън и особено на Оливър и Луис, както и на приятелите, които ми даваха възможност толкова често да намирам убежище в замъка Милдърхърст и проявяваха търпение, докато се препъвах обратно надолу по хълма замаяна, разсеяна и понякога дори мъничко не на място.

Имам щастието да работя с междуконтинентален редакторски екип. За неуморната работа и несекващата им подкрепа поднасям сърдечните си благодарности на Анет Барлоу и на Клара Финли от „Алан & Ънуин“ в Австралия; на Мария Рейт, Илай Драйдън и Софи Орм в „Пан Макмилан“, Великобритания; и на Лиз Кауън, чиито всеобхватни познания не спират да ме удивяват. Огромна признателност дължа и на Лайза Кайм, Джудит Кър и екипа на „Атрия“, САЩ, както и на всичките си издатели за тяхната всеотдайност към мен и моите книги.

Благодаря също на Робърт Горман от „Алан & Ънуин“ за неговата отзивчивост, на Сами и Саймън от „Букхаус“, които бяха невероятно търпеливи с мен и изключително прецизни в предпечатната подготовка на текста ми; на Клайв Харис, който ми показа, че в Лондон все още можеш да намериш „Блиц“, ако знаеш къде да търсиш; на художниците и дизайнерите, които създадоха красивите обложки и корици на „Отминали времена“; на търговците на книги и библиотекарите навсякъде, които разбират колко специално нещо е една история; и в памет на Хърбърт и Рита Дейвис.

И накрая огромна благодарност на моите читатели. Без вас удоволствието щеше да е само наполовина.

Пролог

Шшшт… Чувате ли го?

Дърветата го чуват. Първи разбират, че той идва.

Слушайте! Дърветата от гъстата тъмна гора треперят и поклащат листа като тънички шушулки от ковано сребро, а закачливият вятър се промъква през короните им и прошепва, че скоро ще се започне.

Дърветата знаят, защото са стари и вече са го виждали.

Навсякъде цари покой.

Навсякъде цари покой, когато пристига Човека от калта. Нощта е надянала чифт фини кожени ръкавици и е метнала върху земята черно покривало: хитрост, прикритие, време за отдих и сън, та всичко отдолу да си подремне.

Мрак, но не само, понеже всички неща имат оттенъци, полутонове, различна тъкан. Ето вижте смътния масив на гъстите гори, мекия подплатен простор на полята, гладката меласа на пълните с вода ровове. И все пак. Напълно лишеният от късмет не би забелязал, че нещо се раздвижва там, където не би трябвало. На вас наистина ви е провървяло. Понеже никой не е виждал как Човека от калта се надига и оживява, за да разкаже историята.

Ето там, виждате ли? Лъскавият черен ров, пълен с тиня, вече не е равен. Появило се е мехурче ей там, в най-широката част, издуло се е, потрепване на ситни вълнички, просто лека диря…

Обаче вие сте отместили поглед! И толкова по-добре. Тези гледки не са за хора като вас. Ще насочим вниманието си към вътрешността на замъка, защото и там нещо се раздвижва.

Високо в кулата.

Вгледайте се и ще забележите.

Малко момиче отмята завивката.

Сложили са го да си легне преди часове, съвсем наблизо бавачката му тихо похърква в спалнята си и сънува сапун, водни лилии и високи чаши с прясно топло мляко. Нещо обаче е разбудило момиченцето, то се надига крадешком, плъзга се по чистия бял чаршаф и спуска едно до друго белите си тесни стъпалца на дървения под.

Няма луна, на която да се любува или която да осветява пътя, но нещо все пак го привлича към прозореца. Затвореното стъкло е студено, то усеща как трепти мразовитият нощен въздух, докато се покатерва върху библиотечката и сяда над редицата захвърлени любими детски книжки, жертви на устремния му копнеж да порасне и да отлети. Загръща с нощницата горната част на белите си крачета и полага буза в хлътнатинката, оформила се между двете допрени коленца.

Светът е там, навън, хората се движат из него като навити на пружина кукли.

Някой ден, съвсем скоро то възнамерява да го види лично, понеже този замък може и да има катинари по всички врати и решетки на прозорците, но това е, за да не влиза онова нещо, а не за да не излиза момичето.

Онова нещо.

Чувало е да разказват за него. Той самият е история. Приказка от отдавна отминали времена, а решетките и катинарите са останали от дните, когато хората са вярвали на такива неща. На слухове за чудовища от канавките, които дебнели и нападали прелестните девици. За човек, комуто много отдавна била причинена злина и който не спирал да търси отмъщение за загубата си.

Но малкото момиче — което би се начумерило, ако чуе да го наричат така — вече не се плаши от детински приказки и чудовища. То е нетърпеливо, то е модерно и пораснало и копнее да избяга. Този прозорец и този замък вече не му стигат, обаче засега само това има, ето защо се взира мрачно през стъклото.

Там, отвъд, в гънката между възвишенията селцето бавно се унася в сън. Глухо и далечно последният влак за тази нощ дава знак, че наближава — самотен повик, останал без отговор, и железничарят с твърда платнена фуражка излиза навън, препъвайки се, за да сигнализира. В гората наблизо бракониер оглежда какво е отстрелял и мечтае да се прибере у дома и да си легне, а в покрайнините на селото, в една къщурка с олющена боя проплаква новородено.

Съвсем обикновени събития в един свят, където всичко има смисъл. Където виждаш нещата такива, каквито са, и ги пропускаш, когато не са. Свят, доста различен от онзи, в който се е озовало момиченцето.

Понеже там долу, по-близо, отколкото на детето му е хрумнало да погледне, се случва нещо.

Канавката е започнала да диша. Сърцето на заровения дълбоко, дълбоко в калта мъж тупти влажно. Тих звук като стенанието на вятъра се надига от дълбините и напрегнато надвисва над повърхността. Момиченцето го чува, по-точно, го усеща, понеже основите на замъка са споени с калта, и стенанието се просмуква през камъните нагоре по стените етаж след етаж и неусетно минава през библиотечката, на която е седнало то. Някога любима книжка с приказки тупва на пода и момиченцето в кулата се стряска.

Човека от калта отваря едното си око. Рязко, внезапно, завърта го насам-натам. Дали дори в този миг мисли за изгубеното си семейство? За красивата си дребничка съпруга и за двете пухкави млечнобели бебета, които е изоставил. Или пък спомените му се връщат още по-назад, към дните на детството му, когато заедно с брат си е тичал през полята с дълги светли стръкове? А може би мислите му се насочват към другата жена, онази, която го бе обичала преди смъртта му? Чието ласкателство, нежно внимание и отказ бяха стрували на Човека от калта всичко…

Нещо се променя. Момичето го долавя и потръпва. Притиска длан до ледения прозорец и оставя звездовидна следа върху влажната повърхност. Потайната среднощна доба го връхлита, но то не знае и не я нарича така. Няма кой да му се притече на помощ. Влакът е отминал, бракониерът вече лежи до жена си, дори бебето е заспало, след като се е отказало да осведомява света за всичко, което знае. Единственият буден в замъка е момиченцето на прозореца, бавачката му е престанала да похърква и вече диша толкова леко, сякаш е застинала неподвижно. Птиците в гората на замъка също са притихнали, мушнали са главички под тръпнещите си крилца и са стиснали очички в сиви чертици, за да се предпазят от онова, което знаят, че предстои.

Момиченцето е самичко — единствено то и мъжът, който се разбужда в калта. Сърцето му се къса, този път по-бързо, понеже часът му е настъпил и няма да трае дълго. Раздвижва китките и глезените си и се надига от калното си ложе.

Не гледайте. Умолявам ви, отместете поглед, докато той се отделя от повърхността, докато с мъка се покатерва от канавката, докато застава на черния мокър бряг, вдига ръце и си поема дълбоко въздух. Припомня си какво е да дишаш, да обичаш, да те боли.

Вместо това погледнете към буреносните облаци. Дори в тъмното се вижда как се скупчват. Боботят гневно, стегнати като юмруци, тътнат, влачат се тежко, докато не стигат точно над кулата. Човека от калта ли е довел бурята, или бурята е довела Човека от калта? Никой не знае.

В стаята си момичето накланя глава, когато първите неохотни капки опръскват стъклото и срещат ръката му. Денят е бил приятен, не твърде горещ, а вечерта — прохладна. Нито намек за среднощен дъжд. На следващата сутрин хората удивено ще погледнат мократа земя, ще се почешат по главите, ще се усмихнат един на друг и ще кажат: Ама че работа! Пък аз съм спал и нищо не съм усетил!

Но я погледнете, какво е това? Някакъв силует, някаква грамада се издига по стената на кулата. Фигурата се катери бързо, пъргаво, невероятно. Със сигурност човек не е способен на подобно нещо!

Стига до прозореца на момиченцето. Двамата застават лице в лице. То го вижда през набразденото от вече проливния дъжд стъкло — кално, чудовищно същество. Отваря уста да изкрещи, да повика помощ, но в същия миг всичко се променя.

Той се променя пред очите му. Момичето провижда през калните пластове, през поколенията, живели в мрак, гняв и скръб, човешкото лице най-отдолу. Лицето на млад мъж. Забравено лице. Лице, толкова закопняло, тъжно и красиво. И то, без да мисли, се пресяга да отвори прозореца. Да го пусне вътре от дъжда.

Реймънд Блайд, Истинската история на Човека от калта

Първа част

Едно изгубено писмо пристига

1992 г.

Всичко започна с едно писмо. Отдавна изгубено писмо, чакало половин век в забравен пощенски чувал в тъмния таван на една невзрачна къща в Бърмондзи. Понякога си мисля за този пощенски чувал: за стотиците любовни писма, сметки от бакалницата, поздравителни картички за рождени дни, бележки от деца до техните родители, които са били там, вътре, надували са се и са въздишали, докато възпрените послания в тях са си шепнели в тъмното. И са чакали, чакали някой да разбере, че са там. Защото нали знаете какво казват: че писмото винаги търси някой да го прочете, че рано или късно, независимо дали ви харесва, думите излизат на бял свят и разкриват тайните си.

Извинете, романтичка съм — добих този навик през годините, прекарани в четене на романи от деветнайсети век на светлината на фенерче, докато родителите ми мислеха, че спя. Ама помислете си само колко е странно: ако Артър Тайре е бил малко по-отговорен, ако не е изпил толкова много пунш с ром онази Коледа през 1941 година, а после не се е прибрал у дома и не е потънал в пиянски сън, вместо да довърши разнасянето на пощата, ако торбата не е била захвърлена някъде на тавана му и не е останала скрита до деня на смъртта му петдесетина години по-късно, когато една от дъщерите му я намерила и позвънила в „Дейли Мейл“, всичко щеше да се развие по-различно. За майка ми, за мен и най-вече за Джунипър Блайд.

Навремето сигурно сте чели за случилото се — беше по вестниците и по новините. Канал 4 всеки ден излъчваше специално предаване, където канеше някои от получателите да разкажат за своето писмо, за гласа от своето минало, който изненадващо се беше обадил. Имаше една жена, чийто приятел служел в Кралските военновъздушни сили, и мъж, на когото евакуираният му син — момченце, убито от парче шрапнел около седмица по-късно, — изпратил картичка за рождения ден. Според мен предаването беше много хубаво: на моменти беше вълнуващо, с радостни и тъжни истории, накъсани от архивни кадри от войната. На няколко пъти се разплаквах, но не си правете изводи от това — аз съм си плачлива.

Майка ми обаче не участва в предаването. Продуцентите й се обадиха и я попитаха дали в нейното писмо е имало нещо специално, което би искала да сподели с хората в страната, но тя отговори, че не, била най-обикновена поръчка за стари дрехи от магазин, който отдавна вече не съществувал. Обаче не беше вярно. Знам го, понеже бях там, когато писмото пристигна. Видях как реагира мама на това изгубено писмо и знам, че то беше всичко друго, но не и обикновено.

Беше една сутрин в края на февруари, зимата още ни стискаше за гърлото, цветните лехи бяха заледени, а аз бях дошла да й помогна с неделното печено. Правя го понякога, понеже на родителите ми им харесва, нищо че съм вегетарианка и знам, че в един момент по време на обяда майка ми ще започне да се тревожи, после направо ще се изтормози и накрая вече няма да издържи и ще започне да ме обстрелва със статистики относно протеини и анемия.

Белех картофи в мивката, когато пуснаха писмото през процепа на вратата. Обикновено в неделя не пристига поща, което трябваше да ни подскаже нещо, ама не. Аз се чудех как да съобщя на родителите ми, че с Джейми сме се разделили. Бяха минали вече два месеца и съзнавах, че в крайна сметка ще трябва да кажа нещо, но колкото повече отлагах да изрека думите, толкова по-секретни ставаха те. Имах си причини да мълча: родителите ми се отнасяха подозрително към Джейми още от самото начало, не понасяха добре сътресенията и майка ми щеше да се притесни още повече, ако разбереше, че живея в апартамента сама. Най-много обаче се боях от неизбежния и неловък разговор, който щеше да последва, след като направех съобщението си. Първо смайването, после тревогата, после примирението, които щяха да пробягат по лицето на мама, докато осъзнава, че дългът й на майка повелява да ми предложи някаква утеха… Но да се върнем към пощата. Към шума, когато пускат нещо през процепа на вратата.

— Еди, ще го вземеш ли?

Това беше майка ми. (Еди съм аз, извинете, трябваше да се представя по-рано.) Тя кимна към коридора и ми даде знак с ръката, която не беше пъхната в пилето.

Аз оставих картофа, избърсах се с кърпата и отидох да взема пощата. На изтривалката имаше само едно писмо в официален пощенски плик, на който пишеше, че е „препратена поща“. Прочетох това на мама и занесох писмото в кухнята.

Тя беше приключила с пълненето на пилето и също бършеше ръцете си. Понамръщена, по-скоро по навик, отколкото заради някакво конкретно очакване, тя взе писмото от мен и дръпна очилата си за четене от ананаса във фруктиерата. Бегло прегледа съобщението от пощата и се зае с пламъче в очите да отваря външния плик.

Аз отново се бях заловила с картофите — занимание, което надали беше по-интригуващо, отколкото да гледам как майка ми отваря пощата, затова съжалявам, че не видях изражението й, когато е измъкнала отвътре по-малкия плик, когато е забелязала тънката икономична хартия и старата марка, когато е обръщала писмото и е четяла написаното на гърба име. Оттогава съм си го представяла много пъти: как кръвта тутакси се смъква от страните й, как пръстите й се разтреперват и трябва да минат няколко минути, преди да отвори плика.

Не се налага да си представям звука. Ужасното, гърлено възклицание, последвано от поредица дрезгави стенания, които се разлетяха във въздуха и станаха причина белачката да се плъзне в ръката ми и да си порежа пръста.

— Мамо?

Приближих се до нея и обгърнах раменете й с ръка, като гледах да не накапя с кръв блузата й. Тя обаче не каза нищо. Не била в състояние — обясни ми впоследствие, не веднага. Стоеше скована, докато сълзите се търкаляха по бузите й, и стискаше странния малък плик от толкова тънка хартия, че виждах ъгълчето на сгънатото писмо вътре, силно притиснато към гърдите й. След това тя се качи горе в спалнята си и ми даде разпокъсани наставления за птицата, фурната и картофите.

В нейно отсъствие в кухнята се настани болезнена тишина и аз се постарах да бъда съвсем тиха и да се движа съвсем бавно, за да не обърквам нещата повече. Майка ми рядко плачеше, но онзи момент — на неочаквано вълнение и смайване — ми се стори някак странно познат, сякаш и преди го бяхме преживявали. След петнайсет минути, през които ту белех картофи, ту прехвърлях мислено вероятности от кого може да е писмото и се чудех как да постъпя, най-сетне потропах на вратата на спалнята й и я попитах иска ли чаша чай. Тя вече се беше овладяла и двете седнахме една срещу друга на малката покрита с мушама маса в кухнята. Преструвах се, че не забелязвам следите от сълзи по лицето й, а тя заразказва за съдържанието на плика.

— Писмо от човек, когото познавах много отдавна. Когато бях момиче на дванайсет-тринайсет години.

В съзнанието ми изникна една картина, смътен спомен за снимката върху нощното шкафче на баба ми, когато вече беше стара и на смъртно легло. Три деца, най-малкото от които майка ми — момиче с къса тъмна коса, стъпило на нещо най-отпред. Странно беше, седяла съм при баба стотици пъти, но в онзи момент не можах да извикам ясно чертите на момиченцето в съзнанието си. Може би децата просто не се интересуват какви са били родителите им, преди те да се родят, не и докато не се случи нещо конкретно, което да осветли миналото. Пиех си чая и чаках мама да продължи.

— Разказвала ли съм ти за онези дни? По време на войната, на Втората световна война. Беше ужасно. Такава неразбория, толкова много неща бяха разрушени. Сякаш… — въздъхна тя, — … ами струваше ми се, че положението в света никога няма да се нормализира. Че земята е клюмнала на оста си и вече нищо не би могло да я изправи. — Тя обхвана с ръце ръба на чашата си, от която се издигаше пара, и забоде поглед в нея. — Семейството ми — мама, татко, Рита, Ед и аз — живеехме всички заедно в малка къща на „Барлоу Стрийт“, близо до Елефант и Касъл, и в деня след избухването на войната ни събраха в училището, отведоха ни под строй до гарата и ни натъпкаха във вагони. Никога няма да го забравя — всички деца с табелки, маски и раници и майките, които бяха размислили и тичаха по улицата към влака, крещейки на пазачите да пуснат децата им, а после се провикваха към по-големите братя и сестри да се грижат за по-малките и да не ги изпускат от поглед.

Тя поседя мълчаливо, хапейки долната си устна, докато сцената се разиграваше в паметта и.

— Сигурно си била изплашена — обадих се тихичко.

В нашето семейство не бяхме особено сантиментални, иначе щях да се пресегна и да взема ръцете й в своите.

— Отначало да. — Мама свали очилата и потърка очите си. Лицето й беше уязвимо, някак недовършено без очилата, приличаше на дребна нощна животинка, заблудена на дневна светлина. Добре, че отново си ги сложи и продължи: — Дотогава никога не ме бяха отвеждали далече от дома, никога не бях прекарвала и една нощ без майка ми. Обаче с мен бяха по-големият ми брат и сестра ми, а по време на пътуването една от учителките ни раздаде шоколад и всички се поразведрихме и започнахме да възприемаме случващото се по-скоро като приключение. Представяш ли си? Бяха ни обявили война, а ние пеехме, ядяхме грах от консерви и си играехме на „През прозореца виждам нещо, което започва с…“. Понякога децата са много издръжливи, много корави.

Накрая пристигнахме в едно градче, което се казваше Кранбрук, но там ни разделиха на групи и ни натовариха в различни вагони. Вагонът, в който бях с Ед и с Рита, ни отведе в село Милдърхърст, където ни подредиха в колони и ни въведоха в някаква зала. Там ни чакаха група местни жени с дежурни усмивки и списъци в ръка, които ни накараха да се подредим в редици, докато хората се тълпяха край нас и избираха. Най-напред избираха малките — особено хубавките. Сигурно всички смятаха, че те ще им създават по-малко грижи, че не са чак толкова облъхнати от Лондон — усмихна се тя накриво. — Но скоро си взеха поука. Брат ми беше избран бързо — беше силно момче, висок за възрастта си, а фермерите отчаяно се нуждаеха от помощ. Рита замина малко след него с приятелката си от училище.

Е, стига толкова — пресегнах се и положих ръка върху нейните:

— О, мамо!

— Няма нищо. — Тя издърпа ръката си и ме потупа по пръстите. — Не останах последна. Имаше още няколко деца, включително момченце с ужасно кожно заболяване. Не знам какво стана с него, но когато аз тръгнах от онази зала, то още си стоеше там. Знаеш ли, много дълго след това, години наред нарочно купувах натъртените плодове, ако първо тях съм докоснала при зарзаватчията. Никакво оглеждане и връщане в щайгата, ако не са идеални.

— Но нали накрая са избрали и теб?

— Накрая избраха и мен. — Мама снижи глас, заигра се с нещо в скута си и се наложи да се приведа по-близо до нея. — Тя влезе в залата по-късно. Вече почти никой не беше останал, повечето деца бяха тръгнали, а жените от Доброволческата женска организация раздигаха приборите за чая. Поплаках си, макар и скришом. И не щеш ли, тя влетя в залата и сякаш дори въздухът се промени.

— Как така се промени? — сбърчих нос аз и си спомних онази сцена от „Кери“[1], когато избухва светлината.

— Трудно ми е да ти обясня. Познаваш ли човек, който сякаш налага своя атмосфера, когато се появява някъде?

Може би. Свих несигурно рамене. Всички обръщат глави след приятелката ми Сара, когато влезе някъде — не е точно атмосферно явление, но все пак…

— Не, разбира се, че не си. Звучи толкова глупаво, като го кажеш така. Имам предвид, че тя беше различна от другите хора, беше по-… О, не знам. Просто „по“. Притежаваше необикновена хубост, дълга коса, големи очи, доста диви, но не само това я отличаваше. Тогава, през септември 1939 година, беше само на седемнайсет години, но другите жени сякаш се свиваха в нейно присъствие.

— Държали са се почтително, така ли?

— Да, това е думата, почтително. Учудиха се, че тя е дошла, и не бяха сигурни как да се държат. Накрая една от тях обаче се престраши и попита дали може да й помогне, но момичето само махна с дългите си пръсти и оповести, че е дошла за своето евакуирано дете. Така каза: не за някое евакуирано дете, а за своето. И се запъти право мен, където седях на пода. „Как се казваш?“, попита, а когато й отговорих, се усмихна и отбеляза, че сигурно съм изморена след дългото пътуване. „Искаш ли да дойдеш с мен?“ Кимнах, би трябвало да съм кимнала, понеже тя се извърна към най-властната жена, онази със списъка, и заяви, че ще ме вземе у дома си.

— Как се казваше?

— Блайд — отговори майка ми и овладя едва забележим трепет. — Джунипър Блайд.

— Тя ли ти изпрати писмото?

Мама кимна.

— Тя ме отведе до най-красивата кола, която бях виждала, и ме откара в къщата, където живееше заедно с по-големите си сестри близначки — зад желязна врата, после по лъкатушна алея до голяма каменна постройка насред гъста гора. Замъкът Милдърхърст.

Името беше като от готически роман и леко ме жилна, когато си спомних риданията на мама, щом прочете името и адреса на жената на гърба на плика. Бях чувала истории за евакуирани деца, за разни неща, които са се случвали, затова попитах тихо, стаила дъх:

— Зловещо ли беше?

— О, не, нищо подобно. Изобщо не беше зловещо. Тъкмо обратното.

— Но писмото… Ти се…

— Писмото ме изненада, това е. Отдавнашен спомен.

Тя се смълча и аз се замислих за огромния мащаб на евакуацията, за това, колко ли плашещо и странно е било за нея, съвсем мъничка, да попадне на непознато място, където всеки и всичко са съвсем различни. Аз все още можех да докосна преживяванията от своето детство, ужаса, че ще бъда тласната към нови и тревожни ситуации, неистовите връзки, създавани по необходимост — със сгради, с благоразположени възрастни, със специални приятели, — за да оцелея. Докато си припомнях тези спешни привързвания, ми хрумна нещо.

— Ходила ли си там отново след войната, мамо? В Милдърхърст?

Тя рязко вдигна поглед.

— Не, разбира се. Защо да го правя?

— Не знам. За да се видите, да си поговорите. Да се срещнеш с приятелката си.

— Не — отсече тя. — Имах си семейство в Лондон, майка ми не можеше да се лишава от мен, а и имаше работа за вършене, да се разчиства след войната. Истинският живот продължаваше.

След тези думи помежду ни се спусна познатата завеса и аз знаех, че разговорът е приключил.

В крайна сметка не ядохме печено. Мама заяви, че нямала апетит, и попита дали ще се разсърдя много, ако тази седмица пропуснем. Стори ми се неучтиво да й напомням, че аз и бездруго изобщо не ям месо и че присъствието ми се дължи повече на синовен дълг, затова я уверих, че нямам нищо против, и й предложих да полегне. Тя се съгласи и докато аз си събирах нещата в чантата, тя глътна два парацетамола и ми напомни да си скрия ушите от вятъра.

Оказа се, че татко е проспал цялата случка. Той е по-възрастен от мама и се беше пенсионирал няколко месеца преди това. Оттеглянето от работа не му се отрази добре: през седмицата се мотаеше из къщи и търсеше какво да поправи или да почисти, подлудяваше мама, а в неделя си почиваше в креслото. Даденото от Бога право на мъжа в къщата — така обясняваше на всеки, проявил готовност да го изслуша.

Целунах го по бузата и излязох от къщи, храбро посрещнах мразовития въздух, докато вървях към метрото изморена, разстроена и донякъде потисната, че се връщам сама в дяволски скъпия апартамент, в който до неотдавна живях заедно с Джейми. Едва между главната улица на Кенсингтън и Нотинг Хил Гейт осъзнах, че всъщност мама не ми е казала какво пише в писмото.

Един спомен се прояснява

Докато пиша сега, съм малко разочарована от себе си. Но в ретроспекция всеки е голяма работа и сега, когато знам, че има какво да се намери, не е трудно да се запитам как така не съм проверила. А не съм пълен глупак. С мама се видяхме на чай няколко дни след случилото се и макар отново да не можах да спомена за промяната в личния ми живот, я попитах за съдържанието на писмото. Тя подмина въпроса като несъществен, каза, че не било важно, било просто поздрав, а реакцията й се дължала на изненада, нищо повече. Тогава не знаех колко добър лъжец е майка ми, нито пък имах причина да се съмнявам в думите й, да продължа да разпитвам или да обърна специално внимание на езика на тялото й. Обикновено така става, нали? Инстинктът те кара да вярваш на думите на хората, особено на хората, които познаваш добре, на близките си, на доверените си приятели. Поне при мен е така. Или беше.

Затова за известно време забравих за замъка Милдърхърст и за евакуацията на мама, дори за странния факт, че никога преди не я бях чувала да говори за това. Има лесно обяснение, повечето неща имат — двете с мама се разбирахме добре, но никога не сме били особено близки и със сигурност не сме се впускали в дълги дружески разговори за миналото. Нито пък за настоящето. Във всеки случай нейното евакуиране е било приятно, но не и незабравимо преживяване. Не е имало причина да го споделя с мен. Бог ми е свидетел колко неща аз не споделям с нея.

По-трудно обяснимо беше силното и необичайно усещане, което ме завладя, когато видях как реагира тя на писмото, необяснимата сигурност на един важен спомен, който просто не можех да конкретизирам. Нещо, което бях чула или видяла, а след това бях забравила, сега потрепваше в мрачните кътчета на съзнанието ми и отказваше да застине неподвижно и да ми позволи да го наименувам. То трептеше, а аз се чудех, стараех се да си припомня дали пък не е пристигало и друго писмо преди години, писмо, което също да я бе разплаквало. Но беше безполезно; изплъзващото се смътно усещане отказваше да се проясни и аз реших, че то най-вероятно е плод на прекомерно развихреното ми въображение, което открай време според родителите ми ще ми навлече неприятности, ако не внимавам.

По онова време имах по-неотложни грижи — например къде ще живея, когато изтече предплатеният период. Шестте месеца авансово платен наем бяха прощален подарък от Джейми, своеобразно извинение, компенсация за жалкото му поведение, но приключваха в края на юни. Преглеждах вестниците и агенциите за недвижими имоти, търсейки обяви за студиа, но със скромната си заплата трудно можех да си намеря квартира що-годе удобно близо до работата ми.

Работя като редактор в издателство „Билинг и Браун“. Ние сме малко семейно издателство в Нотинг Хил, основано в края на 40-те години на двайсети век от Хърбърт Билинг и от Майкъл Браун, отначало като начин да издават собствените си поезия и пиеси. Струва ми се, че отначало са били много уважавани, но с течение на времето, когато по-големите издателства завладяха по-голям дял от пазара и читателският интерес към бутиковите издания намаля, ние се ограничихме до жанрове, които любезно наричаме „специализирани“, и до такива, които не толкова любезно наричаме „суета“. Господин Билинг — Хърбърт — е шефът ми. Той е и мой наставник, закрилник и най-близък приятел. Нямам много приятели, поне не сред хората от плът и кръв. Не искам да ви звучи тъжно и самотно, не съм човек, който трупа приятели и обича шумните компании. Бива ме с думите, ала не с изречените. Често си мисля колко прекрасно би било, ако можеше да общувам само на хартия. И допускам, че в известен смисъл точно това правя, понеже имам стотици от онези, другите приятели, които са подвързани — превъзходни страница след страница, истории, които се разгръщат по един и същ начин всеки път, но винаги ми доставят радост, които ме улавят за ръка и ме превеждат през портата в светове, изпълнени с огромен ужас и възторжена наслада. Взискателни, достойни и благонадеждни приятели — някои от тях мъдри съветници, — но печално неспособни да ме подслонят за месец-два.

И макар че нямах опит с късането на връзките — Джейми беше първото ми истинско гадже, с когото си представях бъдещето си, подозирах, че сега е моментът да помоля приятели да ми върнат услугата. И точно затова се обърнах към Сара. Двете сме отраснали заедно по съседски, а нашата къща стана в гори дом за нея, когато четиримата й по-малки братя и сестри се превръщаха в диви зверчета и тя се нуждаеше от място, където да избяга. Чувствах се поласкана, че човек като Сара смята доста улегналата къща в предградията на моите родители за убежище. Двете останахме близки в прогимназията, когато доста често хващаха Сара да пуши зад тоалетните и вместо на часовете по математика да ходи на курсове за гримьори. В момента тя работи на свободна практика за списания и за филмови продукции. Прекрасно е, че тя успя, но за нещастие, това означаваше също, че точно когато имах нужда от нея, тя се оказа в Холивуд, където превръщаше актьорите в зомбита, а апартаментът й със стаята за гости беше отдаден под наем на австрийски архитект.

Известно време се терзаех и си представях с ярки подробности живота, който ще съм принудена да водя без покрив над главата, но после Хърбърт благородно ми предложи канапето в тясното си апартаментче под офиса ни.

— След всичко, което си направила за мен? — отговори той, когато го попитах дали е сигурен. — Ти ме извади от калта. Спаси ме!

Преувеличаваше. Не съм го виждала в калта, но разбирах какво има предвид. Работех при тях едва от няколко години и тъкмо бях започнала да се оглеждам за по-предизвикателна работа, когато господин Браун почина. Хърбърт прие смъртта на партньора си толкова тежко, че просто не можех да го изоставя, не и тогава. Той явно си нямаше никой друг, освен пълното си лакомо кученце, и макар да не ми го е казвал, от дълбоката му и силна скръб заключих, че двамата с господин Браун са били повече от делови партньори. Хърбърт престана да се храни, престана да се къпе и една сутрин глупашки се напи с джин, макар че е пълен въздържател.

Изглежда, нямах голям избор: започнах да му готвя, конфискувах джина и когато сметките бяха много лоши, а аз не успявах да предизвикам интереса му, на своя глава започнах да тропам по някои врати и да търся нови поръчки за издателството. Тогава започнахме да печатаме листовки за местните предприятия. Хърбърт беше толкова доволен, когато разбра, че надцени мотивите ми. Започна да ме нарича свое протеже и доста живна, когато говореше за бъдещето на „Билинг и Браун“: как двамата с него сме щели да възродим компанията в памет на господин Браун. В очите му отново се появи пламъче и аз отложих още малко търсенето на нова работа.

И ето ме сега. Осем години по-късно. За огромно смайване на Сара. Трудно можеш да обясниш на човек като нея — умен творец, който постъпва единствено според собствените си разбирания, — че ние, останалите, имаме различни критерии за доволство от живота. Аз работя с хора, които обожавам, печеля достатъчно пари, за да се издържам (макар и не в апартамент с две спални в Нотинг Хил), прекарвам времето си в игра с думи и изречения, помагам на хората да изразяват идеите си и да сбъдват мечтата си да издадат свое произведение. Пък и не че не съм имала други възможности. Миналата година Хърбърт ме повиши в заместник-председател — нищо че само ние двамата с него работим в офиса на пълен работен ден. Устроихме си малка церемония и всичко останало. Сюзан, младши партньорката на хонорар, направи торта и дойде в почивния си ден, за да можем тримата да пийнем безалкохолно вино от чаени чаши.

Тъй като всеки момент щяха да ме изхвърлят от апартамента, приех признателно поканата му да остана у тях. Жестът беше наистина трогателен, особено като се има предвид колко мъничко беше жилището. Освен това нямах друг вариант. Хърбърт беше адски доволен.

— Прелестно! Джес ще е на седмото небе — много обича гости.

Това беше през май, когато се готвех завинаги да напусна апартамента, където живеехме двамата с Джейми, да обърна последната празна страница на нашата история и да започна нова глава самичка. Имах работа, бях здрава и притежавах ужасно много книги. Трябваше само да съм смела и да се изправя пред сивите самотни дни, които сякаш се проточваха до безкрайност.

Предвид всичко това, мисля, че се справях доста добре: само от време на време си позволявах да се потопя дълбоко в сълзливо-сантименталните си фантазии. В такива мигове си намирах тихо и тъмно кътче — още по-подходящо място да се отдам изцяло на фантазията — и си представях най-подробно онези прекрасни бъдещи дни, когато ще вървя по нашата улица, ще спра пред нашата сграда, ще вдигна поглед към прозореца, на който отглеждам билките си, и ще видя през стъклото нечий силует. Взрете се в тъмната преграда между миналото и настоящето и ще усетите силна физическа болка от факта, че няма връщане назад.

Като малка бях много отнесена и майка ми непрекъснато се чувстваше безсилна с мен. Тя се отчайваше, когато минавах точно по средата на кална локва или се налагаше да ме издърпа от канавката и от пътя на профучаващия покрай нас автобус, и казваше нещо от сорта на: „Опасно е да се изгубиш в собствената си глава“ или „Когато не виждаш какво действително се случва край теб, се случват инциденти, Еди. Трябва да внимаваш“.

На нея й беше лесно да го каже: надали по земята е стъпвала по-разумна и прагматична жена от нея. Нещата обаче не са толкова прости за момиченце, което живее в света на собствената си глава, откакто се е запитало за пръв път: „Ами ако…?“. Разбира се, аз не престанах да бленувам, просто се научих да се прикривам по-добре. Мама обаче имаше право в известен смисъл, понеже тъкмо прекалено страховитите ми и безрадостни фантазии за това, какво ще представлява бъдещето ми без Джейми, ме оставиха неподготвена за онова, което предстоеше да се случи.

В края на май в офиса ни се обади по телефона някакъв самозван медиум, който искаше да издаде ръкописа си за срещи със света на отвъдното в Ромни Марш. Когато с нас се свърже евентуален клиент, ние правим всичко по силите си той да остане доволен, поради което аз се запътих с възстаричкото пежо хечбек на Хърбърт към Кент да се срещна, да поздравя и евентуално да придумам клиента. Не шофирам често и ненавиждам магистралата, когато е натоварена, затова тръгнах още на зазоряване, понеже смятах, че така ще се измъкна по живо, по здраво.

Пристигнах много преди девет, срещата мина добре — придумах го, той подписа договор — и към обяд отново бях на път. Движението вече беше много по-натоварено и колата на Хърбърт, която не можеше да се движи с повече от осемдесет километра в час без опасност да изгуби някоя гума, определено не можеше да се справи. Заседнах в най-дясната лента, но въпреки това си навлякох доста сърдити клаксони и клатене на глава. Не е добре за душата да те смятат за досадно присъствие, особено ако си лишен от право на избор по въпроса, затова в Ашфорд слязох от магистралата и тръгнах по второстепенните пътища. Ориентирам се много зле, обаче в жабката имаше карта и аз се примирих, че ще спирам често и ще поглеждам.

Отне ми половин час да се объркам здравата. Още не разбирам как се случи, но подозирам, че възрастта на картата е изиграла своята роля. Това, а също и фактът, че се любувах на околността — на осеяните с иглики поляни, на красивите диви цветя по канавките, — а всъщност би трябвало да внимавам в пътя. Каквато и да е причината, изгубих къде точно на картата се намирам. Карах по тесен път с надвиснали над него огромни дървета от двете страни, когато най-сетне си признах, че нямам никаква представа дали се движа на север, на юг, на изток или на запад.

Обаче не се притесних, още не. Мислех, че ако просто продължа по пътя, рано или късно ще стигна до някое кръстовище, до някой ориентир, може би дори до крайпътна будка, където някой ще бъде така любезен да нарисува голям червен хикс на картата ми. Не трябваше да се връщам на работа следобед, пътищата не са безкрайни, така че от мен се искаше само да си отварям очите.

И тогава го съзрях — стърчеше от агресивно прораснал бръшлян. Един от онези бели стълбове, на които има сочещи на всички страни дървени стрелки с изписани по тях имена на местните села. Милдърхърст, пишеше на табелата, пет километра.

Спрях колата, отново прочетох табелата и косъмчетата по врата ми настръхнаха. Изпитах странно шесто чувство и неясният спомен, който се опитваше да се избистри, откакто през февруари пристигна Изгубеното писмо на мама, най-сетне възкръсна. Слязох от колата като насън и поех, накъдето сочеше табелата. Сякаш се наблюдавах отстрани и знаех какво предстои да намеря. И може би наистина знаех.

Защото тя беше там, на около шестстотин метра надолу по пътя, точно където си я представях. От храсталаците стърчеше двойна желязна врата, някога величествена, но сега увиснала накриво. Двете й крила се бяха облегнали едно на друго, сякаш за да споделят тежкия товар. На малката каменна къщичка до вратата имаше ръждясала табела: „Замък Милдърхърст“.

Сърцето ми затуптя учестено в гърдите, докато пресичах пътя и се запътих към вратата. Стиснах по една пръчка с двете си ръце — усетих желязото студено, грубо и ръждиво под дланите ми — и бавно долепих към тях лицето и челото си. Проследих с поглед засипаната с чакъл алея, която се виеше надалече нагоре по хълма, прекосяваше някакъв мост и после се губеше в гъста гора.

Беше красива, обрасла с храсталаци и печална, но не гледката спря дъха ми. А връхлетялото ме осъзнаване, абсолютната увереност, че съм била тук и преди. Че съм стояла на тази врата, надничала съм през железните пръчки и съм гледала как птиците летят като късчета хартия на фона на нощното небе над наежилата се гора.

Край мен нещата се наместваха с шумолене, сякаш бях навлязла в селенията на едно мечтание, сякаш отново заемах същото време и пространство като момичето, което бях много отдавна. Пръстите ми се стегнаха около пръчките и някъде дълбоко в тялото си разпознах жеста. Бях правила същото преди. Кожата на дланите ми помнеше. Аз помнех. Слънчев ден, топъл бриз, който си играе с подгъва на роклята ми — най-хубавата ми рокля, — сянката на майка ми, която виждам висока с периферното си зрение.

Погледнах настрани, където стоеше тя, наблюдавах я, докато се взираше към замъка, към тъмния и далечен силует на хоризонта. Бях жадна, беше ми горещо, искаше ми се да отида да поплувам в набразденото от вълнички езеро, което виждах през портата. Да поплувам с патиците, с водните кокошки и с водните кончета, които се стрелкаха сред тръстиките на брега.

— Мамо — помня, че казах, но не получих отговор. — Мамо?

Тя завъртя глава към мен и за част от секундата сякаш не ме позна. Вместо това непознато за мен изражение държеше лицето й като заложник. Беше непозната за мен възрастна жена, чиито очи криеха тайни. Сега вече мога да намеря думите, с които да опиша тази необичайна смесица: съжаление, нежност, скръб, носталгия, обаче тогава нямах представа. Още по-малко, когато тя каза:

— Допуснах грешка. Изобщо не биваше да идвам. Вече е твърде късно.

Мисля, че не й отговорих, поне не тогава. Нямах представа какво иска да каже и преди да успея да я попитам, тя ме стисна за ръка и ме дръпна толкова силно, че рамото ме заболя, а после ме повлече през пътя към паркираната ни отсреща кола. Долових уханието на парфюма й, докато вървяхме, по-остро и по-кисело, примесено с горещия въздух, с непознатите миризми в провинцията. Тя запали колата и потегли, а аз наблюдавах през прозореца две врабчета, когато го чух: същото ужасно ридание, което нададе тя, когато пристигна и писмото от Джунипър Блайд.

Книгите и семейство Бърд

Портата на замъка беше заключена и твърде висока за прескачане, не че изобщо бих се замислила за подобно нещо дори ако портата беше по-ниска. Никога не съм си падала по спорта или по физическите предизвикателства, а сега, когато липсващият спомен се възстанови, краката ми неуслужливо се превърнаха в желе. Почувствах се странно изолирана и неуверена и след известно време не ми оставаше нищо друго, освен да се върна в колата, да поседя там малко и да обмисля как ще е най-добре да постъпя. В крайна сметка нямах голям избор. Твърде разсеяна бях, за да шофирам, със сигурност не и чак до Лондон, затова запалих колата и съвсем бавничко подкарах към селцето Милдърхърст.

На пръв поглед беше като всяко друго село, през което бях минала през този ден: един-единствен път през центъра, с морава в единия край, църква до нея и училище някъде по пътя. Паркирах пред местната църква и редиците уморени лондонски деца буквално изникнаха пред очите ми — мърляви и несигурни след дългото пътуване с влака. Призрачен образ на мама отпреди време, преди да ми бъде майка, преди да бъде каквото и да било, безпомощно запътила се към неизвестното.

Бавно поех по главната улица, опитвайки се — без особен успех — да укротя разлетелите се на всички посоки мисли. Добре, мама се е върнала в Милдърхърст и аз съм я придружавала. Стояли сме пред онази врата и тя се е разстроила. Това го помнех. Беше се случило. Но макар да бях намерила един отговор, появиха се цял рояк нови въпроси, които пърхаха из мозъка ми като нощни пеперуди, търсещи светлината. Защо бяхме идвали тук и защо тя плака? Какво имаше предвид, когато ми каза, че е допуснала грешка, че вече е твърде късно. И защо ме излъга само преди три месеца, когато ме уверяваше, че писмото на Джунипър Блайд няма никакво значение?

Въпросите кръжаха ли, кръжаха, докато накрая не се озовах пред отворената врата на една книжарница. Струва ми се естествено в мигове на най-голямо объркване човек да търси познатото, а високите рафтове и дългите редици спретнато подредени гръбчета на книги ми подействаха невероятно успокояващо. Сред мириса на мастило и подвързии, сред прашинките в сноповете слънчева светлина, в прегръдката на топлия и спокоен въздух отново бях в състояние да си поемам дъх с лекота. Усетих как пулсът ми се нормализира и мислите ми успокояват криле. Вътре беше полутъмно — и толкова по-добре, — а аз се спирах на любимите ми автори и заглавия като учителка, която извиква имена по списък. Бронте — тук, Дикенс — отметнат, Шели — няколко прекрасни издания. Нямаше нужда да ги вадя от местата им, стигаше ми само да знам, че ги има, и да ги докосна леко с върховете на пръстите си.

Обикалях и разглеждах, от време на време премествах някоя книга на мястото й, а накрая излязох на едно открито пространство в дъното на магазина. По средата беше поставена маса със специална колекция от книги под наслов „Местни истории“. Тук бяха събрани истории, красиви томчета и книги от местни автори: „Детективски истории“, „Убийство и хаос“, „Приключенията на контрабандистите от Хокхърст“, „История на отглеждането на хмел“. По средата върху дървена поставка имаше едно познато ми заглавие: „Истинската история на Човека от калта“.

Ахнах и посегнах да взема книгата.

— Харесва ли ви? — изневиделица изникна продавачката и се позавъртя наблизо, сгъвайки парцала си за прах.

— О, да! — отговорих благоговейно. — Разбира се. Че на кого не му харесва!

За пръв път се натъкнах на „Истинската история на Човека от калта“, когато бях десетгодишна и не ходех на училище, а лежах болна у дома. Имах заушки, струва ми се, едно от онези училищни заболявания, които те държат в изолация седмици наред, и сигурно съм мрънкала непоносимо, понеже състрадателната усмивка на мама се беше превърнала в стегната стоическа извивка на устните. Един ден, след като излезе за кратък отдих на Главната, тя се върна отново въодушевена и бутна в ръцете ми една доста пооръфана книга от библиотеката.

— Може би това ще те ободри — каза тя колебливо. — Предназначена е за малко по-други читатели, но ти си умно момиче и съм сигурна, че ще се справиш, ако се постараеш. Доста по-дълга е от нещата, които си свикнала да четеш, но прояви упорство.

Сигурно съм се изкашляла самосъжалително в отговор, без да подозирам, че ми предстои да прекрача един праг, от който няма връщане, че в ръцете си държа предмет, чийто простичък външен вид създава измамна представа за огромната му сила. Всички истински читатели имат книга, момент като този, който описвам, а моят настъпи, когато мама ми даде тази оръфана от четене книга от библиотеката. Защото, макар тогава още да не го знаех, след като потънах дълбоко в света на Човека от калта, реалният живот никога вече нямаше да може да се състезава с художествената измислица. Оттогава изпитвам признателност към госпожица Пери, защото, когато е подала този роман на измъчената ми майка и я е насърчила да ми го даде, тя или ме е объркала с по-голямо дете, или е надникнала дълбоко в душата ми и е съзряла зейналата там дупка, която трябва да бъде запълнена. Винаги съм предпочитала да вярвам във второто. В крайна сметка, мисия на всяка библиотекарка е да събира книгите с техните истински читатели.

Отворих пожълтялата корица и книгата ме грабна още от първата глава, където се описва пробуждането на Човека от калта в пълната с лъскава черна кал канавка, от този ужасен миг, когато сърцето ми се разтуптя като обезумяло в гърдите. Нервите ми се изопнаха, кожата ми пламна, пръстите ми тръпнеха от копнежа да обръщам една след друга страниците, изтънели в ъгълчето, тъй като безброй други читатели бяха предприели същото пътуване преди мен. Посетих величествени и страховити места, и то без да ставам от обсипаното с носни кърпички канапе в дневната на родителите ми в предградията. Човека от калта ме държа в плен дни наред, подутото ми лице спадна и се формира бъдещата ми личност.

Погледът ми отново беше привлечен от ръкописната табела — Местни истории — и аз се обърнах към широко усмихналата продавачка.

— Реймънд Блайд местен ли е?

— О, да. — Жената прибра косата си зад ушите: — Със сигурност. Живял е тук и е пишел в замъка Милдърхърст. Там и починал. Това е внушителното имение на няколко километра извън селото. — В гласа й се прокрадна смътна отчаяна нотка. — Поне някога беше внушително.

Реймънд Блайд. Замъкът Милдърхърст. Сърцето ми заблъска силно в гърдите.

— А дали е имал дъщеря?

— Всъщност три.

— Някоя да се е казвала Джунипър?

— Да, най-малката.

Замислих се за мама, за нейния спомен за седемнайсетгодишното момиче, което заредило въздуха с електричество, когато влязло в онази селска зала, спасило я от редичката евакуирани деца, а после изпратило писмо през 1941 година, което разплака мама при пристигането си петдесет години по-късно. И внезапно изпитах нуждата да се облегна на нещо стабилно.

— И трите са все още живи и са си там — продължи продавачката. — Майка ми все повтаря, че има нещо във водата на замъка. И трите са в цветущо здраве. С изключение на вашата Джунипър, разбира се.

— Защо, какво й е?

— Има деменция. Мисля, че се предава в семейството. Тъжна история — говори се, че някога била голяма красавица и много умно момиче, многообещаваща писателка, обаче годеникът й я изоставил по време на войната и след това тя вече не била същата. Побъркала се, не спирала да го чака, но той така и не си дошъл.

Понечих да попитам къде е заминал годеникът, но жената беше набрала скорост и не допускаше да я прекъсват с въпроси.

— Добре, че сестрите й се грижат за нея — не останаха много хора като тези двете, преди все се занимаваха с благотворителност, — иначе щяха да я изпратят в лудница. — Тя се озърна зад гърба си, за да се увери, че сме сами, и се приведе по-близо към мен: — Помня, че като малка Джунипър скиташе из селото и по полето — никого не притесняваше, нищо подобно, просто обикаляше безцелно. Плашеше местните деца, но на децата им е приятно да ги плашиш, нали?

Кимнах охотно и тя продължи:

— Тя беше безобидна, никога не се забъркваше в неприятности, от които да не може да се отърве. А всяко уважаващо себе си село трябва да има местен ексцентрик. — Усмивка трепна на устните й. — Някой, който да прави компания на духовете. Можете да прочетете повече за всички тях ето тук, ако искате — подаде ми тя книгата „Милдърхърст на Реймънд Блайд“.

— Ще я взема — реших и й подадох банкнота от десет лири. — А също и „Човека от калта“.

Почти бях излязла от магазина с кафявата книжна торба под мишница, когато жената се провикна подире ми:

— Знаете ли, ако наистина се интересувате, може би не е зле да направите обиколката.

— На замъка ли? — надникнах отново в тъмната вътрешност на магазина.

— Отидете при госпожа Бърд. В пансиона „Хоум Фарм“ на Тентърдън Роуд.

Селската къща се намираше няколко километра по-назад на пътя, по който бях дошла, каменна постройка с керемиден покрив, заобиколена с пищна нацъфтяла градина и с намек, че отзад има още селскостопански постройки. Две малки капандури надничаха изпод покрива, а няколко бели гълъба пърхаха с криле покрай корниза на висок тухлен комин. Прозорците със скрепени с олово стъкла бяха отворени, за да бъде оползотворен топлият ден, а ромбовидните им панелчета примигваха напосоки на следобедното слънце.

Паркирах под един гигантски ясен, чиито надвиснали клони улавяха единия край на къщата под сянката си, а после се скитаха из затоплената от слънцето плетеница от уханен жасмин, делфиниуми и камбанки, прораснали буйно покрай тухлената пътека. Две гъски се заклатушкаха тромаво наблизо, без дори да спрат и да обърнат внимание на присъствието ми, докато влизах, и от яркото слънце навън се озовах в сумрачната стая. По най-близките стени имаше черно-бели снимки на замъка и на прилежащите му територии, направени съгласно надписите под тях по време на фотосесия на списание „Кънтри Лайф“ през 1910 година. До далечната стена, зад плота със златиста табелка „Рецепция“ ме очакваше ниска и пълна жена, облечена с ленен костюм в кралскосиньо.

— Сигурно вие сте младата ни посетителка от Лондон — примигна тя зад кръглите си очила с рогова рамка и се усмихна на обърканото ми изражение. — Алис от книжарницата ми звънна да ви очаквам. Бързо пристигнахте. Бърд смяташе, че ще ви трябва поне час.

Погледнах към жълтото канарче във великолепната клетка зад нея.

— Той беше готов да обядва, но аз му обясних, че сигурно ще пристигнете точно щом затворя портата и сложа табелата. — Тя се засмя с дрезгав смях на пушачка, който се надигаше дълбоко от гърлото й. Сигурно беше към шейсетте, но смехът й беше на много по-млада и много по-палава жена, отколкото подсказваше първото впечатление. — Алис ми каза, че се интересувате от замъка.

— Точно така. Надявах се да го разгледам и тя ме изпрати при нас. Трябва ли да се запиша някъде?

— Мили боже, не, няма такива официалности. Аз лично провеждам обиколките. — Под лена гръдта й гордо се изпъчи, после отново се прибра. — По-скоро — провеждах ги.

— Как така?

— Ами да, и задачата много ми допадаше. Разбира се, преди време госпожиците Блайд лично развеждаха гостите. Обиколките започнаха някъде през 50-те години, за да събират средства за поддръжката на замъка и да се отърват от Националния тръст — госпожица Пърси не би го допуснала, уверявам ви, — но преди няколко години вече им дойде малко нанагорно. Възможностите на всички ни са ограничени и когато госпожица Пърси достигна предела на силите си, аз с удоволствие се включих. По едно време правех пет обиколки седмично, но напоследък посещенията намаляха. Като че ли хората са забравили това старо място.

Тя ме изгледа въпросително, сякаш бих могла да обясня странностите на човешката природа.

— Много бих искала да разгледам вътре — уверих я бодро, обнадеждено и може би дори с известно отчаяние.

Госпожа Бърд примигна срещу мен.

— Разбира се, скъпа, и аз много бих желала да ви разведа, но се опасявам, че вече не се правят обиколки на замъка.

Разочарованието ми беше съкрушително и за миг дори не бях в състояние да продумам.

— О! — успях да възкликна все пак. — Жалко.

— Жалко, но госпожица Пърси е решила твърдо. Заяви, че й е дошло до гуша да приема в дома си невежи туристи, та да си хвърлят там боклуците. Съжалявам, че Алис ви е подвела — безпомощно сви рамене тя и помежду ни се спусна мъчителна тишина.

Помъчих се да се примиря учтиво, но сега, докато шансът да разгледам замъка Милдърхърст отвътре постепенно се стопяваше, изведнъж се оказа, че не желая нищо друго толкова силно.

— Само че… аз съм голяма почитателка на Реймънд Блайд — чух се да казвам. — Надали щях да работя в издателския бранш, ако не бях прочела „Човека от калта“ още като малка. Дали не би могло… Ако вие ме препоръчате, ако уверите собствениците, че не съм човек, който ще изхвърля отпадъци в дома им…

— Ами… — намръщи се тя и се замисли. — Замъкът е истинска радост за очите, а госпожица Пърси страшно се гордее с дома си… Издателският бизнес, така ли?

Случайно бляскаво хрумване: госпожица Бърд принадлежеше към поколение, за което тези думи криеха блясъка на „Флийт Стрийт“, нищо че всъщност работех в тясна и осеяна с хартии кабинка и се занимавах с доста скучни финансови отчети. Вкопчих се във възможността като удавник за сламка: издателство „Билинг и Браун“, Нотинг Хил. В този момент си спомних за визитните картички, които ми подари Хърбърт в деня на повишението ми. Все забравям да си ги нося с мен, поне не официално, обаче ги използвам да отбелязвам докъде съм стигнала с някоя книга, така че измъкнах една от „Джейн Еър“, която нося в голямата ми чанта, в случай че неочаквано се наложи да чакам на някоя опашка. Подадох визитката като печеливш лотариен билет.

— Заместник-директор — прочете госпожа Бърд и ме огледа над очилата си. — Така, така. — Струва ми се, не си въобразявах прокрадналата се благоговейна нотка в гласа и. Тя притисна с палец ъгълчето на визитната ми картичка, сви устни и кимна кратко и решително. — Добре. Дайте ми минутка да се обадя на скъпите стари сестрички. Ще се опитам да ги убедя да ми позволят да ви разведа днес следобед.

Докато госпожа Бърд говореше приглушено в старомодната слушалка, аз седнах на тапицирания с крепон стол и отворих кафявия хартиен пакет с новите ми книги. Извадих лъскавото издание на „Човека от калта“ и го обърнах отзад. Казаното от мен беше вярно: по един или друг начин срещата ми с историята на Реймънд Блайд беше предопределила целия ми живот. Достатъчно ми беше само да държа книгата в ръцете си и ме изпълваше всепроникващо усещане, че знам точно коя съм.

Корицата на новото издание беше същата като на книгата от библиотеката на Уест Барнс, която мама беше взела преди почти двайсет години, и аз се усмихнах и си обещах да купя голям подплатен плик и да изпратя книгата обратно в библиотеката веднага щом се прибера у дома. Най-сетне един двайсетгодишен дълг щеше да бъде изплатен.

Защото, след като се излекувах от заушки и дойде време да върна книгата на госпожица Пери, тя като че ли беше потънала вдън земя. Колкото и мама да я търси, колкото и пламенно да я уверявах, че случилото се и за мен е загадка, книгата не се появи, нямаше я дори в бъркотията от други липсващи неща под леглото ми. След като беше проведено повсеместно издирване, мама ме заведе в библиотеката, за да направя признанието си лице в лице. Горката мама си навлече един от унищожителните погледи на госпожица Пери и едва не умря от срам, обаче аз бях твърде одързостена от сладостната наслада на притежанието, за да изпитвам вина. Това е първата ми и единствена кражба, но не можех да се спра — чисто и просто книгата и аз трябваше да бъдем заедно.

Телефонната слушалка на госпожа Бърд изтрака пластмасово върху вилката и аз се сепнах. От изопнатото й изражение веднага заключих, че новината е лоша. Изправих се и закуцуках към рецепцията, понеже лявото ми стъпало беше изтръпнало.

— Боя се, че сестрите Блайд днес не се чувстват добре — съобщи ми госпожа Бърд.

— О!

— Най-малката е имала пристъп и лекарят пътува натам да я прегледа.

Постарах се да прикрия разочарованието си. Много е непристойно да даваш израз на личната си неудовлетвореност, когато става дума за болна възрастна жена.

— Това е ужасно. Дано да се оправи.

Госпожа Бърд махна с ръка и прогони загрижеността ми като безобидна, но досадна муха.

— Сигурна съм, че ще се оправи. Още от дете има такива пристъпи.

— Пристъпи ли?

— Изгубено време, така ги наричат. Период, който тя изобщо не помни, обикновено след като се превъзбуди. Свързано е с нещо необичайно в пулса — твърде се ускорява или забавя, не помня, но тя често припада и когато се свести, не помни какво е правила. — Госпожа Бърд стисна устни, обзета от чувство, на което прецени, че е по-добре да не дава израз. — По-големите й сестри ще бъдат заети с нея днес, но никак не искат да ви отпращат. Казаха, че замъкът се нуждае от посетители. Много са ми интересни — честно казано, съм учудена, понеже обикновено не приемат охотно гости. Сигурно понякога се чувстват самотни да си бърборят само трите там, вътре. Затова предложиха да отидем утре предобед, какво мислите?

Гърдите ми се стегнаха притеснено. Не бях планирала да оставам, но мисълта, че ще си тръгна, без да съм разгледала замъка, ме изпълни с дълбоко и внезапно отчаяние. С мрачно разочарование.

— Имаме отменена резервация, така че разполагам със свободна стая, какво ще кажете? — попита госпожа Бърд. — Вечерята е в цената.

Трябваше да наваксам с работата през уикенда, Хърбърт се нуждаеше от колата си, за да отиде в Уиндзор на следващия следобед, пък и не съм човек, който решава просто ей така да пренощува на непознато място.

— Добре — казах, — да вървим.

Милдърхърст на Реймънд Блайд

Госпожа Бърд се зае с документацията — преписваше данни от визитната ми картичка, — а аз промърморих някакви учтивости, отдалечих се и отидох да надзърна през отворената задна врата. Стената на къщата и стените на съседните селскостопански постройки: хамбар, гълъбарник и трета сграда с коничен покрив, която по-късно се научих да наричам пещ за сушене на хмел, оформяха вътрешен двор. В средата имаше кръгъл басейн и две дебели гъски се бяха настанили върху затоплената от слънцето повърхност и се носеха царствено сред вълничките, които се гонеха една друга към облицованите с плочи ръбове. Зад басейна паун проверяваше крайчеца на окосената морава, която отделяше добре поддържания двор от моравата с диви цветя, спускаща се към парка в далечината. Цялата огряна от слънцето градина в рамката на сенчестия вход, на който бях застанала, беше като снимка от пролетен ден някога в миналото, оживял отново.

— Прелестно е, нали? — изненадващо се обади госпожа Бърд зад мен, макар да не бях забелязала кога се е приближила. — Чували ли сте за Оливър Сайкс?

Показах, че не съм, тя кимна и доволно ме осветли по въпроса.

— Бил е архитект, доста известен навремето. Ужасно ексцентричен. Живеел в Съсекс, в Пембрук Фарм, но направил някои подобрения по замъка в началото на двайсети век, малко след като Реймънд Блайд се оженил за пръв път и довел жена си тук от Лондон. Това била една от последните работи на Сайкс, преди да замине на обиколка из Европа. Надзиравал строителството на кръгъл басейн, по-голям от нашия, и свършил огромна работа по рова около замъка: превърнал го в огромен пръстен, където да се къпе госпожа Блайд. Говори се, че била отлична плувкиня, много атлетична. Слагали някакъв… — Тя притисна пръст към бузата си и сбърчи чело. — Някакъв химикал… боже, как се казваше? — Дръпна пръста си и повиши глас: — Бърд?

— Меден сулфат — долетя безплътен мъжки глас.

Отново погледнах към канарчето, което тършуваше за семенца в клетката си, после — към снимките по стените.

— Да, да, точно така — продължи госпожа Бърд невъзмутимо, — меден сулфат, за да бъдат водите небесносини. — Въздъхна. — Но това било много отдавна. За жалост, ровът на Сайкс бил запълнен преди десетилетия, а големият му кръгъл басейн сега принадлежи единствено на гъските. Пълен е с пръст и патешки мръсотии. — Тя ми подаде тежък месингов ключ и потупа пръстите ми да го стисна. — Утре ще отидем до замъка. Обещават хубаво време, а гледката от втория мост е прекрасна. Да се срещнем тук в десет?

— Утре имаш среща с викария, скъпа.

Търпеливият и еклив глас отново долетя до нас, но този път успях да установя откъде идва. Едва забележима вратичка, скрита в стената зад рецепцията.

Госпожа Бърд стисна устни и явно се замисли над тази загадъчна поправка, после кимна бавно.

— Бърд е прав. О, жалко. — После грейна: — Няма нищо. Ще ви оставя напътствия, ще приключа в селото възможно най-бързо и ще се срещнем в замъка. Ще останем само един час. Не искам да се натрапваме по-дълго — госпожиците Блайд са много възрастни.

— Един час е чудесно.

По обед можех вече да пътувам обратно за Лондон.

В стаята ми имаше малко легло с балдахин, разположило се алчно по средата, тясно писалище, сгушено под и малко встрани от прозореца от скрепени с олово късчета стъкло, но гледката беше прекрасна. Стаята беше в задната част на къщата и от прозореца се откриваше моравата, която бях видяла долу. Само че от втория етаж се виждаха по-добре възвишенията към замъка, а над гората различих шпила на кулата, устремен към небето.

Върху бюрото някой беше оставил старателно сгънато одеяло за пикник и кошница с плодове за добре дошла. Денят беше уханен, околността — прелестна, затова си взех един банан, стиснах одеялото под мишница и отново се запътих надолу по стълбите с новата ми книга „Милдърхърст на Реймънд Блайд“.

Във вътрешния двор се носеше сладостно ухание на жасмин и прекрасни бели клонки се спускаха от върха на дървена беседка отстрани на моравата. Едри златни рибки плуваха близо до повърхността на водата в басейна и стрелкаха пълните си телца напред-назад, мъчейки се да уловят следобедното слънце. Беше божествено, но не останах тук. Далечна група дървета ме примамваше и аз се запътих натам през моравата, осеяна с лютичета, поникнали от само себе си сред високите треви. Още не беше съвсем лято, но денят беше топъл и въздухът — сух, затова, докато стигна до дърветата, челото ми беше потно.

Постлах одеялото на една шарена сянка и събух обувките си. Недалече плитък поток ромолеше върху камъните и пеперуди се носеха с полъха на вятъра. Одеялото ухаеше приятно на прах за пране и на стъпкани листа, а когато седнах, високата трева на моравата ме обгърна отвсякъде и се почувствах съвсем самичка.

Облегнах „Милдърхърст на Реймънд Блайд“ върху коленете си и плъзнах длан по корицата. Имаше поредица от черно-бели снимки, подредени под различен ъгъл, все едно нечия ръка ги е изпуснала и са заснети там, където са паднали. Красиви деца с дрехи от едно време, отдавнашни пикници край блещукащата вода на басейна, редица плувци, които позират до рова, сериозните погледи на хора, за които улавянето на образ върху фотографска хартия е било своеобразно вълшебство.

Отгърнах първата страница и се зачетох.

Първа глава

Човекът от Кент

Някои твърдят, че Човека от калта никога не се е раждал, че съществува открай време точно като вятъра и дърветата, и земята, но грешат. Всички живи същества се раждат, всички живи същества имат дом и Човека от калта не се различава от тях.

Според някои автори светът на художественото произведение е възможност да се изкачат на невиждани планини и да обрисуват велики царства, създадени от въображението. За Реймънд Блайд обаче, както и за още неколцина романисти от неговата епоха, родният дом ще се окаже верен, оплождащ и главен извор на вдъхновение и за живота, и в работата му. Писмата и статиите, писани в продължение на седемдесет и пет години, се отличават с една обща тема: Реймънд Блайд несъмнено е бил домашар, за когото парчето земя, принадлежало на предците му от векове, е отдих, убежище и върховна религия. Редки са случаите, когато домът на един писател толкова недвусмислено се е превръщал в художествена измислица, както в готическата приказка за младежи „Истинската история на Човека от калта“ на Блайд. Но още преди това основно негово произведение замъкът на плодородния хълм насред злачните гори на Кент, обработваемите земи, тъмните шепнещи гори, приятната градина, към която замъкът и до днес гледа, се съюзили, за да превърнат Реймънд Блайд в личността, която става впоследствие.

Реймънд Блайд е роден в стая на втория етаж на замъка Милдърхърст в най-горещия ден от лятото на 1866 година. Той е първородният син на Робърт и Атина Блайд и е кръстен на дядо си по бащина линия, натрупал състояние от златните залежи в Канада. Реймънд е най-големият от четирима братя, най-малкият от които, Тимоти, загива трагично по време на силна буря през 1876 година. Атина Блайд, поетеса, ползваща се с известна слава, е съкрушена от смъртта на най-малкото си дете и малко след погребението на момчето изпада в тежка депресия, от която не се възстановява. Тя слага край на живота си, като се хвърля от кулата на Милдърхърст и оставя след себе си своя съпруг, стиховете и тримата си невръстни синове.

На съседната страница имаше снимка на красива жена с вдигната в сложна прическа тъмна коса, която гледаше към главичките на четири подредени по височина момченца, облегната на прозорец с вертикална рамка. Снимката беше от 1875 година и белееше като много други ранни аматьорски фотографии. Явно най-малкото момченце, Тимоти, беше мръднало, докато е правена снимката, понеже лицето му беше размазано. Горкото момче, дори не е подозирало, че му остават броени месеци живот.

Прегледах бегло следващите няколко абзаца — необщителен викториански баща, обучение в Итън, стипендия в Оксфорд — и така Реймънд Блайд става зрял мъж.

След като завършва Оксфорд през 1887 година, Реймънд Блайд се мести в Лондон, където започва да се занимава с литература, като пише за списание „Пънч“. През следващите десетина години издава дванайсет пиеси, два романа и поетичен сборник за деца, но писмата му сочат, че въпреки професионалните му постижения, не е щастлив от живота си в Лондон и копнее за пищната провинция от своето детство.

Можем да предположим, че градският живот става по-поносим за Реймънд Блайд след женитбата му през 1895 година за госпожица Мюриъл Палмърстън, която се ползва с огромно възхищение и за която се твърди, че е „най-красивата дебютантка за годината“. Писмата му наистина говорят за рязък подем на духа от онова време. Общ познат представя Реймънд Блайд на госпожица Палмърстън и според свидетелствата на всички бракът им е добър. Двамата обичат заниманията на открито и фотографията, красива двойка са и многократно се появяват в светските новини.

След смъртта на баща си през 1898 година Реймънд Блайд наследява замъка Милдърхърст и заедно с Мюриъл се завръща у дома. Много разкази от този период говорят, че двамата отдавна искат да станат истинско семейство, и наистина, когато се местят в Милдърхърст, Реймънд Блайд съвсем открито изразява в своите писма тревогата си, че още не е станал баща. Тази радост обаче няма да споходи двойката още няколко години и през 1905-а, Мюриъл в писмо споделя с майка си своя мъчителен страх, че двамата с Реймънд може би в крайна сметка няма да бъдат „благословени с рожби“. Вероятно с огромна радост и може би с известно облекчение четири месеца след въпросното писмо тя пише отново на майка си и й съобщава, че вече „носи дете“. Всъщност две деца, както се оказва: след тежка бременност и продължително залежаване през януари 1906 година Мюриъл ражда близначки. Писмата на Реймънд Блайд до братята му сочат, че това е най-щастливият период от живота му, а семейният албум с изрезки изобилства от фотографски доказателства за бащината му гордост.

На следващите две страници имаше различни снимки на двете момиченца. Двете несъмнено много си приличаха, но едната беше по-мъничка и фина от другата и се усмихваше не толкова уверено колкото сестричката си. На последната снимка мъж с чуплива коса и мило лице седеше на тапициран стол с по едно облечено в дантели бебе на всяко коляно.

Нещо в позата му — грейналите му очи може би или нежно притиснатите му към ръчичките на момичетата длани — подсказваше дълбоката му обич към двечките и докато се взирах внимателно, ми хрумна каква рядкост е да намериш снимка от онова време, на която бащата е заснет с дъщерите си по домашному и непосредствено. Нежна обич към Реймънд Блайд изпълни сърцето ми и продължих да чета.

Но всички събития са толкова радостни. Мюриъл Блайд загива една зимна вечер през 1910 година, когато нажежен до червено въглен от камината, до която седи тя, прехвърча над паравана и пада в скута й. Шифонът на роклята й бързо се възпламенява и тя изгаря, преди някой да успее да й се притече на помощ. След това пожарът унищожава източната кула на замъка Милдърхърст и огромната семейна библиотека на рода Блайд. Изгарянията на госпожа Блайд са сериозни и макар да я увиват във влажни превръзки и да я лекуват най-добрите лекари, месец по-късно тя умира от тежките си рани.

Скръбта на Реймънд Блайд след смъртта на съпругата му е толкова дълбока, че няколко години след това той не успява да публикува нито дума. Според някои източници е страдал от съкрушителна писателска блокада, а според други се затворил в кабинета си и отказвал да пише. Отворил помещението едва когато започнал работа над прочутия си роман „Истинската история на Човека от калта“, плод на интензивен труд през 1917 година. Историята е изключително популярна сред младите читатели, но мнозина критици съзират в нея алегория на Първата световна война, в която толкова много хора изгубили живота си сред калните поля на Франция, и по-специално, прокарват паралели между името Човек от калта и огромния брой войници далече от родината си, които се опитват да се върнат у дома при семействата си след страховитите кланета. Реймънд Блайд също е ранен във Фландрия през 1916 година и е изпратен у дома в Милдърхърст, където се възстановява под грижите на частни медицински сестри.

Липсата на самоличност на Човека от калта, а също опитът на разказвача да научи забравеното истинско име на това същество и неговото място и положение в историята, също биват възприемани като проява на почит към многобройните неизвестни воини от Първата световна война и към усещането за непригодност, което терзае Реймънд Блайд след завръщането му.

Колкото и научни изследвания да са посветени на тази дискусия, истината за вдъхновението, родило „Човека от калта“, си остава загадка. Реймънд Блайд е известен със сдържаността по отношение на написването на романа и казва само, че той е „дар“, че „музата го е посетила“ и че историята му е била поднесена в своята цялост. Може би в резултат на това „Истинската история на Човека от калта“ е един от малкото романи, успели да завладеят и да задържат интереса на читателите, и придобили почти митично значение. Учени от много страни все още разпалено обсъждат различни въпроси, свързани с написването на романа и с различните влияния върху него, но вдъхновението, на което се дължи „Човека от калта“, е една от най-дълговечните загадки на двайсети век.

Литературна загадка. Студена тръпка пробяга по гръбнака ми, докато повтарях думите едва чуто. Харесвах „Човека от калта“ заради историята и заради начина, по който изборът на думите ме караше да се чувствам, докато чета книгата, но всичко ставаше още по-хубаво сега, когато вече знаех, че написването на книгата е обвито в загадъчност.

Макар че до този момент Реймънд Блайд се е ползвал с уважение като писател, огромният успех на „Истинската история на Човека от калта“ в търговско отношение и като мнения на критиката засенчва предишните му творби и оттам нататък той се прочува като автора на любимия на цял народ роман. Постановката от 1924 година на „Човека от калта“ в лондонския Уест Енд му спечелва още по-широка публика, но въпреки многобройните молби на своите читатели Реймънд Блайд отказва да напише продължение. Романът е посветен първо на двете му дъщери близначки, Пърсифон и Серафин, но в по-късните издания е добавен още един ред, съдържащ инициалите на двете му съпруги: М. Б. и О. С.

Защото освен триумфа в професионално отношение Реймънд Блайд изживява подем и в личния си живот. Той се жени повторно през 1919 година за жена, на име Одет Силвърман, с която се запознава на прием в Блумсбъри, организиран от лейди Лондондъри. Произходът на госпожа Силвърман бил скромен, но талантът й като изпълнител на арфа й осигурява достъп до социални събития, които в противен случай със сигурност щели да останат недостъпни за нея. Годежът е кратък, а бракът предизвиква лек скандал в обществото заради напредналата възраст на младоженеца и младостта на булката — той е прехвърлил петдесет, а тя е на осемнайсет, само пет години по-голяма от дъщерите му от първия брак, — и заради различното им потекло. Носят се слухове, че Реймънд Блайд бил омагьосан — от младостта на Одет Силвърман и от нейната красота. Двойката се бракосъчетава в параклиса на Милдърхърст, отворен тогава за пръв път след смъртта на Мюриъл Блайд.

Одет ражда дъщеря през 1922 година. Детето е кръстено Джунипър, а хубостта му се вижда на многобройните останали от този период снимки. И отново въпреки непрекъснатите шеговити подмятания за липсата на син и наследник, писмата на Реймънд Блайд от този период сочат, че новото попълнение в семейството го радва. За жалост, щастието му е кратко, понеже на хоризонта вече се скупчват буреносни облаци. През декември 1924 година Одет умира от усложнения по време на ранния стадий на втората си бременност.

Нетърпеливо обърнах страницата и се натъкнах на две снимки. На първата Джунипър Блайд, вероятно четиригодишна, седеше с изпънати напред крака и скръстени глезени. Беше боса и от изражението й ставаше ясно, че е изненадана — и не е щастлива, — уловена в миг на самотен размисъл. Гледаше към обектива с бадемовидните си, леко раздалечени очи. В комбинация с тънката й руса коса, с луничките, осеяли чипото й носле, и с решителната й тясна устичка, очите й създаваха усещането за неправомерно придобито познание.

На другата снимка Джунипър беше млада жена, годините, сякаш се бяха изнизали за броени секунди и същият котешки поглед посрещаше обектива, но на едно вече зряло лице. Лице с огромна, но странна хубост. Помня как мама описа жените в общинската зала, които отстъпили назад при появата на Джунипър, как описа нейното излъчване. Сега, докато гледах тази снимка, можех да си го представя. Тя беше интригуваща и потайна, разсеяна и хитра едновременно. Чертите й, взети поотделно, искриците и проблясъците на емоции и интелект се съчетаваха в неустоимо цяло. Прегледах съпътстващия текст, търсейки някаква дата — април 1939 година. Същата година, в която моята дванайсетгодишна майка щеше да се срещне с нея.

След смъртта на втората си съпруга Реймънд Блайд се оттегля в кабинета си. Обаче освен кратки очерци за „Таймс“ той не издава нито едно значимо произведение. Макар че преди смъртта си Блайд работи над ново произведение, то не е, както се надяват мнозина, продължение на „Човека от калта“, а е по-скоро научен трактат за нелинейната природа на времето, обяснение на собствените му теории, познати на читателите от „Човека от калта“, за способността на миналото да прониква в бъдещето. Произведението остава недовършено.

В късните години от живота на Реймънд Блайд здравето му се влошава и той е убеден, че Човека от калта от прочутото му произведение е оживял, че го преследва и измъчва. Разбираем — макар и въображаем — страх, като се има предвид, че литанията на трагичните събития е сполитала повечето му любими същества. Страх, споделян от мнозина посетители в замъка. Разбира се, повечето хора очакват в един стар замък да изобилстват смразяващите кръвта истории и е съвсем естествено популярен роман като „Истинската история на Човека от калта“, чието действие се развива между стените на замъка Милдърхърст, да предизвикват подобни теории.

Реймънд Блайд приема католицизма в края на трийсетте години на двайсети век и през последните години от живота си се среща единствено със своя свещеник. Умира на 4 април 1941 година, петък, след като полита от кулата на Милдърхърст — същата съдба, отнела живота и на майка му шейсет и пет години по-рано.

В края на главата имаше още една снимка на Реймънд Блайд. Беше съвсем различна от първата — усмихнатият млад баща с двете близначки на коленете — и докато я разглеждах, си припомних разговора си с Алис от книжарницата. И по-конкретно, предположението й, че психическото разстройство, което измъчва Джунипър Блайд, се предава по наследство в семейството. Защото този човек, този Реймънд Блайд не излъчваше задоволството и лекотата, толкова осезаеми на първата снимка. Напротив, той изглеждаше обзет от мъчително безпокойство: очите му бяха тревожни, устните му бяха стиснати, брадичката му беше напрегната. Датата на снимката беше от 1939 година, когато Реймънд трябва да е бил на седемдесет и три години, но не само възрастта бе издълбала дълбоките бръчки по лицето му: колкото повече се взирах в снимката, толкова повече се уверявах в това. Докато четях, си помислих, че авторката на биографията вероятно се изразява метафорично, когато пише, че Реймънд Блайд е имал натрапчиви мисли, но сега разбрах, че не е така. Мъжът на снимката носеше уплашената маска на продължителното вътрешно терзание.

Здрачът се стовари тежко край мен и изпълни падината между възвишенията и горите на имението Милдърхърст, пролази по полето и погълна светлината. Снимката на Реймънд Блайд се разтвори в мрака и аз затворих книгата. Обаче не си тръгнах. Още не. Вместо това се загледах през пролуката между дърветата към замъка върху хребета на възвишението, към черния силует под мастиленото небе. И трепетно си помислих, че на следващата сутрин ще прекрача прага му.

Героите от замъка бяха оживели днес следобед пред мен, бяха ми влезли под кожата, докато четях, и сега имах чувството, че ги познавам открай време. Че макар случайно да попаднах в селцето Милдърхърст, имаше нещо много уместно в присъствието ми. Изпитах същото, когато за пръв път прочетох „Брулени хълмове“, „Джейн Еър“ и „Студен дом“. Сякаш историята вече ми беше позната, сякаш тя потвърди нещо, което винаги съм подозирала по отношение на света: че той ме очаква да го открия в собственото ми бъдеще.

Пътешествие из останките от една градина

Ако затворя очи, все още виждам сияйното сутрешно небе върху клепачите си: слънцето на ранното лято, леещо се от ясносинята небесна твърд. Споменът се откроява в паметта ми вероятно защото следващия път, когато видях Милдърхърст, сезоните се бяха сменили и градините, горите и полето бяха под мантията на металните есенни тонове. Но не и онзи ден. Докато потеглях за Милдърхърст с подробните указания на госпожа Бърд в ръка, се оживих от поривите на отдавна погребано желание. Всичко се прераждаше: птича песен багреше въздуха, бръмченето на пчелите го сгъстяваше, а топлото слънце ме примамваше нагоре по хълма към замъка.

Вървях ли, вървях и точно когато започнах да се опасявам, че има опасност безнадеждно да се изгубя сред дърветата на безкрайната гора, излязох пред ръждясала врата и се озовах пред един занемарен басейн. Беше голям и кръгъл, поне десетина метра в диаметър — веднага разбрах, че това е басейнът от разказа на госпожа Бърд, проектиран от Оливър Сайкс, когато Реймънд Блайд е довел в замъка първата си съпруга. В много отношения приличаше на по-малкия във фермерската къща, но на мен ми направиха впечатление разликите. Ако басейнът на госпожа Бърд блещукаше весело под слънцето и грижливо поддържаната морава обгръщаше плътно перваза му от пясъчник, този басейн отдавна беше оставен на самотек. Камъните по ръба му бяха покрити с мъх, помежду им бяха зейнали празнини и в момента басейнът беше обграден от блатничета и маргаритки — жълти личица, които се съревноваваха за разпокъсаната слънчева светлина. По повърхността имаше диворасли водни лилии, листата им се прихлупваха едно върху друго и топлият ветрец браздеше басейна, сякаш бе покрит с огромна люспеста рибена кожа. Буйно пораснала, екзотична аномалия.

Не виждах дъното на басейна, но се досещах колко е дълбок. В далечния край беше поставена дъска за скачане — избеляла, нацепена и с ръждясали пружини. Цялото приспособление се крепеше сякаш по щастлива случайност. От клона на огромно дърво, на две въжета висеше дървена люлка, обездвижена сега от вейките на бодлива калина, оплели се с люлката от горе до долу.

Трънаците не се бяха задоволили само с въжетата — с огромно удоволствие бяха прораснали безконтролно навсякъде из необикновената и изоставена просека. Отвъд плетеница от алчна зеленина забелязах малка тухлена постройка, вероятно съблекалня, а върхът на покрива й стърчеше над растителността. На вратата имаше катинар, съвсем ръждясал, а когато открих прозорците, установих, че са покрити с дебел пласт мръсотия, която не можех да избърша. Отзад обаче имаше счупено стъкло с туфичка сива козина, закачила се на най-острото връхче, така че можех да надникна. И разбира се, го сторих, без да губя повече време.

Прах, толкова плътна, че усещах мириса й от мястото си, напластявана с десетилетия, покриваше пода и всичко останало. Стаята беше осветена неравномерно благодарение на таванските прозорчета — дървените капаци на някои от тях липсваха, други висяха накриво на пантите си, а трети бяха захвърлени долу на пода. През пролуките проникваха фини прашинки и се точеха като ленти на сумрачната светлина. На една полица имаше хавлиени кърпи, чийто истински цвят бе невъзможно да отгатнеш, а на елегантна врата в далечния край на помещението се четеше надпис „Съблекалня“. От другата страна тънко перде розовееше и потрепваше пред няколко натрупани един върху друг шезлонга — сигурно от доста време се ветрееше така незабелязано.

Отстъпих назад и неочаквано долових шума от стъпките си по нападалите листа. Просеката беше просмукана от тайнствена тишина, макар че все пак се чуваше тихият плясък на водата по листата на водните лилии, и за един кратък миг си представих какво е било това място като ново. Над сегашната занемареност се прокрадна деликатен нов пласт: смеещи се хора със старомодни бански костюми, които постилаха кърпите си, отпиваха от напитките си, скачаха от дъската и телата им се извиваха в дълга ниска дъга над прохладната вода…

И после видението изчезна. Примигнах и отново се озовах самичка пред обраслата с храсталаци сграда. Смътна атмосфера на неназовимо съжаление. Защо, запитах се, е изоставен басейнът? Защо последният отдавнашен обитател е вдигнал ръце от това място, заключил е всичко, отишъл си е и повече не се е върнал? Трите госпожици Блайд вече бяха възрастни, но невинаги е било така. През многото години, откакто живеят в замъка, със сигурност е имало горещи лета, когато е превъзходно да поплуваш на такова място…

Щях да получа отговор на въпросите ми, но след време. Щях да науча и други неща, тайни неща, отговори на въпроси, които в момента дори не ми беше хрумнало да задавам. Но тогава всичко все още предстоеше. Докато стоях в далечната градина на замъка Милдърхърст онази сутрин, успях да се отърся от тези размисли и да насоча вниманието си към предстоящата задача. Понеже, докато оглеждах басейна, не само времето на срещата ми с госпожиците Блайд наближаваше, но ме загложди и усещането, че изобщо не би трябвало да съм в тази просека.

Препрочетох внимателно указанията на госпожа Бърд. Точно както предполагах: изобщо не споменаваше за никакъв басейн. Според нейните указания в момента трябваше да приближавам южната фасада на замъка и да минавам между две величествени колони.

Тревогата бавно потъна към дъното на корема ми като камъче.

Това не беше южната морава. Не виждах никакви колони.

И макар да не се учудвах, че съм се изгубила — в състояние съм да се изгубя дори в Хайд Парк, — беше ужасно дразнещо. Времето ме притискаше и май нямах голям избор, освен да се върна обратно, откъдето идвах, после да продължа да се изкачвам и да се надявам на най-добрия възможен изход.

От другата страна на басейна имаше порта, а зад нея — стръмни каменни стълби, изсечени в обраслия с растителност склон. Бяха поне сто стъпала, всяко потънало в другото отдолу, сякаш цялото построение се бе повдигнало в дълбока въздишка. Траекторията обаче беше обещаваща, затова тръгнах да се изкачвам. Реших, че е въпрос на логика. Замъкът и сестрите Блайд бяха на върха, така че ако се катеря, в крайна сметка щях да стигна до тях.

Може би някъде по това време започнах да мисля за тях по този начин: думата „сестрите“ изникна пред името Блайд, нещо като Братя Грим, и аз нищо не можех да направя. Нещата се случват по странен начин. Преди писмото от Джунипър дори не бях чувала за замъка Милдърхърст, а сега той ме привличаше, както големият ярък пламък привлича мушичка. Разбира се, отначало всичко беше свързано с майка ми, с изненадващата новина за нейната евакуация, със загадъчния замък с готическото име. После се появи и връзката с Реймънд Блайд — това беше мястото, където се бе родил Човека от калта, за бога! Но сега, колкото повече се приближавах към този пламък, осъзнах, че нещо ново вълнува и ускорява пулса ми. Може би се дължеше на нещата, които прочетох, или на сведенията, които госпожа Бърд ми изсипа на закуска сутринта, но в даден момент се заинтригувах от самите сестри Блайд.

Трябва да призная, че по принцип се интересувам от отношенията между братя и сестри. Близостта помежду им едновременно ме интригува и отблъсква. Общите гени, произволното и понякога несправедливо разделяне на наследството, неизбежността на връзката. Самата аз знам малко за нея. Някога имах брат, но не задълго. Погребахме го, преди да го опозная, а когато успях да навържа достатъчно неща, за да усетя липсата му, онова, което беше останало от него, беше чинно скътано някъде. Два акта — един за раждане и един смъртен — в тъничка папка в шкафа, малка снимка в портфейла на баща ми, още една в кутията за бижута на майка ми — само това бе останало и казваше: „Аз бях тук!“. Освен спомените и скръбта на родителите ми, разбира се, но те не споделяха тези неща с мен.

Не искам да ви карам да се чувствате неудобно или да ме съжалявате, а само да кажа, че макар да не беше останало почти нищо веществено или паметно, с помощта на което да извикам в паметта си образа на Даниъл, през целия си живот усещах връзката помежду ни. Невидима нишка ни свързва точно както денят е свързан с нощта. Винаги е било така, дори когато бях малък. Ако аз бях присъствие в дома на родителите ми, той беше отсъствие. Неизречено изречение всеки път когато бяхме щастливи: Само и той да беше тук; всеки път когато ги разочаровах: Той не би направил така; при всяко начало на учебната година: Това щяха да бъдат неговите съученици, онези големи деца ей там. Отнесените им погледи, които улавях понякога, когато си мислеха, че са сами.

Не твърдя, че любопитството ми към сестрите Блайд има много общо с Даниъл — ако изобщо има нещо общо. Не и пряко. Обаче тяхната история е толкова красива: двете по-големи сестри се отказват от собствен живот, за да се погрижат за най-малката сестра — с разбито сърце, с помътен ум, страдаща от несподелена любов. Питах се какво ли е било, дали Даниъл щеше да бъде човек, на когото бих поверила живота си. Не можех да престана да мисля за онези сестри, разбирате ли, за трите заедно, обвързани по този начин. Как остаряват, повяхват, прекарват дните си във фамилната си къща като последните представители на едно благородно и обвито с романтика семейство.

Катерех се внимателно, все по-нагоре и по-нагоре, минах покрай един поизронен слънчев часовник, покрай редица търпеливи урни върху безмълвни пиедестали, покрай две каменни сърни, извърнали глави от занемарените храсти, докато най-сетне стигнах и последното стъпало и земята се изравни. Пред мен се проточи оформена алея между възлести овошки и ме подмами да продължа напред. Градината, изглежда, имаше план, така си помислих онази сутрин, сякаш някой беше издал нареждане и градината ме очакваше, нямаше да допусне да се изгубя, правеше всичко възможно да стигна до замъка.

Това са сантиментални глупости, разбира се. Допускам, че стръмното изкачване леко ме е замаяло и ме е навело на ужасно помпозни мисли. Така или иначе, се почувствах преливаща от жизненост. Бях неустрашима (макар и доста потна). Авантюристка, напуснала собственото си време и пространство, и продължавах напред, за да се превърна в завоевателка… Е, за да завоювам поне едно нещо. Нищо че тази конкретна мисия щеше да приключи с три старици и обиколка на провинциална благородническа къща, и може би с покана за чай, ако ми провървеше.

Подобно на басейна, тази част на градината отдавна беше оставена без грижи и докато минавах през тунела от арки, имах усещането, че пристъпвам в древния скелет на някакво грамадно, отдавна мъртво чудовище. Над мен стърчаха огромни ребра, които ме покриваха, а дългите им издължени сенки ми създаваха илюзията, че извивката им продължава и под нозете ми. Побързах да стигна до края, но когато се озовах там, се заковах на място.

Там пред мен, под мантия от сянка въпреки горещия ден се извисяваше замъкът Милдърхърст. Задната му фасада, установих смръщено, докато оглеждах помощните постройки, оголените водосточни тръби, отчетливата липса на всякакви колони, морава или алея за автомобили.

И тогава се досетих точно защо съм се изгубила. Бях изпуснала по-ранен завой и в крайна сметка бях свърнала надясно покрай гористия склон на хълма и се бях приближила към замъка от север, а не от юг.

Все пак всичко е добре, когато свършва добре. Успях да се добера относително невредима и бях сигурна, че не съм закъсняла оскърбително много. Нещо повече, забелязах ивица диви треви, която се увиваше около оградените със зидове градини на замъка. Тръгнах по нея и най-сетне — с победоносни фанфари — се озовах пред колоните, които ми описа госпожа Бърд. От другата страна на моравата, точно където би трябвало да се намира, беше предната фасада на замъка Милдърхърст, която се извисяваше високо, високо към слънцето.

Безмълвното и непрестанно натрупване на годините, което долових, докато се катерех през градината, тук беше още по-наситено и се стелеше като мрежа край замъка. Сградата притежаваше драматично изящество и определено не бе забелязала, че съм нахлула в територията й. Отегчените прозорци, които се отваряха вертикално, гледаха някъде отвъд мен, към Ламанша, с уморена неизменност на изражението, която засили усещането ми за преходност, за мимолетност, за това, че величествената сграда е виждала много други неща, откакто съществува, та да обръща внимание на мен.

Ято скорци отлетяха от върха на комините, закръжиха в небето и се понесоха към долината, където се гушеше къщата на госпожа Бърд. Шумът и движението бяха някак странно смущаващи.

Проследих птиците с очи, докато се плъзгаха над върхарите на дърветата и се насочваха шумно към дребните покриви с червени керемиди. Фермерската къща ми се струваше ужасно далече и ме обзе странното чувство, че докато съм се изкачвала по гористия склон, някъде съм пресякла невидима граница. Бях там, а сега съм тук, но това се дължеше на по-сложно явление от простичката смяна на местоположението.

Обърнах се назад към замъка и видях, че голямата задна врата под ниската арка на кулата е широко отворена. Странно, че не я забелязах преди.

Тръгнах през тревата, но когато стигнах до каменните предни стълби, се поколебах. До поочуканата с времето мраморна хрътка седеше нейният потомък от плът и кръв — черно куче, което впоследствие щях да науча, че се нарича лърчър[2]. Явно ме е наблюдавало и през цялото време, докато съм била на моравата.

Сега стоеше, препречило пътя ми, и ме преценяваше с тъмните си очи. Не исках, не можех да продължа. Дишах плитко и изведнъж ми стана студено. Но не се страхувах. Трудно ми е да го обясня, обаче сякаш кучето беше лодкарят или някакъв старомоден иконом, чието разрешение ми беше нужно, за да продължа.

Кучето се приближи към мен с неотлъчно вперен поглед и безшумни стъпки. Леко се отърка във върховете на пръстите ми, после се обърна и избяга с големи подскоци. И изчезна през отворената врата, без да поглежда назад.

Като че ме канеше да го последвам.

Три повехнали сестри

Πонякога да сте се чудили как мирише един отрязък време? И аз не бях, не и докато не стъпих в замъка Милдърхърст, но вече определено знам. На мухъл и на амоняк, с щипка лавандула и доста прах, следствие от разпадането на много стара хартия. Има и още нещо, нещо в основата на всичко, нещо почти прогнило или сварено, но не точно. Отне ми известно време да разбера каква е тази миризма, но като че ли вече знам. Така мирише миналото. Мислите и сънищата, надеждите и болките, всички попарени заедно и ферментиращи бавно на застоялия въздух, без да могат дори да се разнесат изцяло.

— Ехо? — провикнах се и зачаках отговор на поздрава ми на върха на широкото каменно стълбище. Мина време и понеже никой не дойде, отново го казах, този път по-силно: — Ехо? Има ли някого?

Госпожа Бърд ми каза да влизам: сестрите Блайд ни очаквали, а тя щяла да ме намери вътре. Всъщност жената много се постара да ми внуши да не тропам на вратата и да не звъня на звънеца, нито по някакъв друг начин да оповестявам пристигането си. Аз се колебаех — там, откъдето идвах, да влезеш тихомълком, се равняваше едва ли не на нахлуване без позволение, — но направих каквото ми поръча тя: прекосих каменния портик, минах по сводестия проход и влязох в кръглата стая отвъд него. Нямаше прозорци и беше сумрачно, макар че таванът беше много висок и представляваше нещо като висок купол. Някакъв шум привлече вниманието ми към облия таван, където една бяла птичка беше влетяла през покривните греди и сега кръжеше в сноп прашна светлина.

— Така, така.

Гласът се разнесе от лявата ми страна, аз бързо се извърнах — на около три метра от мен на прага на една врата видях да стои много възрастна жена, а лърчърът бе на пост до нея. Беше слаба, но висока, облечена с пола от туид и риза с копчета, почти мъжка по стил. Годините бяха направили пола й доста неопределен и извивките на тялото й отдавна бяха заличени. Косата се беше отдръпнала от челото и вече бе къса, побеляла около ушите и някак жилаво упорита, яйцевидното й лице беше бдително и интелигентно. Когато се приближих, установих, че веждите й са изцяло оскубани, а след това са нарисувани — две черти с цвета на стара кръв. Ефектът беше драматичен, макар и малко зловещ.

Тя бе леко приведена напред и се облягаше на елегантен бастун с абаносова дръжка.

— Вие сигурно сте госпожица Бърчил.

— Да — протегнах ръка аз, внезапно останала без дъх. — Едит Бърчил. Здравейте.

Студени пръсти леко се притиснаха към моите и кожената каишка на часовника й безшумно прилепна за китката й.

— Мерилин Бърд от фермата ми съобщи, че ще дойдете. Казвам се Пърсифон Блайд.

— Много ви благодаря, че се съгласихте да се срещнем. Откакто научих за замъка Милдърхърст, страшно искам да го разгледам отвътре.

— Така ли? — Устните й рязко се извиха в остра като фиба за коса усмивка. — Питам се защо.

Разбира се, това беше моментът да й разкажа за мама, за писмото, за това, че е била евакуирана тук като малка. Да видя как лицето на Пърси Блайд грейва, да си разказваме новини и истории за отминали неща, докато вървим. Би било съвсем естествено и точно затова донякъде изненадано се чух да казвам:

— Четох за замъка в една книга.

Тя издаде някакъв звук, едно незаинтересувано „ах“.

— Чета много — додадох бързо, като че ли едно правдиво уточнение би могло да омаловажи една лъжа. — Обичам книгите. Работя с книги. Книгите са моят живот.

Смръщеното й изражение се отпусна при този безвреден отговор и по него се изписа леко учудване. Първата дребна лъжа беше достатъчно ужасна, а допълнителните биографични пикантерии бяха със сигурност нелепи. Не знам защо просто не казах истината: беше много по-интересна, а и много по-откровена. Може би се дължеше на незрялото ми детинско желание това усещане да си бъде само мое, да не бъде повлияно от пристигането тук на майка ми петдесет години по-рано. Така или иначе, понечих да отстъпя, но Пърсифон Блайд вече ми беше дала знак да я последвам в мрачния коридор, по който поеха тя и кучето. Крачеше равномерно и уверено, с леки стъпки, а бастунът сякаш просто изразяваше възхищението си към почтената й възраст.

— Точността ви поне ми допада — долетя гласът й до мен. — Ненавиждам закъсненията.

Продължихме да крачим в мълчание — дълбоко и все по-задълбочаващо се. С всяка стъпка външните шумове заглъхваха все по-категорично: дърветата, птиците, далечното ромолене на някакъв поток. Шумове, които дори не съзнавах, че чувам, докато не изчезнаха и не оставиха подире си странен въздушен вакуум, толкова пълен, че ушите ми забучаха и започнаха да създават свои собствени привидения, за да запълнят празнината: шепот, сякаш деца си играят, преструвайки се на змии.

Щях добре да опозная тази изолираност на вътрешността на замъка. Как звуковете, миризмите, гледките, ясни извън стените, изведнъж засядат в стария камък и не могат да си пробият път навътре. Сякаш през вековете порестият пясъчник беше попил всичко до краен предел, беше затворил като в капан минали впечатления — като цветята, съхранени и забравени между страниците на книга от деветнайсети век — и така беше създал безусловна бариера между вътре и вън. Във въздуха навън може и да се носят намеци за лютичета и за прясно окосена трева, но вътре миришеше само на натрупано време, на калното притаено дихание на вековете.

Подминахме няколко мъчително вълнуващи заключени врати и накрая, в дъното на коридора, точно преди да завием и да потънем в още по-плътен сумрак, стигнахме до открехната врата. Отвътре се усмихваше тънка ивичка светлина, която се превърна в широка усмивка, когато Пърси Блайд бутна вратата с бастуна си.

Отстъпи назад и кимна рязко, за да ме пропусне да вляза първа.

Озовах се в салон, гостоприемно различен от тъмния коридор с дъбова ламперия, по който дойдохме: жълтите тапети по стените сигурно някога са били изключително ярки, но вече бяха избледнели, спираловидните им фигури се бяха укротили до апатична отмала, а грамаден килим в розово, синьо и бяло — не можех да преценя дали е избелял, или протъркан — се простираше почти плътно до первазите на пода. Срещу богато декорираната камина имаше тапицирано канапе, някак необикновено ниско и дълго, съхранило следите на хиляди тела и тъкмо поради това изглеждаше още по-удобно. До него имаше шевна машина „Зингер“, в която беше пъхнато парче син плат.

Лърчърът мина покрай мен и се настани свойски на една овча кожа, просната в основата на изрисуван параван на поне двеста години. Беше нарисувана сцена с кучета и млади петли, а маслинените и кафявите тонове на фона изсветляваха и се сливаха в обща приглушена тоналност, така че небето отзад бе обгърнато в постоянен здрач. Участъкът зад лърчъра беше почти изцяло протъркан.

На обла маса наблизо жена на същата възраст като Пърси седеше с наведена глава над лист хартия — остров насред море от парченца за скрабъл. Носеше големи очила за четене, които непохватно свали, щом ме видя, прибра ги в скрит джоб на дългата си копринена рокля и се изправи. Очите й се оказаха сиво-сини, веждите й — доста обикновени — нито извити, нито прави, нито къси, нито дълги. Ноктите й обаче бяха лакирани в яркорозово в тон с червилото и с едрите цветя от десена на роклята й. Макар да беше облечена различно, тя беше спретната като Пърси и явно старомодно държеше на добрия външен вид, макар дрехите й изобщо да не бяха старомодни.

— Това е сестра ми Серафин — представи я Пърси и застана до нея. — Сафи, това е Едит — каза тя твърде силно.

Сафи потупа ухото си с пръстите на едната си ръка.

— Няма нужда да крещиш, скъпа Пърси — долетя тихият й мелодичен глас, — сложила съм си апаратчето. — Тя ми се усмихна стеснително и примигна, нуждаейки се от очилата, които бе свалила от суета. Беше висока като близначката си, но може би заради някакъв номер, погоден от роклята, от светлината или пък от позата й, не изглеждаше така. — Старите навици трудно те напускат — каза тя. — Пърси все командори. Аз съм Сафи Блайд и наистина ми е много приятно да се запознаем.

Приближих се, за да поема протегнатата й ръка. Жената беше точно копие на сестра си, или поне някога е било така. Изминалите осемдесет и няколко години бяха вдълбали различни бръчки по лицата им, но времето се бе отнесло по-милостиво, по-меко към Сафи. Тя изглеждаше точно като възрастната господарка на имението и аз тутакси изпитах към нея нежна обич. Пърси беше страховита, а Сафи ми внушаваше мисли за овесени бисквити и за плътна релефна хартия с красиви мастилени заврънкулки. Странно как с напредването на годините характерът на човек се надига отвътре и оставя своя отпечатък.

— Госпожа Бърд се обади — каза Сафи. — Боя се, че са я задържали в селото по работа.

— О!

— Беше изпаднала в ужасна паника — продължи безизразно Пърси. — Но аз я уверих, че с радост ще ви разведа из замъка лично.

— С огромна радост — усмихна се Сафи. — Сестра ми обича тази къща, както другите хора обичат съпрузите си. Ужасно й е приятно да се хвали с нея. И има защо. Всичко в това старо място се дължи на нея — не се е занемарило само благодарение на годините неуморен труд от нейна страна.

— Направих необходимото, за да не ни се срути на главите. Нищо повече.

— Сестра ми е скромна.

— А моята е упорита.

Това мъмрене явно беше обичайна част от общуването им, понеже двете млъкнаха и ми се усмихнаха. За миг застинах смаяно, спомних си снимката от „Милдърхърст на Реймънд Блайд“ и се зачудих коя от тези възрастни дами е по-малката близначка, после Сафи се пресегна и хвана ръката на Пърси.

— Сестра ми се грижи за нас през целия ни живот — каза тя, обърна се и погледна към профила на близначката си с такова възхищение, че веднага разбрах — тя беше по-малкото и по-слабичкото момиче на онази снимка, чиято усмивка трептеше неуверено пред обектива на фотоапарата.

Тази допълнителна похвала не допадна особено на Пърси, която погледна часовника си и промърмори:

— Както и да е. Не ни остава още много.

Винаги е трудно да намериш отговор, когато много възрастен човек започне да говори за смъртта и за нейната надвиснала неизбежност, затова направих същото, което правя, когато Хърбърт намекне, че „някой ден“ ще наследя „Билинг и Браун“: усмихнах се, все едно не съм чула добре, и разгледах по-внимателно огрения от слънцето еркерен прозорец.

И тогава забелязах третата сестра — Джунипър. Седеше неподвижно като статуя в избеляло зелено плюшено кресло и гледаше през отворения прозорец към ширналия се отпред парк. Тъничка струйка цигарен дим се издигаше от един кристален пепелник и омекотяваше образа й. За разлика от дрехите на сестрите й, нейните нито бяха хубави, нито й стояха добре. Беше облечена като всички болни хора по света: блуза не по мярка, пъхната плътно във високо вдигнати безформени панталони, а скутът й беше осеян с мазни петна там, където се беше капала.

Може би Джунипър усети погледа ми, понеже лекичко се извърна към мен — само страничната част на лицето си. Забелязах, че окото й е изцъклено и неспокойно, явно вземаше силни лекарства, а когато ми се усмихна, по нищо не пролича, че ме е видяла — просто продължи да гледа, все едно пробива дупка в мен.

Докато я наблюдавах, долових тихичък звук, на който не бях обърнала внимание досега. Малък телевизор върху лека масичка под прозореца. Предаваше американски ситком, а смехът на зрителите накъсваше постоянната глъчка от нахакания диалог с периодичното изпращяване на статично електричество. Изпитах познато усещане: този телевизор, топлият слънчев ден, неподвижният застоял въздух — носталгичен спомен за гостуванията ми при баба през ваканциите, когато ми беше позволено да гледам телевизия денем.

— Какво правиш тук?

Приятните спомени за баба се натрошиха на парчета под внезапния леден удар. Джунипър Блайд продължаваше да ме гледа, но лицето й вече не беше безизразно. А някак смътно враждебно.

— Аз, ами… Здравейте… Аз…

— Какво търсиш тук?

Кучето излая сподавено.

— Джунипър! — обърна се Сафи към сестра си. — Мило момиче, Едит е наша гостенка. — Нежно обхвана с две ръце лицето на сестра си. — Нали ти казах, Джун, забрави ли? Обясних ти всичко: Едит е тук, за да разгледа замъка. Пърси ще я разведе. Не се тревожи, скъпа, всичко е наред.

Обзе ме неистово желание да изчезна, а сестрите се спогледаха по начин, който беше толкова присъщ на еднаквите им лица, че явно го бяха правили много пъти преди. Пърси кимна на Сафи със стиснати устни, после изражението изчезна, преди да успея да разбера какво в този поглед създаде у мен такова странно усещане.

— Добре — каза тя с престорена бодрост, от която потръпнах, — да не губим повече време. Искате ли да тръгваме, госпожице Бърчил?

С радост я последвах, когато тя ме изведе от стаята, зави по коридора и тръгна по друг сенчест проход.

— Ще минем покрай задните стаи, но няма да се задържаме дълго. Няма смисъл. От много години сме покрили всичко.

— Защо?

— Стаите са северни.

Пърси говореше отсечено, донякъде като радиоговорителите навремето, когато Би Би Си имаше последната дума по въпросите на произношението. Кратки изречения, безукорна дикция, намек за нюанс, скрит зад всяка точка.

— Невъзможно е да ги отопляваме през зимата — обясни Пърси. — Само трите сме, така че това място не ни трябва. По-лесно беше да ги затворим завинаги. Със сестрите ми се настанихме в стаи в малкото западно крило, близо до жълтия салон.

— Съвсем разумно — побързах да отбележа. — В такава сграда сигурно има стотици стаи. Толкова много етажи, със сигурност ще се загубя. — Дрънках глупости, но не можех да се спра. Основната ми липса на умения да водя незначителни разговори, вълнението, че най-сетне съм в замъка, неудобството, което все още изпитвах от срещата с Джунипър… на каквото и да се дължеше, комбинацията се оказа смъртоносна. Поех си дълбоко дъх и за свой ужас продължих: — Но вие сте тук цял живот, така че за вас надали е проблем…

— Моля да ни извините — изведнъж каза тя и се обърна към мен.

Дори в сенчестия сумрак видях, че е пребледняла. „Ще ме помоли да си ходя — помислих си, — посещението ми е твърде много, тя е изморена и възрастна, сестра й не е добре.“

— Сестра ни не е добре — каза тя и сърцето ми се сви. — Понякога се държи грубо, но вината не е нейна. Тя преживя огромно разочарование — ужасна история. Преди много време.

— Няма нужда да ми обяснявате — уверих я.

„Моля ви, не ме отпращайте да си ходя.“

— Много сте мила, но трябва да го направя. Беше много грубо… Трудно приема непознати. За нея беше ужасно изпитание. Семейният ни лекар почина преди десет години и все още се мъчим да му намерим поносим заместник. Тя е объркана. Моля ви, не се чувствайте нежелана.

— Ни най-малко, напълно разбирам.

— Надявам се. Защото ние се радваме на посещението ви. — Отново кратичката извита усмивка. — Замъкът обича посещения, нуждае се от тях.

Пазителите на вените

Сутринта на десетия ми рожден ден мама и татко ме заведоха да разгледам куклените къщи в музея „Бетнал Грийн“. Не знам защо отидохме да разглеждаме куклени къщи — дали аз съм проявила интерес, или родителите ми са прочели статия за сбирката в някой вестник, но много ясно помня този ден. Това е един от онези сияйни спомени, които трупаш през живота си — съвършен и цялостен, като мехур, който е забравил да се спука. Отидохме с такси, което тогава ми се стори голям лукс, а след това пихме чай в едно изискано заведение в Мейфеър. Помня дори как бях облечена: къса рокличка на ромбове, за която жадувах от месеци и най-накрая днес сутринта бях разопаковала като подарък.

Другото, което помня с ослепителна яснота, е, че изгубихме мама. Може би по-скоро това, отколкото куклените къщи, е причината този ден да не избледнява в паметта ми, дори захвърлен сред съкрушителните съзвездия от всякакви детски преживявания. Беше пълна бъркотия. Възрастните хора не се губят, това го правят децата, малките момиченца като мен, които се унасят в блянове, влачат крачета и просто не следват родителите си.

Не и този път обаче. Този път най-неочаквано и разтърсващо пропадна майка ми. Случи се, докато с татко чакахме на опашката, за да купим брошурата за изложбата. Придвижвахме се полекичка напред по реда си и мълчаливо си правехме компания, всеки насаме с мислите си. Едва когато стигнахме до касата, двамата се сепнахме безмълвно, отначало примигахме срещу продавачката, после се спогледахме невярващо, понеже осъзнахме, че сме останали без обичайния си семеен говорител.

Аз я намерих — коленичила пред една от куклените къщи, които вече бяхме разгледали. Помня, че беше висока и тъмна, с много стълбища и таванско помещение. Мама не обясни защо се е върнала, каза само:

— Има истински такива места, Еди. Истински къщи, в които живеят истински хора. Представяш ли си? С толкова много стаи? — Устните й мъчително потрепнаха и тихият и бавен мелодичен поток на гласа й продължи: — „Древни стени, които напяват за отминали времена“.

Мисля, че нищо не й отговорих. Първо, защото нямаше време — в този момент се появи татко, слисан и някак лично засегнат, — и второ, понеже не бях сигурна какво да кажа. Повече не сме обсъждали случилото се, но мина много време, преди да се отърся напълно от убеждението, че някъде там, по широкия свят има истински хора, които наистина живеят в къщи, чиито стени пеят.

Споменавам музея „Бетнал Грийн“ само защото, докато Пърси Блайд ме водеше по сумрачните коридори, в съзнанието ми се формираха думите на мама, все по-ясно, а накрая видях лицето й и чух какво казва толкова отчетливо, все едно тя е до мен. Сигурно е свързано със странното усещане, което ме обзе, докато разглеждахме огромната къща, впечатлението, че съм попаднала под влиянието на смаляваща магия и съм се оказала пренесена в куклена къща, макар и в много окаяно състояние. Сякаш детето, на което бе принадлежала къщата, беше пораснало, вече не се интересуваше от нея, предпочиташе други вещи и беше освободило за нови обитатели стаите с избелелите им тапети и коприни, тръстикови рогозки, урни и препарирани птици, тежките мебели, потънали в безмълвно и обнадеждено очакване.

Но пък може би това се случи после. Вероятно в съзнанието ми първо изникнаха онези думи на мама, понеже тя, разбира се, е имала предвид Милдърхърст, когато ми каза за истинските хора в техните истински къщи с много стаи. Какво друго би я накарало да изрече подобно нещо? Неразгадаемото изражение на лицето й се е дължало на спомените й за това място. Мислела е за Пърси, Сафи и Джунипър Блайд и за необикновените и тайни неща, които явно й се бяха случили като малка, когато се е преместила от Лондон в замъка Милдърхърст. Събития отпреди петдесет години, които бяха толкова въздействащи, че едно изгубено писмо я бе разплакало.

Каквато и да беше причината, тази сутрин, докато следвах Пърси на обиколката, водех мама със себе си. Не бих могла да постъпя иначе, дори да бях опитала. Въпреки необяснимо ревнивото ми желание да опозная замъка самичка, частица от мама, непозната и незабелязана от мен, беше неразделно свързана с това място. И макар да не бях свикнала помежду ни да има общи неща, макар че от самата мисъл земята сякаш започваше да се върти по-бързо, осъзнах, че нямам нищо против. Всъщност много се радвах, че интригуващата й забележка по повод куклената къща в музея вече не беше някаква чудатост, парченце от мозайката, което не пасваше никъде. Това беше късче от миналото на мама, парченце, което беше някак по-ярко и по-интересно от околните.

И така, докато Пърси ме развеждаше, а аз я слушах и кимах, една малка призрачна лондончанка пристъпваше безмълвно до мен: ококорена, неспокойна и също разглеждаше къщата за пръв път. Оказа се, че присъствието й ми харесва, а ако се пресегнех през десетилетията, можех да я хвана за ръка. Чудех се колко ли различен е бил замъкът през 1939 година, колко ли промени са се случили през последните петдесет години. Дали дори тогава замъкът Милдърхърст сякаш е спял, потънал в сумрак и прах. Стара къща, която просто чака по-благоприятни времена. Питах се дали ще имам възможност да попитам това момиченце, дали го все още беше някъде тук. Дали изобщо щях да успея да я намеря някога.

Невъзможно е да разкажа всичко, което видях и научих през онзи ден за Милдърхърст, а и не е нужно за нашия разказ. Оттогава се случиха толкова много неща, последвалите събития се извиха, огънаха и примесиха в съзнанието ми до такава степен, че трудно можех да обособя първоначалните ми впечатления за замъка и за неговите обитатели. Затова ще се спра само на местата и звуците, които бяха най-ярки, на събитията, свързани със случилото се след и преди това. Събития, които никога не биха могли и няма да избледнеят в съзнанието ми.

Две важни неща ми се изясниха, докато обикаляхме замъка: първо, госпожа Бърд съществено беше посмекчила нещата, когато ми беше казала, че Милдърхърст е малко занемарен. Замъкът беше западнал, но съвсем не величествено. Второ, и това беше по-важно, Пърси Блайд беше сляпа за този факт. Въпреки че масивните дървени мебели бяха покрити с прах, въпреки че безброй прашинки уплътняваха застоялия въздух, че поколения молци се гощаваха със завесите, тя продължаваше да говори за помещенията така, все едно са в най-цветущите си времена, все едно тук се устройват литературни четения, кралски особи общуват с писатели и цяла армия слуги щъкат невидими напред-назад по коридорите, изпълнявайки заповедите на семейство Блайд. Бих й съчувствала, задето се намира в примката на този въображаем свят, но тя изобщо не беше човек, който поражда състрадание. Беше решителна и не се чувстваше като жертва, затова съжалението ми се превърна във възхищение, в уважение към упорития й отказ да приеме, че тази стара постройка просто се руши.

Длъжна съм да спомена и още нещо за Пърси: за възрастна жена с бастун тя крачеше забележително пъргаво. Разгледахме билярдната, балния салон, оранжерията, после се спуснахме долу в помещенията на прислугата, минахме през килера за сервизите за хранене, килера за стъклария, помещението за миене на съдовете и най-сетне стигнахме до кухнята. От куки по стените висяха медни тенджери и тигани, масивна чугунена печка „Ага“ ръждясваше до една изкривена кухненска печка, няколко празни керамични гърнета стояха едно до друго върху плочите.

В средата грамадна чамова маса се крепеше някак на подпухналите си като на бременна жена глезени, повърхността й беше осеяна с резки от ножове, а брашно беше попило в раните като сол. Въздухът беше хладен и застоял, а на мен ми се стори, че стаите на прислугата дори в по-голяма степен от помещенията на горния етаж носят бледнината на изоставеността, бяха като извадени от употреба части на огромен викториански двигател, станал жертва на новото време и окончателно спрян.

Не само аз забелязах задълбочаващата се меланхолия, бремето на упадъка.

— Сигурно ви е трудно да повярвате, но някога тук вреше и кипеше — каза Пърси Блайд и плъзна пръст по назъбената повърхност на масата. — Баба ми имаше повече от четирийсет слуги. Четирийсет. Някогашният блясък на къщата е забравен.

Подът беше осеян с малки кафяви топчета, които отначало помислих за мръсотия, но впоследствие по характерното им хрущене под краката се досетих, че са миши изпражнения. Мислено си отбелязах да откажа, ако ме почерпят с торта.

— Дори като бяхме малки, имаше двайсетина слуги и петнайсет градинари, които да поддържат околните земи. Първата световна война сложи край на това: всички се записаха доброволци, до последния човек. Повечето млади хора го сториха.

— И никой не се върна?

— Двама. Двама се прибраха у дома, но вече не бяха същите хора. Никой не се върна такъв, какъвто замина. Оставихме ги на работа, разбира се — би било немислимо да постъпим другояче, — но не се задържаха дълго.

Не бях сигурна дали има предвид, че не са се задържали на работа, или нещо по-общо, свързано с живота им по принцип, а и тя не ми даде възможност да попитам, понеже продължи:

— Дълго време след това я карахме някак, наемахме временно хора при възможност, но когато започна втората война, се оказа напълно невъзможно да намерим градинар. Кой млад мъж би се задоволил да се грижи за красиви градини, когато се води война? Не и такъв, когото ние бихме наели. Имаше недостиг на слуги. Всички се занимавахме с други неща.

Тя стоеше напълно неподвижно, облегната на дръжката на бастуна си, а кожата на бузите й леко провисна, докато мислите й унесено блуждаеха.

Прокашлях се и попитах тихо:

— Ами сега? Имате ли прислуга?

— О, да — махна тя пренебрежително с ръка и вниманието й отново се върна към настоящето. — Имаме нещо такова. Дългогодишна прислужница, която идва веднъж седмично, за да ни помага с готвенето и чистенето, а един от местните фермери поддържа оградите. Има и един млад човек, племенник на госпожа Бърд от селото, който коси ливадата и се старае да контролира плевелите. Справя се, но изглежда, силната професионална етика вече е в миналото — усмихна се тя мимолетно. — През останалото време се оправяме както можем.

Отвърнах на усмивката й, а тя посочи към тясното служебно стълбище и каза:

— Споменахте, че обичате книгите, нали?

— Майка ми казва, че съм се родила с книга в ръка.

— В такъв случай вероятно бихте искали да разгледате библиотеката.

Бях чела, че пожар е унищожил библиотеката на Милдърхърст, същият пожар, при който беше загинала майката на близначките, така че макар да не бях сигурна какво точно ще видя зад черната врата в дъното на мрачния коридор, знаех, че няма да е богата библиотека, пълна с книги. Но точно това се откри пред погледа ми, когато последвах Пърси Блайд вътре. По четирите стени имаше лавици от пода до тавана и макар вътре да беше сумрачно — на прозорците имаше плътни завеси до пода, — видях, че по лавиците има много стари книги, от онези с шарената хартия, позлатените ръбове и черните платнени подвързии. Пръстите ме засърбяха да се плъзнат по гръбчетата, да стигнат до някой том, който неустоимо ме привлича, да го сваля, да го разгърна, после да затворя очи и да вдъхна разпалващия сърцето мирис на старо и на литература.

Пърси Блайд забеляза накъде е насочено вниманието ми и сякаш прочете мислите ми.

— Разбира се, това са заместители — каза тя. — Повечето книги от първоначалната библиотека на семейство Блайд изгоряха. Почти нищо не беше спасено. Книгите, които не изгоряха, бяха повредени от пушека и водата.

— Толкова много книги! — възкликнах и изпитах физическа болка.

— Да. Баща ми го понесе много тежко. Той посвети голяма част от живота си впоследствие на възстановяването на сбирката от книги. Разпращаше писма къде ли не. Най-честите ни посетители бяха търговците на редки книги, никой друг не беше добре дошъл. Но след смъртта на мама татко престана да използва тази стая.

Възможно е да се дължеше на свръхактивното ми въображение, но докато тя говореше, аз имах чувството, че усещам мириса на стар огън да се процежда под новите стени и прясната боя, да се носи от стария хоросан. Долових и някакъв шум, който не можех да определя — почукване, незабележимо при нормални обстоятелства, но осезаемо в тази странна и притихнала къща. Погледнах към Пърси, която беше застанала зад кожен стол с дълбоко вдлъбнати копчета, но дори да чуваше звука, тя с нищо не го показа.

— Баща ми пишеше страхотни писма — каза тя и впери поглед към бюрото в една ниша до прозореца. — Сестра ми Сафи също.

— А вие не?

Стегната усмивка.

— Написала съм много малко писма през живота си, и то само когато е било абсолютно наложително.

Отговорът й ми се стори необичаен и може би си е проличало по изражението ми, понеже тя поясни:

— Писаното слово никога не ми е било занятие. В семейство на писатели е най-добре човек да признава недостатъците си. Незначителните опити не се хвалеха. Баща ми и двамата му оцелели братя си разменяха прекрасни есета, когато бяхме малки, и ние ги четяхме на глас вечер край камината. Татко очакваше да го забавляват и без никакви задръжки изразяваше мнението си за нещата, които не отговаряха на изискванията му. Беше съсипан, когато изобретиха телефона. Смяташе го виновен за много от злините по света.

Почукването отново се разнесе, този път по-силно, и подсказваше някакво движение. Малко като вятър, който се промъква през пролуките и раздухва ситни камъчета по повърхността, обаче звучеше някак по-тежко. И бях сигурна, че идва отгоре.

Огледах тавана, матовата електрическа лампа, която висеше от сивкава розетка, подобна на светкавица пукнатина в мазилката. Тогава си помислих, че шумът, който чувам, може би е единственото предупреждение, че таванът всеки момент ще се срине.

— Този шум…

— О, не му обръщайте внимание — махна Пърси Блайд със слабата си ръка. — Това са пазителите на вените.

Сигурно съм изглеждала объркана. Несъмнено точно така се чувствах.        — Те са най-добре пазената тайна в тази толкова стара къща.

— Пазителите ли?

— Вените. — Тя се смръщи, вдигна поглед нагоре и проследи линията на корниза, сякаш следеше с очи напредването на нещо невидимо за мен. Когато отново заговори, гласът й беше малко променен. В самообладанието й се бе появила тъничка като косъм пукнатина и за миг сякаш я виждах и чувах по-ясно. — В един бюфет в стая на най-горния етаж на замъка има тайна врата. Зад вратата е входът на мрежа от тайни тунели. По тях можеш да пропълзиш от стая до стая, от едно таванско помещение до друго като мишка. Ако човек се придвижва тихичко, може да чуе най-различен шепот, а ако не внимава, може да се изгуби. Това са вените на замъка.

Потръпнах, понеже изведнъж си представих замъка като великан, като някакво приведено същество. Като тъмен и безименен звяр, притаил дъх, като голямата стара жаба от приказката, която се опитва да измъкне целувка от красавицата. Разбира се, помислих си и за Човека от калта, за страховитата и опасна фигура, която се появява от езерото, за да поиска момичето, застанало до прозореца на мансардата.

— Като малки със Сафи обичахме да си играем на една измислена игра. Представяхме си, че семейство предишни собственици живеят в тунелите и отказват да напуснат. Наричахме ги пазителите и когато чуехме някой необясним шум, знаехме, че сигурно са те.

— Наистина ли? — попитах почти шепнешком.

Тя се засмя на изражението ми — странен безрадостен и остър смях, който секна толкова внезапно, колкото се и появи.

— О, не са истински, разбира се. Шумът, който чувате, е от мишките. Имаме ги предостатъчно, бога ми. — Ъгълчето на окото й трепна, докато ме оглеждаше. — Питам се дали искате да видите бюфета в детската стая, където се намира тайната врата?

Убедена съм, че наистина изврещях от радост.

— Много бих искала.

— Ами елате тогава. Но доста ще се катерим.

Празната мансарда и отминалите времена

Тя не преувеличаваше. Стълбището се извиваше отново и отново, и с всеки следващ път ставаше все по-тясно и по-тъмно. И точно когато си мислех, че ще изпадна в състояние, подобно на пълната слепота, Пърси Блайд натисна едно копче и една гола крушка светна мъжделиво, провесена от кабел на тавана. Тогава видях, че в даден момент в миналото за стената е закрепено перило, за да улеснява последните етапи от стръмното изкачване. Някъде през 50-те години на двайсети век, така допусках. Металната тръба излъчваше скучна практичност. Който и когато да го беше поставил, аз го приветствах. Стъпалата бяха опасно протрити — сега, на светло, ми се сториха още по-протрити — и аз посрещнах с облекчение появата на нещо, за което да се хвана. Но на светлината видях и паяжините. Никой не се беше качвал по тези стълби от дълго време и паяците в замъка го бяха забелязали.

— Бавачката ни носеше лоена свещ, когато вечер ни слагаше да си легнем — каза Пърси и пое нагоре по последните стълби. — Пламъкът сякаш отскачаше от камъните, докато се изкачвахме, а тя ни пееше онази песничка за портокалите и лимоните. Не се съмнявам, че я знаете: „Ето, пламъчето на свещта легълцето ти ще освети“.

„Ето, секирата главичката ти ще отреже“ — да, знаех песента. Сива брада се отърка в рамото ми и предизвика вълна от нежна носталгия по тясната ми като кутийка спалня в къщата на мама и татко. Там нямаше паяжини, а се усещаше успокоителният мирис на дезинфектант благодарение на мама, която чистеше през две седмици.

— Тогава в къщата нямаше електричество. Чак до средата на трийсетте, а и тогава мощността беше само наполовина. Татко не можеше да търпи всички тези жици. Изпитваше ужас от пожари и това е съвсем разбираемо предвид случилото се с мама. След това той измисли поредица от упражнения. Звънеше със звънец от моравата долу и ни засичаше времето с хронометъра си. И през цялото време крещеше, че това място ще пламне като факла. — Тя се засмя със същия остър, режещ смях, после отново спря толкова внезапно, когато стигна до най-горното стъпало. — Е, ще влизаме ли? — попита и задържа ключа в ключалката за момент, преди да го завърти.

Отвори вратата и аз едва не политнах назад, повалена от потока светлина, който се изсипа върху ми. Примигнах и присвих очи, а после постепенно възвърнах зрението си, когато контрастните форми в стаята се очертаха остро.

След трудното пътешествие до мансардата, самата тя беше по-скоро фиаско. Оказа се съвсем обикновена — почти нищо не беше останало от викторианската детска стая. Всъщност за разлика от останалата част на къщата, в която стаите бяха запазени така, все едно обитателите им щяха да се върнат всеки момент, детската стая беше зловещо празна. Изглеждаше като стая, която е била изжулена до блясък, дори варосана. Нямаше килим, двете железни легла бяха без завивки и стърчаха от двете страни на неизползваната камина. Нямаше пердета и точно на този факт се дължеше силната светлина, а единствените две лавици под единия прозорец бяха съвсем празни — нито книги, нито играчки.

Две лавици под прозореца на мансардата.

Това беше предостатъчно, за да се разтреперя от вълнение. Сякаш пред очите ми се изпречи момиченцето от пролога на „Човека от калта“, което се бе събудило посред нощ и беше отишло на прозореца, тихичко се беше покатерило на горната лавица и бе съзерцавало семейното имение, бленувайки за приключенията, в които ще се впусне някой ден, без изобщо да подозира за ужаса, който ще я сполети съвсем скоро.

— Тази мансарда е използвана от поколения за децата на семейство Блайд — каза Пърси Блайд и бавно обходи с поглед стаята. — Векове наред едно и също.

Изобщо не спомена, че стаята е празна, нито за литературната й история, и аз не я притиснах. Откакто беше превъртяла ключа в ключалката и бяхме влезли вътре, Пърси беше доста потисната. Не знаех дали самата детска стая й въздейства толкова омаломощаващо, или просто ярко осветеното помещение ми даде възможност да забележа по-ясно възрастта й, стаена между бръчките на лицето й. Така или иначе, стори ми се важно просто да я оставя да ме води.

— Извинете — каза тя. — Не съм се качвала горе от известно време. Всичко ми се струва… по-малко, отколкото го помня.

Това го разбирах. И аз се почувствах странно, като легнах в детското си легло и установих, че краката ми стърчат навън, като погледнах настрани и видях неизбелелия правоъгълник от тапета на мястото на някогашния плакат на Блонди и си спомних как всяка вечер боготворях Деби Хари. Можех само да си представям душевния смут на човек, застанал на прага на спалнята, която е напуснал преди осемдесет години.

— И вие трите сте спали тук като деца?

— Не всички заедно. Джунипър не спеше тук, дойде по-късно. — Устните на Пърси се извиха леко, все едно беше хапнала нещо горчиво. — Нейната майка превърна една от стаите в своя апартамент в детска. Беше млада, не познаваше порядките тук. Вината не беше нейна.

Изрази се странно и аз не бях сигурна, че я разбирам.

— Традицията в къщата повелява на децата да бъде позволено да се преместят долу в самостоятелна стая, когато станат на тринайсет, и макар че със Сафи се чувствахме много важни, когато настъпи и нашият час, признавам, че ни липсваше мансардата, в която живеехме преди.

— Сигурно това е нещо обичайно за близнаците.

— Разбира се. — Почти усмивка. — Елате, ще ви покажа вратата на пазителите.

Махагоновият бюфет стоеше безмълвно до стената в тясната стаичка, която се разширяваше отвъд двете легълца. Таванът беше толкова нисък, че се наложи да се приведа, за да вляза, а миризмата на плодове, която все още се усещаше между четирите стени, беше почти задушлива.

Пърси явно не я забелязваше, наведе жилавото си тяло и дръпна една ниска дръжка на бюфета, за да отвори вратичката с огледалото.

— Ето. Точно отзад. — Огледа ме, поколеба се на входа и тъничките й като игли вежди се сключиха. — Но вие несъмнено не виждате, не и от толкова далече.

Добрите обноски не ми позволяваха да си запуша носа, затова си поех дълбоко въздух и го задържах, докато бързо се приближавах към нея. Тя отстъпи встрани и ми даде знак да се приближа още.

Потиснах образа на Гретел пред пещта на вещицата и се пъхнах до кръста в бюфета. В сумрачната вътрешност забелязах малка врата, изрязана на задната стена.

— О! — възкликнах, пестейки въздух. — Ето я.

— Да, ето я — долетя глас зад мен.

Сега, когато нямах друг избор, освен да вдъхна миризмата, тя не ми се стори толкова лоша, и вече бях в състояние да оценя тази тръпка ала Нарния на тайния вход в задната стена на бюфета.

— Значи, от тук влизат и излизат пазителите — проехтя край мен гласът ми.

— Може би пазителите — иронично подметна Пърси. — Виж, с мишките е друга работа. Малките нещастници са плъзнали навсякъде, не им трябва специална вратичка като тази.

Измуших се навън, отърсих се от прахта и не можех да не забележа картината в рамка на отсрещната стена. Не беше снимка, а по-скоро страница от религиозен текст — щях да разбера, ако се приближа. Бил е зад гърба ми на влизане, затова не го бях видяла.

— Какво е било това помещение?

— Нашата детска. Когато бяхме съвсем малки — отговори Пърси. — Тогава ни се струваше най-прелестното място на земята. — По устните й за миг пробяга усмивка и после се скри. — Но всъщност не е много повече от един килер, нали?

— Килер с превъзходен изглед.

Приближих се към прозореца. Единственият прозорец, както забелязах, останал с пердета.

Дръпнах пердетата настрани и тутакси се стъписах от яките катинари, поставени на прозореца. Явно изненадата ми си е проличала, понеже Пърси каза:

— Баща ми се тревожеше за сигурността ни. Заради нещастен случай от неговата младост.

Кимнах и надникнах през прозореца с очакването за позната тръпка — не заради нещо, което съм виждала, а заради нещо, което съм чела или съм си представяла. Точно под прозореца, около основата на замъка и на площ около шест метра имаше ивица трева, гъста и сочна, различно зелена от тревата наоколо.

— Преди е имало ров — казах.

— Да. — Пърси застана до мен и дръпна пердетата. — Един от най-ранните ми спомени е, че не можех да спя, защото чувах гласове там, долу. Беше пълнолуние и когато се покатерих, за да погледна през прозореца, майка ни плуваше по гръб и се смееше на сребристата светлина.

— Много е обичала да плува — отбелязах, припомняйки си каквото бях прочела в „Милдърхърст на Реймънд Блайд“.

Пърси кимна.

— Кръглият басейн беше сватбеният подарък от татко за нея, но тя винаги е предпочитала рова, затова един приятел се зае да го оправи. След смъртта й татко го запълни.

— Сигурно му е напомнял за нея.

— Да. — Устните й потръпнаха и аз си дадох сметка, че ровя в семейната й трагедия крайно неделикатно. Посочих една камина издаденост, прорязваща фустанелата на рова, и смених темата: — Коя е тази стая? Не помня да забелязах балкон.

— Това е библиотеката.

— А ето там? Каква е тази оградена със зид градина?

— Не е градина. — Тя отново пусна пердетата. — Трябва да продължаваме.

Тонът и тялото й се сковаха до мен. Сигурна бях, че съм я оскърбила по някакъв начин, но не се сещах как точно. Прехвърлих мислено набързо разговора ни отпреди малко и реших, че Пърси най-вероятно е разстроена от напора на стари спомени.

— Сигурно е невероятно да живееш в замък, който от толкова отдавна е собственост на семейството ти — отбелязах тихичко.

— Да, невинаги е било лесно. Правили сме жертви. Бяхме принудени да продадем голяма част от земите, последно фермата, но успяхме да запазим замъка. — Тя много внимателно огледа рамката на прозореца, заглади парченце олющена боя. Когато отново проговори, гласът й беше скован от усилието да овладее силните чувства: — Думите на сестра ми са верни. Обичам тази къща, както други хора обичат някой човек. Открай време е така. — Отмести поглед встрани. — Сигурно това ви се струва много странно.

— Не — поклатих глава.

Подобните й на белези вежди се извиха със съмнение, но думите ми бяха истина. Изобщо не го намирах за странно. Огромната мъка в живота на баща ми беше раздялата му с дома, където беше отраснал. Историята беше съвсем простичка: малко момче, на което разказват измислици за славната семейна история, обожаван и богат чичо, който дава всякакви обещания, но на смъртния одър променя намерението си.

— Старите сгради и старите семейства си принадлежат взаимно — продължи тя. — Винаги е било така. Семейството ми е живяло сред каменните стени на замъка Милдърхърст и е мой дълг да ги поддържам. Това не трябва да се възлага на външни хора.

Тонът й беше корав, явно от мен се очакваше да се съглася.

— Сигурно все още ги усещате край себе си… — и докато думите се откъсваха от устните ми, внезапно си спомних за мама, коленичила пред куклената къща, — как пеят.

Едната й вежда отскочи сантиметър нагоре.

— Какво е това?

Не бях разбрала, че съм го казала на висок глас.

— Това за стените — настоя тя. — Току-що казахте, че стените пеят. Какво е това?

— Просто нещо, което веднъж ми каза майка ми — преглътнах кротко — за старите стени, които напяват за отминали времена.

По лицето на Пърси се изписа удоволствие — ярък и сияен контраст с обичайното й изражение.

— Баща ми го написа. Майка ви явно е чела поезията му.

Искрено се съмнявах. Майка ми не си падаше по четенето, със сигурност не и по четенето на стихове.

— Възможно е.

— Като малки той ни разказваше истории от миналото. Каза, че ако не се пристъпва внимателно из замъка, понякога далечните времена забравят да се скрият. — Докато Пърси оживено разказваше спомена, лявата й ръка се издигна напред като платно на лодка. Беше чудато театрално движение, съвсем неуместно за досегашното й сдържано и прагматично поведение. Промени се и начинът, по който говореше: кратките изречения се удължиха, острият й тон се смекчи. — Заварвал ги да играят из тъмните пусти коридори. Само като си помисля за всички хора, които са живели сред тези стени, казваше той, които са нашепвали тайните си, издавали са предателствата си…

— И вие ли ги чувате? Отминалите времена?

Погледът й срещна моя и го прикова сериозно за момент.

— Глупости — отсече тя и отново се появи подобната й на фиба усмивка. — Камъните на нашия замък са стари, но все пак са само камъни. Несъмнено са виждали много, но умеят да пазят тайни.

Нещо пробяга по лицето й тогава, нещо подобно на болка: мислеше за баща си, така допусках, и за майка си, за тунела на времето и за гласовете, които й говореха силно от отминалите времена.

— Няма значение — каза тя отново по-скоро на себе си, отколкото на мен. — Няма смисъл да умуваме над миналото. Човек няма да се почувства по-добре, ако започне да брои мъртвите.

— Сигурно се радвате, че имате сестрите си.

— Разбира се.

— Винаги съм смятала, че това е голяма утеха.

Поредната пауза.

— А вие нямате ли?

— Не — усмихнах се и леко свих рамене. — Аз съм едно дете.

— Чувствате ли се самотна? — Гледаше ме, все едно съм рядък вид, който трябва да бъде изучен. — Все се чудя.

Замислих се за това огромно отсъствие от живота ми и после за редките нощи, прекарани заедно с моите спящи, хъркащи и бълнуващи братовчеди, за виновните ми фантазии, че съм една от тях, че и аз си имам някого.

— Понякога — отговорих. — Понякога е самотно.

— Но и освобождаващо, допускам.

За пръв път забелязах малка веничка да потрепва на шията й.

— Освобождаващо ли?

— Нищо не може да ти напомни за старите грехове по-добре от сестра ти. — Тогава тя ми се усмихна, топлината на усмивката й не успя да превърне чувството в хумор. Сигурно самата тя го подозираше, защото остави усмивката да се стопи и кимна към стълбите. — Хайде, да слизаме. Внимавайте. Дръжте се за перилата. Чичо ми е умрял на тези стълби още като дете.

— Мили боже! — Безнадеждно неуместно, но какво да каже човек! — Колко ужасно!

— Една вечер се разразила ужасна буря и той бил уплашен, или поне така се разказва. Светкавица разсякла небето на две и ударила точно до езерото. Момчето извикало уплашено, но преди бавачката да стигне до него, той скочил от леглото си и избягал от стаята. Глупаво дете: препънал се и паднал, стоварил се долу като парцалена кукла. Понякога си представяхме как крещи нощем, когато времето беше много лошо. Крие се под третото стъпало, така да знаете. Чака да спъне някого. Надява се някой да отиде при него. — Тя се завъртя на стъпалото под мен, четвъртото. — Вярвате ли в призраци, госпожице Бърчил?

— Не знам. Донякъде.

Баба ми беше виждала призраци. Поне един: на чичо Ед, след като паднал от мотора си в Австралия. „Той не знаеше, че е мъртъв — каза ми тя. — Горкото агънце! Подадох му ръка и го уверих, че всичко ще бъде наред, че се е прибрал у дома и че всички го обичаме.“ Потреперих, като си го спомних, а точно преди да се обърне, по лицето на Пърси Блайд се изписа мрачно задоволство.

Човека от калта, стаята с архива и една заключена врата

Последвах Пърси Блайд надолу по стълбите, по сумрачните коридори, после още по-надолу. Дали не се спуснахме по-ниско от нивото, откъдето бяхме тръгнали? Като всички сгради, разраствали се с времето, Милдърхърст беше скърпен от различни парчета. Крилата бяха пристроени и променени, бяха се срутили и бяха отново издигнати. Резултатът беше объркващ, особено за човек без никакво чувство за ориентация. Струваше ми се, че замъкът се огъва навътре като на рисунките на Ешер, където можеш да обикаляш по стълбите отново и отново цяла вечност, без да стигнеш до края. Откакто излязохме от мансардата, нямаше прозорци и ставаше все по-тъмно. В един момент можех да се закълна, че чух далечна мелодия да се плъзга по камъните — романтична, мечтателна, смътно позната, — но после завихме и тя изчезна, а вероятно изобщо не я е имало. Със сигурност не бях допускала, че ще има толкова остра миризма, а тя се и усили, докато слизахме, но понеже беше някак землиста, не беше неприятна.

Макар Пърси да се беше отнесла пренебрежително към виждането на баща си за отминалите времена, аз все пак плъзнах длан по хладните камъни, докато вървяхме, и се зачудих какви ли следи е оставил престоят на мама в Милдърхърст. Малкото момиченце продължаваше да върви редом с мен, но не говореше. Зачудих се дали да не попитам Пърси за нея, но след като не бях оповестила връзката си с къщата, каквото и да кажех сега, щеше да понамирисва на двуличие. В крайна сметка се спрях на класическото старо пасивно-агресивно увъртане.

— Замъкът беше ли реквизиран по време на войната?

— Не, мили боже! Нямаше да го понеса. Колко сериозно бяха повредени едни от най-красивите къщи в страната — о, не — поклати глава тя разпалено. — Слава богу! Чувствах го като физическа болка. Но и ние дадохме своето. Аз известно време работих в полевата болница във Фолкстън, Сафи шиеше дрехи и превръзки, изплете хиляда шала. Освен това приютихме и едно евакуирано дете през първите години от войната.

— О!

Гласът ми леко трепереше. Момиченцето до мен подскочи.

— По настояване на Джунипър. Едно момиченце от Лондон. Боже, забравила съм как се казваше. Ужасно е, нали?… Извинете за миризмата тук, долу.

Нещо вътре в мен се сви състрадателно за това забравено момиченце.

— Заради калта е — продължи Пърси. — Мирише от мястото, където преди беше ровът. Подпочвените води се надигат през лятото, просмукват се в мазетата и донасят мириса на развалена риба. За щастие, долу не държим нищо ценно. Има само една стая с архива, а тя е непромокаема. Стените и подът са покрити с мед, а вратата е оловна. Нищо не може да проникне вътре или да излезе навън.

— Стаята с архива. — По врата ми се спусна студена тръпка. — Точно като в „Човека от калта“.

Специалната стая, дълбоко във вътрешността на къщата на чичото, стаята, където се намират документите на целия род, където той беше намерил плесенясалия стар дневник, разбулил миналото на Човека от калта. Стаята на тайните в сърцевината на къщата.

Пърси замълча, облегна се на бастуна си и ме погледна.

— Значи, сте я чели.

Не беше въпрос, но аз въпреки това отговорих.

— Обожавах я като малка. — Още докато думите се отронваха, усетих как у мен се раздвижва отдавнашно отчаяние — неспособността ми да изразя адекватно обичта си към книгата. — Беше ми любимата — додадох, и фразата увисна за миг обнадеждено, а после се разпадна на прашинки, понесени от невидим полъх в сумрака.

— Беше много популярна — каза Пърси и отново пое по коридора. Със сигурност и преди беше чувала подобни истории. — И все още е. Догодина ще станат седемдесет и пет години, откакто е отпечатана.

— Наистина ли?

— Седемдесет и пет години — повтори Пърси, отвори някаква врата и ме поведе по поредното стълбище. — Помня го, все едно беше вчера.

— Излизането на книгата сигурно е било вълнуващо.

— Радвахме се, че татко е щастлив.

Дали тогава не забелязах известно колебание, или нещата, които научих по-късно, обагрят първите ми впечатления?

Някъде часовник заби уморено и аз със съжаление осъзнах, че наближава краят на едночасовата ми обиколка. Струваше ми се невъзможно, готова бях да се закълна, че току-що съм пристигнала, но времето е странно и неразбираемо нещо. Часът между закуската и тръгването ми за Милдърхърст се беше проточил цяла вечност, а шейсетте кратки минути, през които имах достъп до замъка, се бяха разлетели като ято подплашени птици.

Пърси Блайд погледна ръчния си часовник.

— Забавих се — установи тя с лека изненада. — Извинете ме. Големият стоящ часовник е напред с десет минути, но въпреки това трябва да продължим. Госпожа Бърд ще дойде да ви вземе на кръглия час, а входният вестибюл е далече. Боя се, че нямаме време да ви покажа кулата.

Възкликнах — нещо средно между „О!“ и охкане, но бързо се оправих.

— Сигурна съм, че госпожа Бърд няма да има нищо против малко да закъснея.

— Останах с впечатлението, че трябва да се връщате в Лондон.

— Така е. — Изглежда невероятно, но за известно време наистина бях забравила за Хърбърт, за колата му, за срещата му в Уиндзор. — Да, така е.

— Няма нищо — каза Пърси Блайд и закрачи подир бастуна си. — Ще я разгледате следващия път. Когато отново ни посетите.

Забелязах предположението й, но не смятах да го оспоря, поне не тогава. Всъщност почти не се замислих за това, а го възприех като забавен и напълно лишен от особен смисъл отговор, понеже на излизане от стълбището вниманието ми привлече някакво шумолене.

Въпросното шумолене, подобно на пазителите, беше съвсем тихичко и отначало се зачудих дали не си въобразявам след всички приказки за отминалите времена и за затворени сред камъните хора, обаче Пърси Блайд също се озърна и аз разбрах, че не си въобразявам.

От съседния коридор се появи кучето.

— Бруно — учуди се Пърси, — какво търсиш чак долу, приятел?

Той спря точно до мен и вдигна очи нагоре под увисналите си клепачи.

Пърси се приведе, за да го почеше между ушите.

— Знаете ли какво означава думата „лърчър“? На езика романи означава „крадец“. Нали така, момче? Ужасно жестоко име за такова добро старо момче като теб. — Тя се поизправи, прихванала кръста си с една ръка. — Първоначално тази кучета били отглеждани от ромите, които ги използвали, за да бракониерстват, да ловят зайци и други дребни животни. Чистите породи били забранени за хора без благородническо потекло и наказанията били жестоки. Трудното било да запазиш ловните умения, като същевременно предизвикаш само толкова промени, че кучетата да не изглеждат като заплаха. Той е на сестра ми, на Джунипър. Обича животните още от малка, а и те явно много я обичат. Винаги сме имали куче заради нея, поне след травмата. Казват, че всеки се нуждае от нещо, което да обича.

Недоволно усетил, че е тема на разговора, Бруно ни подмина. След това шумоленето долетя още веднъж слабо и после го погълна звънът на телефон някъде наблизо.

Пърси застина неподвижно и се заслуша, както правят хората, когато искат да се уверят, че някой друг е вдигнал.

Звънът продължи, а накрая печална тишина обгърна и последния отзвук от него.

— Елате — подкани ме Пърси с накъсан от тревога глас. — Ето от тук можем да минем напряко.

Коридорът тънеше в полумрак, но не повече от другите. Всъщност сега, когато излязохме от мазето, се появиха няколко панделки разсеяна светлина, които си проправиха път през възлите на замъка и се разляха върху плочника. Бяхме изминали две трети от пътя, когато телефонът отново зазвъня.

Този път Пърси не изчака.

— Извинете — каза тя, видимо обезпокоена. — Просто не знам къде е Сафи. Очаквам важно телефонно обаждане. Ще ме извините ли? Няма да се бавя.

— Разбира се.

Тя кимна и изчезна, зави в дъното на коридора и ме изостави.

Обвинявам вратата за онова, което се случи после. Вратата точно срещу мен, само на метър. Обичам вратите. Всички врати, без изключение. Вратите водят до разни неща, затова не съм се изправяла пред врата, която да не искам да отворя. Въпреки това, ако тази врата не беше толкова стара и декоративна, толкова категорично затворена, ако нишка светлина не се беше разположила толкова невъзможно изкусително през средата й, осветявайки ключалката и интригуващия ключ в нея, вероятно щях да устоя на изкушението и нямаше да предприема нищо, докато Пърси не дойде да ме вземе. Обаче не устоях и предприех. Просто не можех иначе. Понякога само като видиш една врата, разбираш, че зад нея се крие нещо интересно.

Дръжката беше черна и гладка, имаше формата на тънка кост и я усетих хладна в дланта си. Всъщност от другата страна на вратата сякаш се носеше хладина, макар вече да не съм сигурна.

Пръстите ми се стегнаха около дръжката, понечих да я натисна и тогава…

— Не влизаме там.

Не се срамувам да кажа, че коремът ми направо се изстреля до небцето.

Завъртях се на пети и огледах сумрака отзад. Нищо не видях, но със сигурност не бях сама. Някой, чийто беше гласът, беше с мен в коридора. Дори да не се беше обадила, щях да усетя: долавях присъствието на още някой, нещо се движеше и се криеше в удължените сенки. Шумоленето отново се появи: по-силно, по-наблизо, определено не в главата ми и определено не е мише.

— Извинете — казах към тъмния коридор, — аз само…

— Не влизаме там.

Овладях пристъпа на паника в гърлото си.

— Не знаех…

— Това е хубавият салон.

И тогава видях Джунипър Блайд да се показва от смразяващия мрак и бавно да прекосява коридора към мен.

Значи, ще дойдеш на танци

Роклята й беше невероятна, рокля, каквато очакваш да видиш по филмите за богати дебютантки отпреди войната или скрита на лавиците на скъп магазин за дрехи втора ръка. Беше от органза, много бледорозова или поне такава е била някога, преди времето и мръсотията да си кажат думата и да оставят отпечатъка си навсякъде по нея. Пластове тюл поддържаха обема на дългата пола и я разбухваха, докато се спускаше надолу от талията толкова нашироко, че тюленият подгъв шумолеше, допирайки се до стените, докато тя се движеше.

Стояхме една срещу друга в полутъмния коридор много дълго — поне на мен така ми се стори. Накрая тя помръдна. Лекичко. Ръцете й бяха отпуснати отстрани на тялото, върху полата на роклята, тя повдигна лекичко едната си ръка, като тръгна от дланта — грациозно движение; сякаш невидима нишка беше прикрепена към вътрешната страна на китката й и някой я дърпаше откъм тавана зад мен.

— Здравейте — поздравих, надявайки се сърдечно. — Аз съм Еди. Еди Бърчил. Видяхме се преди малко в жълтия салон.

Жената примигна срещу мен и наклони глава настрани. Прошарената й коса се спусна върху рамото — кичурите отпред бяха прихванати как да е с две барокови гребенчета. Неочакваната прозирност на кожата й, слабичката й фигура, красивата рокля — всичко създаваше илюзията, че е девойка, младо момиче с издължени и непохватни крайници и стеснително отношение към тях. Не беше срамежлива обаче, със сигурност не беше: изражението й беше озадачено и любопитно, докато пристъпваше мъничко напред в случайно петно светлина.

Сега беше мой ред да проявя любопитство, понеже Джунипър беше на седемдесет години, но лицето й като по чудо беше останало без никакви бръчки. Което беше невъзможно, разбира се. Жените на седемдесет нямат гладки лица и тя не беше изключение — при следващите ни срещи лично се убедих, — но ми се беше сторило така на онази светлина, с онази рокля и по силата на някакъв каприз на обстоятелствата, на някаква странна магия. Бледа и гладка, обагрена с цветовете на дъгата като вътрешността на перлена мидена черупка, сякаш изминалите години, вдълбали следите си по лицата на сестрите й, кой знае защо, бяха пощадили нея. Но въпреки това тя не живееше извън времето, у нея безпогрешно се долавяше нещо от старите времена, нещо във вида й принадлежеше изцяло на миналото като стара снимка, която разглеждаш под защитното фолио в стар фотоалбум с потъмнели до сепия страници. Отново в съзнанието ми изникна представата за пролетните цветя, които дамите от викторианската епоха хербаризирали в албумите си с изрезки. Красиви неща, убити нежно, пренесени напред във времето и пространството, в един сезон, който не е техен.

Тогава химерата проговори и усещането се обогати.

— Отивам на вечеря. — Висок ефирен глас, от който косъмчетата на врата ми щръкнаха. — Искаш ли и ти да дойдеш?

Поклатих глава и се прокашлях, за да прогоня гъдела в гърлото ми.

— Не, благодаря. Скоро трябва да си тръгвам.

Сякаш не беше моят глас, а и стоях доста сковано, все едно се страхувах. И може би наистина беше така, макар да не знаех от какво.

Джунипър, изглежда, не забеляза безпокойството ми.

— Имам нова рокля — каза тя и подръпна полите на роклята си, така че горният пласт от органза се повдигна от двете страни като крилцата на пеперуда, бели и сякаш посипани с прашец. — Не е точно нова, не, това не е вярно, но е преправена. Някога е била на майка ми.

— Красива е.

— Ти изобщо не я познаваш.

— Майка ви ли? Не.

— О, тя беше прелестна, толкова прелестна. Бях съвсем малка, когато почина, съвсем мъничка. Тази красива рокля беше нейна. — Тя се завъртя престорено свенливо насам-натам и ме изгледа изпод мигли. Предишният изцъклен поглед беше изчезнал и сега в мен се взираха будни сини очи, многозначителни, очите на умното дете от снимката, за която го бяха откъснали от самотната му игра на градинските стълби. — Харесва ли ти?

— Да, много.

— Сафи ми я преправи. Тя прави чудеса с шевната машина. Само й показваш някоя снимка, която ти харесва, и тя ще ушие роклята, дори да е по най-новата парижка мода от „Вог“. От седмици работи по роклята, но тайно. Пърси не би одобрила заради войната и понеже си е Пърси, но аз знам, че няма да й кажеш.

И ми се усмихна толкова загадъчно, че дъхът ми секна.

— Думичка няма да кажа.

Известно време стояхме и се гледахме. За щастие, страхът ми отпреди малко се бе изпарил. Реакцията ми беше неоснователна, просто инстинктивна и аз се засрамих от спомена за нея.

В крайна сметка от какво да се страхувам? Тази объркана жена в празния коридор беше Джунипър Блайд, която преди време беше избрала майка ми от група уплашени деца, беше й осигурила дом, докато над Лондон се сипят бомби, и не беше престанала да чака и да се надява любимият й да се завърне.

Тя вирна брадичка, докато я наблюдавах, и въздъхна замислено. Явно, докато аз си правех изводи, тя също си правеше. Усмихнах се и това й помогна да вземе решение. Изпъна рамене и отново тръгна към мен — бавно, но целеустремено. Като котка. Всяко нейно движение притежаваше гъвкавата смесица от предпазливост, увереност и безразличие, които прикриват истинското намерение.

Спря едва когато приближи достатъчно, за да усетя мириса на нафталин от роклята й и на цигарен дим от дъха й. Очите й се взряха в моите, гласът й се превърна в шепот.

— Умееш ли да пазиш тайна?

Кимнах и тя се усмихна. Разстоянието между предните й два зъба беше невъзможно момичешко. Взе ръцете ми в своите, все едно сме приятелки в училищния двор. Дланите й бяха хладни и гладки. — Имам една тайна, но не бива да я споделям.

— Добре.

Изви длан като дете, приведе се към мен и я притисна към ухото ми. Дъхът й ме погъделичка.

— Имам любим. — Когато се отдръпна, възрастните й устни се бяха извили в страстна възбуда, която беше едновременно нелепа, печална и красива. — Казва се Том. Томас Кавил… и ме помоли да се омъжа за него.

Толкова ми домъчня за нея, почти непосилно много, когато осъзнах, че се е върнала към мига на огромното си разочарование. Страшно ми се искаше Пърси да се върне и разговорът ни да секне.

— Обещаваш ли, че няма да кажеш нито дума?

— Обещавам.

— На него му казах, но, шшшшт — притисна пръст към усмихнатите си устни тя, — сестрите ми още не знаят. Скоро ще дойде на вечеря. — Тя се усмихна широко — зъбите на възрастна жена на гладко като пудра лице. — Ще оповестим годежа ни.

Тогава забелязах, че тя носи нещо на пръста си. Не беше пръстен, не и истински. Беше някакъв груб заместител, сребрист, но без блясък, грапав, приличаше на алуминиево фолио, увито и сплеснато като пръстен.

— И после ще танцуваме, танцуваме…

Тя започна да се поклаща и да припява с музиката, която вероятно звучеше в главата й. Беше същата мелодия, която преди малко бях чула да се носи из студените проходи на коридорите. Тогава името ми убягна, макар на моменти сякаш бе мъчително близо. Плочата — вероятно беше плоча — беше спряла преди известно време, обаче Джунипър въпреки това се бе наклонила на една страна, беше затворила очи и бузите й бяха пламнали с очакването на млада жена.

Преди време работих над книга за двама възрастни хора, които заедно пишеха историята на живота си. Жената беше болна от алцхаймер, но все още преди последния опустошителен етап, затова двамата решили да запишат спомените си, преди те да се разлетят като пожълтелите листа на есенно дърво.

Работих я шест месеца, а през това време аз я наблюдавах как тя безпомощно се плъзга от забравата към празнотата. Съпругът й стана „онзи мъж там“, а жизнената и забавна жена с цветист език, която спореше, смееше се широко и ме прекъсваше, замлъкна.

Знаех какво е деменция, но това не беше случаят с Джунипър. Където и да беше тя, там не беше празно, а и тя беше забравила съвсем малко неща. Имаше обаче някакъв проблем, тя очевидно не беше добре. Всяка възрастна жена, която познавам, ми е казвала в даден момент, обзета от различен копнеж, че вътрешно се чувства осемнайсетгодишна. Но това не е вярно. Аз съм само на трийсет и го знам. Изминалите години оставят отпечатък върху всички: блаженото усещане за младежка неуязвимост пада като люспица и върху ти с цялата си тежест се стоварва отговорността.

С Джунипър обаче не беше така. Тя наистина не съзнаваше, че е възрастна. В нейното съзнание войната все още бушуваше, а съдейки по начина, по който се люшкаше насам-натам, явно бушуваха и хормоните й. Беше толкова неестествена смесица: стара и млада, красива и нелепа, тогава и сега. Въздействието беше смайващо и зловещо и внезапно изпитах погнуса, последвана незабавно от дълбок срам заради жестокото ми чувство…

Джунипър ме стисна за китките и се ококори.

— Ама, разбира се! — възкликна и улови кикота си в мрежа от дълги бели пръсти. — Ти вече познаваш Том. Ако не беше ти, ние двамата нямаше да се срещнем.

Явно съм преглътнала отговора си, понеже всички часовници в замъка започнаха да отброяват точен час. Невероятна симфония — стая след стая часовниците започваха да звънят, призоваваха се един друг, отбелязвайки отминалото време. Усетих звъна дълбоко в тялото си, въздействието му се разля ледено и мигновено по кожата ми и ме разстрои до полуда.

— Джунипър, вече наистина трябва да тръгвам — казах, когато часовниците най-сетне замълчаха.

Забелязах, че гласът ми е дрезгав.

Чух тихичък шум зад себе си, обърнах се с надеждата Пърси да се връща.

— Да тръгваш ли? — помръкна Джунипър. — Но ти току-що пристигна. Къде отиваш?

— Връщам се в Лондон.

— В Лондон ли?

— Там живея.

— Лондон. — И тогава у нея настъпи промяна, светкавично като връхлитаща буря и точно толкова страховита. Тя се пресегна, стисна ръката ми с изненадваща сила и аз видях нещо, което не бях забелязала досега: подобни на паяжина белези, посребрени с времето, нашарили бледите й китки. — Вземи ме със себе си.

— Аз… не мога да го направя.

— Но това е единственият начин. Ще отидем да намерим Том. Трябва да е там, в малкия си апартамент, седи до прозореца…

— Джунипър…

— Каза, че ще ми помогнеш. — Гласът й беше напрегнат, яден. — Защо не ми помогна?

— Извинявайте — отговорих, — аз не…

— Но си ми приятелка, каза, че ще ми помогнеш. Защо не дойде?

— Джунипър, мисля, че ме бъркате…

— О, Мередит — прошепна тя и аз усетих застоялия й тютюнев дъх. — Направих нещо ужасно, ужасно.

Мередит. Коремът ми се преобърна като гумена ръкавица, издърпана от ръката твърде бързо.

Чуха се забързани стъпки и се появи кучето, следвано по петите от Сафи.

— Джунипър! О, Джун, ето къде си била. — В гласа й прозвуча огромно облекчение, когато стигна до сестра си. Прегърна нежно Джунипър, после се отдръпна и огледа лицето й. — Не бива да бягаш така. Толкова се разтревожих. Търсих те къде ли не. Не знаех къде си отишла, мъничка, скъпа моя.

Джунипър трепереше — явно й бях дошла в повече. Мередит… Думата отекна в ушите ми остро и настойчиво като жуженето на комар. Казах си, че няма нищо, че е само съвпадение, безсмисленото бълнуване на една стара и умопобъркана жена, но не съм добра лъжкиня, така че не успях да се заблудя.

Сафи тъкмо отмяташе един кичур, паднал върху челото на Джунипър, когато пристигна Пърси. Тя се закова на място и се облегна на бастуна си, докато оглеждаше сцената. Сестрите се спогледаха, както го бяха сторили по-рано в жълтия салон и толкова ме бяха озадачили, този път обаче Сафи първа отмести очи. Тя някак успя да проникне в стиснатата ръка на Джунипър и вече здраво я държеше в своята.

— Благодаря ви, че сте останали с нея — каза ми тя с треперещ глас. — Много мило от ваша страна, Едит…

— Едит — повтори Джунипър, без да ме поглежда.

— … понякога се обърква и броди из къщата. Държим я под око, обаче… — поклати глава Сафи кратичко, изразявайки с жест, че е невъзможно да живееш нечий друг живот.

Аз кимнах, неспособна да намеря думи, с които да отговоря. Мередит. Името на майка ми. Мислите ми, стотиците ми мисли, се понесоха на рояк срещу потока на времето, започнаха да тършуват из последните месеци за някакъв смисъл и накрая пристигнаха в дома на родителите ми. Един мразовит февруарски следобед, едно несготвено пиле, пристигането на писмото, което разплака мама.

— Едит — отново повтори Джунипър. — Едит, Едит…

— Да, скъпа — каза Сафи, — това е Едит, нали? Тя ни е на гости.

В този момент осъзнах нещо, което подозирах още от самото начало. Мама ме излъга, когато ми каза, че писмото на Джунипър е най-обикновен поздрав, както ме излъга и за посещението ни в Милдърхърст. Но защо? Какво се беше случила между мама и Джунипър Блайд? Ако можеше да се вярва на Джунипър, мама й беше дала обещание, което не беше спазила, нещо, свързано с годеника на Джунипър, с Томас Кавил. В такъв случай, ако истината беше толкова жестока, колкото предполагаше Джунипър, писмото би трябвало да е обвинение. Така ли беше? Затова ли се беше разплакала мама, заради потиснатото си чувство за вина?

За пръв път, откакто бях пристигнала в Милдърхърст, закопнях да се отърся от къщата и от нейната стара печал, да видя слънцето и да почувствам вятъра с лицето си, да усетя друг мирис, не вонята на кал и на нафталин. Да остана насаме с тази нова загадка, която бях започнала да разгадавам.

— Дано да не ви е оскърбила… — продължаваше да говори Сафи. Чувах я през собствените си шеметни мисли, сякаш се намираше някъде далече, от другата страна на плътна и тежка врата. — Каквото и да ви е казала, не го е мислела сериозно. Понякога говори разни неща, смешни неща, безсмислици…

Гласът й заглъхна, но остави подире си напрегната тишина.

Тя се взираше в мен, в очите й четях неизразени чувства и си дадох сметка, че лицето й е обтегнато не само от загриженост.

В изражението й се криеше още нещо, особено когато погледна към Пърси. Страх. Бяха уплашени, и двете.

Отместих очи към Джунипър, която се криеше зад скръстените си ръце. Въобразявах ли си, че тя е застинала неподвижно и слуша внимателно, за да чуе какво ще им кажа, как ще им отговоря?

Усмихнах се храбро и се надявах да изглеждам безгрижно.

— Нищо не ми е казала — отговорих, после свих рамене малко пресилено. — Просто се любувах на красивата й рокля.

Въздухът край нас сякаш се раздвижи от облекчението на близначките. Профилът на Джунипър остана непроменен и аз останах със странното и постепенно обземащо ме усещане, със смътното осъзнаване на факта, че някак съм допуснала грешка.

Че е трябвало да бъда откровена, да осведомя близначките какво ми е доверила Джунипър, каква е причината тя да се разстрои.

Но след като досега не бях споменала за майка ми и за евакуирането й тук, не бях сигурна, че ще намеря нужните думи…

— Мерилин Бърд пристигна — съобщи безцеремонно Пърси.

— О, както обикновено, всичко се случва едновременно — отбеляза Сафи.

— Идва да ви откара обратно до фермата. Твърди, че трябва да се прибирате в Лондон.

— Да — потвърдих.

Слава богу!

— Много жалко — обади се Сафи. В резултат на истинско усилие и вероятно на дългогодишен навик тя успяваше да говори съвсем нормално. — Надявахме се да ви предложим чай. Имаме толкова малко посетители!

— Следващия път — каза Пърси.

— Да — съгласи се Сафи, — следващия път.

Надали щеше да има следващ път.

— Благодаря ви отново за обиколката…

Пърси ме поведе по някакъв загадъчен път към госпожа Бърд и обещанието за най-нормални неща, а Сафи и Джунипър се оттеглиха в обратната посока и гласовете им отекваха между студените камъни.

— Съжалявам, Сафи, съжалявам, съжалявам… Аз просто… забравих…

Думите преминаха в ридание. Толкова окаяно ридание, че ми се искаше да си запуша ушите.

— Стига, скъпа моя, няма нужда, не го прави.

— Но аз направих нещо ужасно, Сафи, ужасно, ужасно…

— Глупости, скъпа моя, избий си го от главата. Хайде да пийнем чай, искаш ли? — От търпението и нежността в гласа на Сафи сърцето ми се сви в гърдите. Мисля, че тогава за пръв път осъзнах колко безкрайно дълго време те двете с Пърси дават такива уверения, изтриват объркването от застаряващото чело на по-малката си сестра със същата здравомислеща грижа, с която родител се грижи за детето си, но без обещанието, че този товар един ден ще стане по-лек. — Ще те облечем в нещо по-подходящо и ще пием чай. Ти, Пърси и аз. Положението винаги изглежда по-добре след чаша хубав силен чай, нали?

Госпожа Бърд чакаше под сводестия таван на входното антре на замъка и от нея бликаха извинения. Подмазваше се на Пърси Блайд и кривеше драматично лице, докато хокаше горките жители на селото, които неволно я бяха задържали.

— Няма значение, госпожо Бърд — заяви Пърси с повелителен тон, както вероятно викторианска бавачка би се обърнала към досадния си повереник. — Приятно ми беше сама да направя обиколката.

— Ама, разбира се. За доброто старо време. Сигурно ви е изключително…

— Разбира се.

— Жалко, че обиколките престанаха. Разбираемо е, естествено, и заслугата да се провеждат толкова дълго е ваша и на госпожица Сафи, особено с оглед на толкова много други…

— Именно. — Пърси Блайд изпъна гръб и аз изведнъж осъзнах, че тя всъщност не харесва госпожа Бърд. — А сега моля и двете да ме извините.

Тя кимна с глава към отворената врата, от която светът навън изглеждаше по-светъл, по-шумен, по-бърз, отколкото го бях оставила.

— Благодаря ви, че ме разведохте из красивия си дом — казах, преди тя да се оттегли.

Пърси ме изгледа по-продължително от необходимото, после се отдалечи по коридора, тихо потраквайки с бастунчето си. След няколко крачки спря и се обърна, едва различима сред пелената на сумрака.

— Знаете ли, беше красив. Някога. Отдавна.

1.

29 октомври 1941 г.

Едно нещо беше сигурно — тази нощ нямаше да има луна. Небето беше закрито от плътна и подвижна маса от бели и жълти облаци, нагънати един до друг като жертви на мастихина на някой художник. Пърси близна цигарената хартийка, пристегна я и завъртя цигарата между пръстите си, за да я запечата. Над главите им избръмча самолет, от техните, патрулен самолет, запътил се на юг, към брега. Разбира се, длъжни бяха да го изпратят, но той нищо нямаше да им съобщи — не и в такава нощ, не сега.

Пърси беше облегнала гръб на пикапа и проследи с поглед самолета, присвивайки очи, докато кафявото насекомо ставаше все по-малко и по-малко. Взирането предизвика прозявка и тя разтърка очи, докато те не засмъдяха приятно. Когато отново ги отвори, самолета вече го нямаше.

— О, само да си оставила следи върху излъскания ми капак или калниците с твоето излежаване!

Пърси се обърна и облегна лакът върху покрива на пикапа. Беше Дот, ухилена до ушите, излизаше с едра крачка от гарата.

— Би трябвало да ми благодариш — провикна се в отговор Пърси. — Спасих те от бездействие следващата смяна.

— Така е. Иначе офицерът щеше да ме накара да пера кърпите. — Или да те накара пак да демонстрираш на отговорниците по противовъздушната отбрана какво да правят с носилките — изви вежда Пърси.

— А какво по-хубаво от това?

— Ужас — смръщи се Пърси.

— Останеш ли тук повечко, и ще започнеш да шиеш — предупреди Дот Пърси и се облегна до нея на пикапа. — Почти нищо не се случва. — Значи, вече е чул?

— Момчетата от Въздушните сили току-що съобщиха. Нищо на хоризонта, не и тази вечер.

— И аз така предположих.

— Не е само заради времето. Офицерът каза, че смрадливите шваби са твърде ангажирани с Москва, за да се занимават с нас.

— Много глупаво — отбеляза Пърси и огледа цигарата си. — Зимата настъпва по-бързо от тях.

— Допускам, че възнамеряваш да останеш, така или иначе, и да досаждаш с надеждата германците да се объркат и да пуснат някоя бомба.

— Помислих си го — призна Пърси, пъхна цигарата в джоба си и преметна чантата си през рамо. — Но реших да не го правя. Дори нападение не може да ме задържи тук тази вечер.

Дот се ококори.

— Какво тогава? Някой хубавец те е поканил на танци, нали?

— Де този късмет! Но въпреки това са добри новини.

— Е?

Автобусът пристигна и Пърси трябваше да повиши глас, докато се качва, за да надвика рева на двигателя.

— Малката ми сестра се прибира довечера.

Пърси не обичаше войната като всеки нормален човек — всъщност беше виждала много повече ужасии от повечето хора — и точно затова тя никога не признаваше гласно за странното зрънце на разочарованието, което гниеше някъде дълбоко в нея, откакто бяха спрели въздушните нападения. Съзнаваше, че е много абсурдно да изпитва носталгия по едно време на смъртна опасност и разруха — всичко друго, освен предпазлив оптимизъм би било светотатство, но въпреки това някаква ужасна раздразнителност я беше държала будна през изминалите месеци, наострила уши към небето.

Ако има нещо, с което Пърси се гордееше, то беше способността й да бъде прагматична във всичко — все някой трябва да е такъв, за бога, затова тя беше решена да стигне до дъното на нещата. Да намери начин да успокои часовничето, което тиктакаше вътре в нея, без да има възможност да удари точен час. През изминалите седмици Пърси много се стараеше да не дава воля на вътрешния си смут, като през това време преценяваше положението, наблюдаваше чувствата си от всички възможни гледни точки, преди да направи извода, че очевидно е доста луда.

Можеше да се очаква — лудостта донякъде беше присъща на семейството, както и артистизмът, и издължените крайници. Пърси се бе надявала да го избегне, ама не. Наследствеността улучва съвсем точно. А и честно казано, тя винаги бе смятала, че е просто въпрос на време да откачи и тя.

Баща им беше виновен, разбира се, и по-специално страховитите истории, които им разказваше като малки — толкова малки, че да ги вдигне на ръце, и достатъчно неопитни, че да се гушнат в широкия му топъл скут. Истории за семейното минало, за парчето земя, превърнало се в Милдърхърст, преживяло бедност и разцвет, променяно през вековете, наводнявано, обработвано и превръщано в легенда. За постройки, които изгаряли и били издигани отново, загнивали и били обирани, вълнували сърцата и били забравяни. За хората, които наричали замъка свой дом преди тях, за завоеванията и усъвършенстването, напластили се в почвата на Англия и в тази на техния роден скъп дом.

В ръцете на разказвача историята наистина е мощна сила и през цялото лято, когато баща й беше на война, когато тя беше малко момиченце на осем или на девет години, в сънищата на Пърси нахлуваха нашественици, които щурмуваха околните полета. Беше принудила Сафи да си направят крепости в короните на дърветата в гората Кардейкър, да натрупат оръжейни арсенали и да обезглавяват фиданките, които не й харесваха. Да се упражняват, за да са готови, когато настъпи моментът да бранят замъка и неговите земи от настъпващите орди.

Автобусът шумно зави и Пърси безсилно завъртя очи срещу собственото си отражение. Беше нелепо, разбира се. Момичешките фантазии са едно, но как е възможно настроенията на зряла жена все още да зависят от техния отглас? Наистина беше тъжно. Пърси възмутено си обърна гръб.

Пътуването беше дълго, много по-дълго от обикновено, а ако продължаваха с тази скорост, щеше да има късмет, ако се прибере у дома за пудинга. Както и да е. Буреносните облаци се трупаха, имаше опасност мракът да се спусне върху тях всеки момент, а автобусът, чиито фарове просто мъждукаха, уж ей сега щеше да потегли. Тя погледна часовника си: вече беше четири и половина. Джунипър трябваше да си дойде в шест и половина, младият мъж да пристигне в седем, а Пърси беше обещала да се прибере към четири. Несъмнено служителят от Гражданска защита беше действал от добра воля, когато беше спрял автобуса за случайна проверка, но точно тази вечер я очакваха по-приятни занимания. Едно от които — да посръчка малко подготовката в Милдърхърст.

Каква беше вероятността Сафи да не се е поболяла от притеснение? Неголяма, реши Пърси. Изобщо неголяма. Никой не се предаваше толкова лесно на възбудата около някое събитие, колкото Сафи, и още откакто бяха получили от Джунипър вестта, че е поканила на вечеря някакъв загадъчен гост, стана ясно, че Събитието, както го наричаха впоследствие, ще следва пълната програма на Серафин Блайд. Заговори се дали да не разопаковат останалата от баба им официална канцелария и да направят табелки за местата, обаче Пърси намекна, че за компания от четирима души, три, от които са сестри, толкова суетня е напълно излишна.

Някой я потупа по ръката и Пърси установи, че дребничката старица до нея държи отворена консерва и сочи нещо вътре.

— По моя рецепта — изчурулика тя весело. — Няма масло, обаче никак не е зле, нищо че сама се хваля.

— О, не, благодаря — отговори Пърси. — Не бих могла. Хапнете си ги сама.

— Хайде — разклати кутията старицата малко по-близо до Пърси и кимна одобрително към униформата й.

— Е, добре. — Пърси си взе бисквитка и отхапа. — Много е вкусно — каза тя и тихомълком заскърби за славните дни, в които имаха масло.

— Значи, сте в „Бърза помощ“?

— Шофирам линейка. Тоест това правех по време на бомбардировките. Напоследък най-вече чистя линейките.

— Сигурна съм, че ще си намерите друг начин да подпомогнете съпротивата. Вас, младите, нищо не може да ви спре. — Хрумна й нещо и тя се ококори. — Но разбира се, трябва да участвате в някое от състезанията по шев! Внучката ми членува в кръжок по шев и кройка у дома, в Кранбрук. О, каква страхотна работа вършат тези момичета!

Като оставим настрана иглата и конеца, Пърси трябваше да се съгласи, че хрумването не е лошо. Може би трябваше да насочи енергията си другаде: да намери някой правителствен чиновник, когото да вози с колата, да се научи как да обезврежда бомби, да пилотира самолет, да стане съветник по спасяване на имуществото. Каквото и да е. Може би тогава ужасното вътрешно напрежение щеше да я напусне. Колкото и да не искаше да признае, Пърси започваше да подозира, че Сафи е имала право през всичките тези години: тя обичаше да поправя. Нямаше никакъв инстинкт да създава, но притежаваше умение да възстановява и се чувстваше най-щастлива, докато е полезна и запушва дупки. Ама че потискаща мисъл!

Автобусът тежко зави и най-сетне пред тях се показа селото. Докато наближаваха, Пърси забеляза велосипеда си, облегнат на стария дъб до пощата, където го беше оставила сутринта.

Отново благодари за бисквитата и тържествено обеща да поразпита за местния кръжок по шев и кройка, после слезе и махна на старицата, когато автобусът се затътри към Кранбрук.

Откакто излязоха от Фолкстоун, беше излязъл вятър и Пърси пъхна ръце в джобовете на панталоните си, усмихна се на киселите госпожици Бледъм, които си поеха едновременно въздух и притиснаха по-близо до телата си пазарските си мрежи, преди да й кимнат и да изприпкат към къщи.

Бяха във война вече две години, а все още имаше хора, които, видят ли жена с панталон, започват да предсказват началото на апокалипсиса, пренебрегвайки жестокостите у дома и в чужбина. Пърси с удоволствие усети как духът й се повдига и се запита дали не греши, че обожава униформата си още повече заради въздействието, което има над хора като госпожиците Бледъм по света.

Вече беше късно, но имаше вероятност господин Потс да не е направил доставката за замъка. Малцина бяха хората в селото — и дори в цялата страна, готова беше да се обзаложи Пърси, — които да са се записали в частите за вътрешна отбрана толкова пламенно, колкото господин Потс. Той така ревностно бранеше родината, че човек се чувстваше много пренебрегнат, ако поне веднъж седмично не го спряха за проверка на документите за самоличност. Всеотдайността му остави селото без благонадеждна поща, обаче господин Потс гледаше на този факт като на злощастна, но необходима жертва.

Звънчето над вратата издрънча при влизането на Пърси и госпожа Потс рязко вдигна поглед от купчина листове и пликове. Държеше се като заек, пипнат ненадейно в градината, и тя подсили образа допълнително, като изсумтя леко. Пърси съумя да прикрие развеселеността си под маската на сдържана учтивост, която си беше неин специалитет.

— Да видим, да видим — каза пощаджийката и се съвзе светкавично с бързината на човек, свикнал да прави дребни измами. — И това ако не е госпожица Блайд.

— Добър ден, госпожо Потс. Има ли някаква поща?

— Нека само да погледна.

Дори мисълта, че госпожа Потс не познава на петте си пръста всяка кореспонденция, която пристига и заминава ежедневно, беше смехотворна, но Пърси продължи играта:

— Ами благодаря ви — отговори тя, докато пощаджийката се оттегли към кутиите върху бюрото отзад.

След като порови официално доста дълго, госпожа Потс извади малка стиска различни пликове и ги вдигна високо.

— Ето ги — оповести тя и победоносно се върна на гишето. — Има пакет за госпожица Джунипър — от вашата млада лондончанка, доколкото виждам. Сигурно малката Мередит се радва, че отново си е у дома? — Пърси кимна нетърпеливо и госпожа Потс продължи: — Писмо, адресирано собственоръчно до вас, и едно за госпожица Сафи, напечатано на пишеща машина.

— Отлично. Човек направо няма нужда да ги чете.

Госпожа Потс спретнато подреди писмата върху плота, но не ги пусна.

— Надявам се всичко в замъка да е наред? — каза тя много по-прочувствено, отколкото предполагаше такова безвредно запитване.

— Много добре, благодаря ви. А сега, ако…

— Разбира се, чувам, че скоро ще има за какво да ви поздравяваме.

Пърси въздъхна отчаяно.

— Да ни поздравявате ли?

— Сватбени звънчета — поясни госпожа Потс по досадния си начин, доведен до съвършенство, като едновременно се перчеше с придобитите си по съмнителен начин сведения и алчно ровеше за повече. — Горе в замъка — повтори тя.

— Най-учтиво ви благодаря, госпожо Потс, но за жалост, днес не съм по-сгодена, отколкото бях вчера.

Пощаджийката застина, обмисляйки за миг чутото, после се изкикоти гръмко.

— Ама и вие сте една, госпожице Блайд! Не съм по-сгодена от вчера! Трябва да го запомня. — Покиска се доста, после се успокои, извади от джоба на престилката си поръбена с дантела кърпичка и избърса очите си. — Само че, разбира се — каза, попивайки сълзите си, — аз нямах предвид вас.

— Така ли? — направи се на изненадана Пърси.

— О, не, за бога, нито вас, нито госпожица Сафи. Знам, че и двете не възнамерявате да ни напускате, Бог да ви благослови. — Пощаджийката изтри бузите си отново. — Говорех за госпожица Джунипър.

Пърси не можеше да не забележи как името на по-малката й сестра пращи в местните клюки. Имаше електричество дори в самите звукове, а госпожа Потс явно беше естествен проводник. Хората открай време обичаха да обсъждат Джунипър, още от съвсем мъничка. А и сестра й с нищо не беше облекчила положението — дете, което припада, когато е силно развълнувано, обикновено е причина хората да снижават глас и да говорят за дарби и за проклятия. Затова през цялото й детство, каквото странно и необяснимо положение да възникнеше в селото — прелюбопитното изчезване на прането на госпожа Флеминг, последвалото издокарване на плашилото на фермера Джейкъб с бухнали женски долни гащи, епидемията от заушки, — приказките обикновено се насочваха към Джунипър точно както пчелите се чувстват привлечени от меда.

— Госпожица Джунипър и някой млад господин ли? — притисна я госпожа Потс. — Чувам, че в замъка се правят приготовления. Някой, с когото се е запознала в Лондон?

Дори мисълта за това беше абсурдна. Съдбата на Джунипър не беше свързана с брака, а с поезията, която караше сърцето на по-малката й сестра да пее. Пърси се зачуди дали да не се позабавлява с настойчивото внимание на госпожа Пот, но един поглед към стенния часовник я разубеди. Разумно решение: последното нещо, от което се нуждаеше, беше да подема разговор за заминаването на Джунипър за Лондон. Твърде вероятно беше Пърси непредпазливо да разкрие тревогите, които лудорията на Джунипър предизвиква в замъка. А Пърси никога не би допуснала подобно нещо.

— Вярно е, че очакваме гост на вечеря, госпожо Потс, но макар да е мъж, той не е ничий ухажор. Просто познат от Лондон.

— Познат?

— Това е всичко.

— Значи, не става дума за сватба? — присви очи госпожа Потс.

— Не.

— Понеже чух от достоверен източник, че е имало и предложение, и положителен отговор.

Не беше тайна, че достоверният източник на госпожа Потс беше внимателното следене на писмата и на телефонните обаждания, а подробностите относно тях впоследствие бяха старателно съпоставяни с каталога на местните клюки. Пърси не стигаше чак дотам, че да подозира жената в отваряне на писмата на пара, преди да ги изпрати до получателите им, но други хора в селото я подозираха. В конкретния случай обаче нямаше много писма за отваряне (и не бяха такива, които да предизвикат вълнението на госпожа Потс, понеже Мередит беше единствената, с която Джунипър си кореспондираше), точно както нямаше и никаква истина в слуха.

— Бъдете спокойна, най-обикновена вечеря е.

— Специална вечеря?

— О, в днешно време нима всяка вечеря не е специална? — подметна весело Пърси. — Човек никога не знае дали не седи на масата за последен път. — Дръпна писмата от ръката на пощаджийката и в този момент забеляза бурканите от шлифован кристал, които преди стояха на плота. Киселите капчици от батърскоч[3] ги нямаше, но на дъното на единия буркан се беше втвърдила малка и доста тъжна купчинка от единбургски скалички[4]. Пърси не можеше да понася единбургските бонбони, но те бяха любимите на Джунипър. — Ще взема каквото ви е останало от единбургските бонбони, ако не възразявате.

С кисело изражение госпожа Потс откъсна слепената маса от стъкленото дъно на буркана и я прибра в кафяв хартиен плик.

— Шест пенса.

— Ама моля ви, госпожо Потс — каза Пърси, оглеждайки малката лепкава торба. — Ако не бяхме приятелки, щях да си помисля, че искате да ми одерете кожата.

По лицето на пощаджийката се изписа възмущение, докато отричаше, пръскайки слюнки.

— Шегувам се, разбира се, госпожо Потс — увери я Пърси и й подаде парите. — Пъхна писмата и бонбоните в чантата си и удостои пощаджийката с кратка усмивка. — Засега довиждане. Ще попитам от ваше име Джунипър какви са плановете й, но подозирам, че ако има новини, вие първа ще ги узнаете.

2.

Разбира се, лукът беше важен, но това не променяше факта, че листата му не допринасяха с нищо за аранжировката на цветята. Сафи огледа тъничките зелени стръкчета, които току-що беше откъснала, завъртя ги насам-натам, примижа с надеждата така да й се сторят по-подходящи и впрегна цялото си въображение, за да си ги представи на масата. В безценната кристална ваза от баба им имаха нищожен шанс, може би с нещо цветно, за да прикрие произхода на зеленината. Или пък — мислите й набраха инерция и тя задъвка устната си, както правеше, когато й хрумнеше някоя велика идея, — можеше просто да остави темата да я води, да добави малко листа от копър и с хумористичен коментар да обвини за всичко военния недостиг.

Отпусна ръка с въздишка, все още стиснала меките листа. Главата й се поклати тъжно и сякаш от само себе си. За каква ли не лудост са готови да се вкопчат мислите на отчаяния човек! Ясно беше, че лукът няма да свърши работа — не само беше безнадеждно неподходящ за целта, но и колкото повече Сафи държеше листата в ръка, толкова по-силно миризмата им заприличваше на вонята на стари чорапи. Мирис, с който войната и по-специално участието на близначката й в нея бяха дали на Сафи предостатъчно възможности да се запознае. Не. След четири месеца в Лондон общуване с най-изисканите кръгове от Блумсбъри, под бомбените заплахи и нощуването в бомбоубежища, Джунипър заслужаваше нещо по-добро от одеколон с мирис на мръсно пране.

Да не говорим за госта, когото толкова загадъчно беше поканила на вечеря. Джунипър не се сприятеляваше лесно — младата Мередит беше любопитно изключение, — но Сафи умееше да чете между редовете и макар че редовете на Джунипър в най-добрия случай бяха доста кривички, тя се досети, че младият мъж трябва да е направил нещо изключително храбро, за да спечели благоразположението на малката й сестра. Следователно поканата беше проява на признателността на семейство Блайд и всичко трябваше да бъде безупречно. Отново погледна стръковете лук и се увери, че те определено не са безупречни. Но след като ги беше откъснала, не биваше да ги похабява — какво светотатство! Лорд Ултън би се ужасил. Сафи щеше да намери с какво да ги сготви, но не и за менюто тази вечер. Лукът и последиците от консумирането му могат сериозно да навредят на компанията.

Сафи изсумтя безутешно, после го направи отново, понеже усещането много й допадна, и тръгна обратно към къщата, както винаги доволна, че пътят й не минава през основната градина. Не би го понесла — някога това място беше превъзходно. Истинска трагедия беше, че толкова много цветни градини в страната бяха изоставени или превърнати в зеленчукови. В последното си писмо Джунипър пишеше, че не само цветята в Ротън Роу в Хайд Парк са премазани от купчини дървесина, желязо и тухли — костите на един бог знае колко къщи, — а и цялата южна част на парка бе раздадена за обработване. Да, нуждата го налагаше, призна Сафи, но въпреки това беше трагично. Ако човек няма картофи, коремът му се бунтува, но няма ли красота, душата се вкоравява.

Точно пред нея кръжеше късна пеперуда, размахваше крилца като огледалните ръбчета на духалото пред камината. Нима не беше истинско чудо, че такова съвършенство, такъв естествен покой продължават да съществуват, докато човечеството събаря тавана на света върху себе си! Лицето на Сафи грейна, тя протегна изпънатия си пръст, но пеперудата не й обърна внимание, издигна се, после се спусна и се стрелна да проучи тъмните плодове на мушмулата. Без да обръща внимание на нищо! Сафи усмихнато продължи да се мъкне към замъка и се наведе под възлестите клони на глицинията, като внимаваше да не си закачи косата.

Господин Чърчил не биваше да забравя, че войните не се печелят само с куршуми, и да възнагради онези, които съумяват да съхраняват красотата, докато светът край тях се разпада на грозни късове. Медал на името на Чърчил за съхранение на красотата на Англия — според Сафи звучеше чудесно. Когато Сафи го спомена на закуска онзи ден, Пърси се подсмихна с неизбежното самодоволство на човек, който от месеци пълзи по бомбените кратери и си е заслужил собствен медал за храброст, но Сафи отказа да се почувства като глупачка. Всъщност пишеше писмо до вестник „Таймс“ по този въпрос. В основни линии: че красотата е важна както изкуството, литературата и музиката, още повече сега, когато цивилизованите страни явно са решени да се подтикват една друга към все по-варварски актове.

Сафи открай време обожаваше Лондон. Бъдещите й планове зависеха от оцеляването на Лондон и тя приемаше всяка хвърлена бомба като посегателство срещу самата себе си. В кулминацията на въздушните атаки и насред рева на противовъздушната артилерия и воя на сирените, печалните експлозии бяха неин постоянен среднощен спътник, тя трескаво гризеше ноктите си — ужасен навик, за който обвиняваше Хитлер, — и се питаше дали като човек, който обича града, тя не страда още повече, тъй като не е с него в нещастието, както тревогата на майката заради ранения й син е по-дълбока, ако синът е надалече. Още като момиче Сафи усещаше, че жизненият й път не е сред калните полета или между древните камънаци на Милдърхърст, а сред паркове и кафенета, сред разговорите за литература в Лондон. Когато двете с Пърси бяха мънички, след погребението на мама и преди раждането на Джунипър, когато все още си бяха само тримата, татко водеше близначките в Лондон всяка година, за да прекарат известно време в къщата в Челси. Бяха млади, времето не ги беше протъркало, заглаждайки различията им и заостряйки мненията им, и към тях се отнасяха — а и самите те се държаха така помежду си — като към две напълно еднакви копия. Обаче когато бяха в Лондон, Сафи усещаше първите прояви на разграничаване — дълбоко, но силно вътре в себе си. Подобно на баща им, Пърси копнееше за ширналите се зелени гори у дома, но Сафи се чувстваше по-жива в града.

Зад нея се чу някакъв тътен и Сафи изстена — не искаше да се обръща и да установи, че тежките облаци вече злорадстват досами рамото й. От всички лишения заради войната загубата на редовната прогноза за времето по радиото й бе нанесла особено жесток удар. Сафи беше приела невъзмутимо намаляването на времето за четене, беше се съгласила Пърси да й носи по една книга седмично от библиотеката вместо обичайните четири. Прие оптимистично нуждата да замени копринените си рокли със сукмани. Без усилие прие и загубата на слугите, които се разбягаха като бълхи от давещ се плъх, и последвалото си привикване към ролята на главна готвачка, градинарка, перачка и чистачка. Но опитите на Сафи да проумее чудатостите на английското време се натъкнаха на достоен противник. Макар че живееше в Кент, откакто се помни, тя не бе развила типичния за местните жени усет към времето: всъщност беше установила, че прави тъкмо обратното: притежаваше странната способност да простира прането и да броди храбро из полето, когато по всичко личи, че се кани да вали.

Сафи закрачи по-бързо, почти заприпка, мъчейки се да не обръща внимание на мириса на стръковете лук, който сякаш се засилваше, колкото повече ускоряваше ход тя. Едно беше сигурно: след края на войната Сафи завинаги щеше да се раздели с живота в провинцията. Пърси още не го знаеше — трябваше да избере подходящ момент да й съобщи новината, — обаче Сафи беше решила да замине за Лондон. Смяташе там да си намери малък апартамент, само за един човек. Не притежаваше мебели, но това не беше съществено затруднение — за такива неща Сафи се оставяше в ръцете на съдбата. Със сигурност обаче нямаше да вземе със себе си нищо от Милдърхърст. Щеше да си купи нови дрехи, щеше да започне наново почти две десетилетия по-късно, отколкото възнамеряваше първоначално, но какво да се прави. Вече беше по-възрастна, по-силна и този път нищо нямаше да я спре, колкото и силна да беше съпротивата.

Намеренията й бяха тайна, но Сафи си създаде навика редовно да чете обявите за наеми в „Таймс“ всяка събота, за да е готова, когато се появи сгоден случай. Обмисляше възможността за Челси и Кенсингтън, но накрая се спря на един от площадите от времето на крал Джордж в Блумсбъри, който беше съвсем близо пеша до Британския музей и до магазините на „Оксфорд Стрийт“. Надяваше се Джунипър също да остане в Лондон и да се установи някъде близо до нея, а Пърси щеше да им идва на гости, разбира се. Надали щеше да остава повече от една нощ обаче, понеже много държеше да спи в собственото си легло и да е там, за да крепи замъка — дори със собственото си тяло при нужда, — ако той започне да се руши.

В уединението на собствените си мисли Сафи често посещаваше малкия си апартамент, особено когато Пърси обикаляше нагоре-надолу по коридорите на замъка, вбесяваше се заради олющената боя и изкривените греди и оплакваше всяка нова пукнатина по стените. Тогава Сафи затваряше очи и отваряше вратата на собствения си дом. Щеше да е малък и непретенциозен, и много чист — лично щеше да се погрижи, — и навсякъде щеше да мирише на полир от пчелен восък. Сафи стисна стръковете лук и закрачи още по-бързо.

Бюро до прозореца, пишещата й машина „Оливети“ върху него и миниатюрна стъклена ваза — някоя стара и красива бутилка също би свършила работа — в ъгъла с едно-единствено разцъфнало цвете, което се сменя всеки ден. Радиото ще е единствената й компания, а през деня ще престава да пише и ще напуска света, който създава върху страниците, за да чуе прогнозата за времето и за кратко да зарее поглед през прозореца към чистото небе над Лондон. Слънцето ще близне ръката й, ще огрее малкия й дом и полираните мебели ще заблестят. Вечерта ще чете книгите, които си е взела от библиотеката, ще поработи още малко над собствената си творба и ще послуша Грейси Фийлдс[5] по радиото, без от съседното кресло някой да мърмори, че това са сантиментални глупости.

Сафи спря, притисна длани към пламналите си бузи и въздъхна доволно. Мечтите за Лондон, за бъдещето я бяха отвели чак до задната част на замъка — и освен това беше изпреварила дъжда.

Хвърли поглед към курника и съжаление пресече удоволствието й. Не знаеше как ще живее без своите момичета, дали щеше да е възможно да ги вземе със себе си? Може би в градинката на сградата й щеше да има малко местенце — трябваше да добави това изискване към списъка си.

Сафи отвори портата и протегна ръце.

— Здравейте, милички. Как сте днес следобед?

Хелън-Мелън разроши пера, но не се помръдна от мястото си, а Мадам дори не вдигна поглед от пръстта.

— Горе главата, момичета. Още никъде не съм тръгнала. Най-напред трябва да спечелим войната.

Този призив обаче не оказа ободряващото въздействие, на което се бе надявала Сафи, и усмивката й позастина на устните. Вече трети ден Хелън беше потисната, а Мадам, обикновено изключително бъбрива, се бе смълчала. По-младите кокошки вземаха пример от двете по-възрастни, затова настроението в курника беше доста мрачно. Сафи беше свикнала с това по време на въздушните нападения — пилетата бяха не по-малко чувствителни от хората, също като тях страдаха от мъчително безпокойство, а бомбардировките наистина бяха безмилостни. В крайна сметка тя взе и осемте пилета със себе си в бомбоубежището. Да, понамирисваше, обаче всички засегнати страни бяха доволни: кокошките отново започнаха да снасят, Пърси я нямаше през повечето нощи, а Сафи се радваше, че има компания.

— Хайде — изгука тя и гушна Мадам. — Не се цупи, прекрасна моя. Просто се задава буря, нищо повече. — Топлото перушинесто тяло се отпусна, но само за кратко, после кокошката размаха криле и избяга тромаво в пръстта, където ровеше преди малко.

Сафи изтупа длани и ги вдигна на хълбоците си.

— Толкова ли е лошо положението? В такъв случай може да се направи само едно.

Вечеря. Единственото средство от арсенала й, което със сигурност щеше да им повдигне духа. Момичетата й бяха лакоми и това не беше лошо. Ако можеше всички световни проблеми да се разрешат с едно вкусно ядене! Беше по-рано от обикновено, но моментът беше критичен: масата в салона още не беше подредена, лъжицата за сервиране беше изчезнала някъде, Джунипър и гостът й щяха да пристигнат всеки момент, а понеже щеше да се наложи да се оправя и с настроението на Пърси, последното, от което Сафи имаше нужда, бяха някакви капризни кокошки. Така. Решението да им оправи настроението беше, чисто и просто, практично и изобщо не се дължеше на факта, че Сафи е безнадеждно мекушава.

Напрежението от деня, прекаран в умуване каква вечеря да спретне от наличните продукти в килера или от изпросеното от съседните ферми, се беше натрупало в кухнята и Сафи подръпна блузата си, за да се поохлади.

— Така, докъде бях стигнала? — объркано се зачуди тя.

Вдигна капака на тенджерата, за да се увери, че яйченият крем не е отишъл никъде в нейно отсъствие, по пухтенето на фурната отсъди, че паят все още се пече, после забеляза стара дървена щайга, която вече не ставаше за първоначалното си предназначение, но щеше прекрасно да се справи с новото.

Сафи я издърпа в най-далечния ъгъл на килера, покатери се върху нея и се вдигна на пръсти. Плъзна пръсти по лавицата и в най-тъмното ъгълче пръстите й напипаха една консерва. Сафи стисна консервата, усмихна се и слезе от щайгата. По кутията се беше се натрупала прах от много месеци, мръсотията и изпаренията се бяха превърнали в лепкав слой, затова Сафи изтърка с палец горната част и прочете надписа — сардини. Идеално! Стисна здраво консервата, наслаждавайки се на тръпката от забраненото действие.

— Не се тревожи, татко — пропя Сафи, докато вадеше отварачката за консерви от пълно с кухненски прибори чекмедже и после отново го затвори с тласък на хълбока си. — Не са за мен.

Преди време баща й беше наложил неизменно правило: консервираната храна е дело на заговор и семейство Блайд по-скоро съзнателно биха се изложили на гладна смърт, отколкото да хапнат дори лъжица от такова нещо. Какъв заговор и с каква цел, Сафи не претендираше да знае, но баща й беше категоричен по въпроса и това беше предостатъчно. Той не търпеше някой да му се противопоставя и Сафи отдавна вече не изпитваше желание да го прави. Докато беше малка, той беше слънцето и луната на Сафи, мисълта, че татко може някога да я разочарова, беше част от едно антицарство на кошмари и таласъми.

Сафи намачка сардините в порцеланова купа, но забеляза тънката като косъм пукнатина отстрани едва след като рибата вече беше променена до неузнаваемост. Нямаше значение за кокошките, но заедно с обеления тапет, който беше забелязала до комина в хубавия салон, това беше вторият признак за разруха в рамките на последните два часа. Мислено си отбеляза да провери чиниите, които бяха отделили за довечера, и да прибере онези, които може да имат пукнатини — точно такива неща караха Пърси да избухва и макар Сафи да се възхищаваше на всеотдайността, с която близначката й поддържаше замъка, лошото й настроение нямаше да допринесе за празничната атмосфера, на която Сафи се надяваше.

Няколко неща се случиха едновременно. Вратата се открехна, Сафи се стресна и парченце гръбнак на сардина тупна от върха на вилицата върху плочите.

— Госпожице Сафи!

— О, Люси, слава богу! — притисна Сафи вилицата към препускащото стакато на сърцето си. — Съкрати живота ми с десет години!

— Извинявайте. Мислех, че сте навън и берете цветя за салона… Исках само… Дойдох да проверя… — Думите на икономката се накъсаха, когато тя се приближи, забеляза рибната смес и отворената консерва, а щом срещна погледа на Сафи, мисълта й напълно секна. Прелестните й виолетови очи се ококориха. — Госпожице Сафи, не съм допускала…

— О, не, не! — размаха ръка Сафи, за да я накара да замълчи, и усмихнато вдигна пръст към устните си. — Шшшт, скъпа Люси. Не са за мен, съвсем не. Пазех ги за момичетата.

— О! — възкликна Люси с видимо облекчение. — Е, това е друга работа. Не ми се иска той — завъртя тя благоговейно очи към тавана — да се разстройва дори сега!

— Последното, от което имаме нужда тази вечер, е татко да се обърне в гроба — съгласи се Сафи и кимна към аптечката за първа помощ. — Подай ми два аспирина, моля те.

Люси сбърчи притеснено вежди.

— Зле ли ви е?

— За момичетата е. Неспокойни са, горкичките, а няма нищо по-хубаво за тревожния дух от един аспирин, освен може би голяма глътка джин, но това би било доста безотговорно. — Сафи намачка аспирините с обратната страна на лъжичката. — Знаеш ли, не са били толкова зле от нападението на 10 май.

Люси пребледня.

— Да не искате да кажете, че усещат нови бомбардировки?

— Съмнявам се. Господин Хитлер е твърде зает да си търси белята през зимата другаде, за да се занимава с нас. Поне така твърди Пърси. Според нея ще ни остави на спокойствие поне до Коледа, което е огромно разочарование за нея. — Сафи продължаваше да бърка рибната смес и тъкмо си пое въздух, за да продължи да говори, когато забеляза, че Люси се е отдалечила от печката. От позата й личеше, че вече е престанала да слуша, и изведнъж Сафи се почувства глупаво, като кокошките си, когато са в настроение да кудкудякат и портата на градината им е предостатъчна компания. Изкашля се смутено и каза: — Както и да е, дрънкам глупости. Не си дошла в кухнята да слушаш за момичетата и аз сигурно ти преча да си вършиш работата.

— Ни най-малко. — Люси затвори вратичката на печката и се изправи, но бузите й се бяха зачервили много — надали се дължеше само на топлината от фурната. Сафи разбра, че смущението, което беше доловила преди малко, е било съвсем истинско — нещо в думите или постъпките на Сафи беше развалило доброто настроение на Люси и Сафи се почувства ужасно. — Просто идвах да нагледам пая със заешко — продължи Люси, — което и сторих, и да ви кажа, че не намерих сребърната лъжица за сервиране, която поискахте, но сложих на масата друга, която също ще свърши работа. Освен това свалих долу някои от плочите, които госпожица Джунипър изпрати от Лондон.

— В синия салон ли?

— Разбира се.

— Чудесно.

Това беше хубавият салон, така че щяха да посрещнат господин Кавил там. Пърси не беше съгласна, но това можеше да се очаква. Беше в лошо настроение от седмици, крачеше троснато по коридорите, предричаше скръб и печал през наближаващата зима, мърмореше заради недостига на гориво, заради разточителното затопляне на още една стая, при положение че жълтият салон се отоплява всекидневно. Пърси обаче щеше да се съгласи — все така ставаше. Сафи решително почука с вилицата по ръба на купата.

— Справили сте се прекрасно с яйчения крем. Чудесен е, плътен дори без мляко — каза Люси, надничайки под капака на тенджерата.

— О, Люси, много си мила. В крайна сметка го приготвих с вода и малко мед за сладост, за да запазя захарта за мармалада. Не ми е хрумвало да благодаря на войната за нищо, обаче как ли щях да изживея живота си без удоволствието да направя идеален яйчен крем без мляко!

— Много хора в Лондон ще са ви признателни за рецептата. Братовчедка ми пише, че всяка седмица получават по един литър. Представяте ли си? Трябва да опишете как сте приготвили крема и да изпратите писмото на „Дейли Телеграф“. Там публикуват такива неща.

— Не знаех — замислено призна Сафи.

Това щеше да е поредната публикация в малката й колекция. Не особено здравословно допълнение, но въпреки това изрезка от вестник. Всичко щеше да бъде от полза, когато дойдеше моментът да изпрати ръкописа си, пък и кой знае какво още можеше да се получи? На Сафи много й допадаше идеята за редовна малка рубрика, „Шийте със Сафи — съвети за дами“ или нещо подобно с малка шарена емблема в ъгъла: нейната машина „Зингер 201-К“ или дори някоя от кокошките й! Усмихна се, толкова доволна и развеселена от фантазията си, все едно вече бе свършен факт.

А в това време Люси продължаваше да говори за братовчедка си в Пимлико и за единственото яйце, което според порциона им се полагаше на всеки две седмици.

— Нейното често се оказва развалено, представяте ли си? А отказват да й го сменят.

— Но това е толкова злонамерено! — слиса се Сафи. Подозираше, че „Шийте със Сафи“ ще има какво да каже по подобни въпроси и няма да се бои да прави великодушни жестове като компенсация. — Изпрати й няколко от моите яйца. И вземи половин дузина за себе си.

Изражението на Люси нямаше да бъде толкова доволно, ако Сафи беше започнала да раздава кюлчета злато, а Сафи пък изведнъж се смути и принуди призрака на своята двойничка от вестника да изчезне. После леко извинително каза:

— Имаме повече яйца, отколкото можем да изядем, а ми се иска да изкажа някак признателността си — ти толкова пъти ми се притичваш на помощ от началото на войната.

— О, госпожице Сафи!

— Да не забравяме, че щях да продължавам да пера с пудра захар, ако не беше ти.

Люси се засмя и каза:

— Много ви благодаря. Приемам предложението ви с благодарност.

Заеха се да увиват яйцата, като късаха парчета от натрупаните до печката стари вестници, а Сафи за стотен път този ден си каза колко й е приятна компанията на тяхната предишна икономка и колко е жалко, че са я изгубили. Сафи реши, когато се премести в апартаментчето си, да даде адреса на Люси и да я насърчи да се отбива на чай, когато е в Лондон. Пърси несъмнено щеше да се изкаже по въпроса — тя имаше доста традиционни виждания относно класите и тяхното смесване, — обаче Сафи знаеше прекрасно, че човек трябва да цени добрата компания, независимо къде я намира.

Отвън заплашително изръмжа гръмотевица, Люси показа глава и надзърна над мръсната рамка на прозорчето над малката мивка. Огледа притъмнялото небе и се намръщи.

— Ако няма друго, госпожице Сафи, ще приключа в салона и ще тръгвам. Май времето се променя, а аз имам събрание довечера.

— Женската доброволческа служба, нали?

— Довечера сме столова. Трябва да храним добре смелите войници.

— Точно така — съгласи се Сафи. — Като стана дума, уших няколко кукли за вашия благотворителен търг. Вземи ги със себе си още днес, ако можеш: те са на горния етаж — кратка пауза за подсилване на ефекта, — а също и Роклята…

Люси ахна и зашептя, макар че двете бяха съвсем самички.

— Привършили сте я?

— Тъкмо навреме, та Джунипър да я облече довечера. Закачила съм я в таванската мансарда, за да бъде първото, което тя ще види.

— В такъв случай със сигурност ще се отбия горе, преди да си тръгна. Кажете ми, красива ли е?

— Божествена.

— Много се радвам. — След миг колебание Люси се пресегна да стисне ръцете на Сафи лекичко със своите. — Всичко ще бъде прекрасно, ще видите. Такава специална вечер — госпожица Джунипър най-сетне се прибира от Лондон.

— Само се надявам влаковете да не закъсняват твърде много заради лошото време.

Люси се усмихна.

— Ще си отдъхнете, когато тя се прибере жива и здрава.

— Не съм спала непробудно нито една вечер, откакто тя замина.

— Тревожите се — поклати глава Люси състрадателно. — Вие сте й като майка, а майката не може да спи, ако се притеснява за рожбата си.

— О, Люси — навлажниха се очите на Сафи, — наистина се тревожех. Много се тревожех. Имам чувството, че от месеци съм притаила дъх.

— Но не е имало никакви кризи, нали?

— За щастие, не, а съм сигурна, че тя би ни казала, ако е имало. Дори Джунипър не би излъгала за нещо толкова сериозно…

Вратата рязко се отвори и двете изопнаха тела. Люси изскимтя, Сафи почти го стори, но този път избута консервата и я скри зад гърба си. Беше само вятърът, който напираше отвън, но прекъсването беше достатъчно, за да прогони приятната атмосфера и да открадне усмивката на Люси. Тогава Сафи разбра какво държи Люси на тръни.

Реши да не казва нищо, понеже денят почти беше свършил, а понякога колкото по-малко се говори, толкова по-бързо отминава болката. Обаче двете бяха прекарали приятен следобед, работейки рамо до рамо в кухнята и в салона, и Сафи много искаше да оправи нещата. Имаше право на свои приятели — нуждаеше се от приятели — независимо от разбиранията на Пърси. Тя тихо се прокашля.

— На колко години беше, когато започна работа тук, Люси?

— На шестнайсет — долетя тихият отговор, сякаш Люси бе очаквала въпроса.

— Преди двайсет и две години, нали?

— Двайсет и четири. Беше през хиляда деветстотин и седемнайсета.

— Винаги си била една от любимките на татко, така да знаеш.

Във фурната пълнежът на пая започваше да се задушава в своята тестена обвивка. Бившата икономка изпъна гръб и въздъхна бавно и замислено.

— Той винаги е бил добър е мен.

— Трябва да знаеш, че двете с Пърси също много те харесваме.

Яйцата бяха увити, така че Люси нямаше какво повече да прави край далечната маса. Скръсти ръце и тихо каза:

— Много мило, че го казвате, госпожице Сафи, но няма нужда.

— Ако промениш намерението си, когато нещата се пооправят, ако решиш, че искаш да се върнеш официално…

— Не — прекъсна я Люси. — Не, благодаря ви.

— Накарах те да се почувстваш неловко — сепна се Сафи. — Извини ме, скъпа Люси. Нямаше и дума да продумам, но не искам да ме разбираш погрешно. Пърси нямаше предвид нищо тогава, тя просто си е такава. Така се държи.

— Наистина, няма нужда…

— Тя не обича промените. Никога не ги е обичала. За малко да умре от мъка, когато я приеха в болницата със скарлатина като мъничка. — Сафи направи слаб опит да разведри обстановката. — Понякога ми се струва, че тя ще е най-щастлива, ако трите сестри останем в Милдърхърст завинаги. Представяш ли си? Три стари дами с толкова дълга побеляла коса, че да можем да седнем върху нея.

— Опасявам се, че госпожица Джунипър ще е на друго мнение.

— Съвсем друго. — Както и самата Сафи. Изведнъж й се прииска да разкаже на Люси за апартаментчето в Лондон, за бюрото до прозореца, за радиото на полицата, но овладя порива. Моментът не беше подходящ. Вместо това каза: — Както и да е, и на двете ни е мъчно, че ни напускаш след толкова много години.

— Заради войната е, госпожице Сафи, трябва да правя нещо полезно, а и мама почина, пък и Хари…

Сафи махна с ръка.

— Няма нужда да ми обясняваш, напълно те разбирам. Сърдечни дела. Всеки от нас трябва да живее своя живот, Люси, особено в такива времена. Войната помага на човек да отсее важното, нали?

— Трябва да тръгвам.

— Да, добре. Скоро пак ще се видим. Може би следващата седмица, за да направим малко люта туршия за търга? Тиквичките ми…

— Не — прекъсна я Люси и в гласа й прозвуча нова категорична нотка. — Не, повече не. И днес не трябваше да идвам, но ми се стори, че не сте на себе си.

— Но, Люси…

— Моля ви, не ме молете повече, госпожице Сафи. Не е редно.

Сафи не знаеше какво да каже. След поредния порив на гневния вятър отекна далечен тътен на гръмотевица. Люси взе бохчата с яйцата.

— Тръгвам — каза тя по-внимателно този път, което пък въздейства по-тежко на Сафи и тя едва не се разплака. — Ще взема куклите, ще погледна роклята на Джунипър и потеглям.

И си тръгна.

Вратата се затвори и Сафи отново остана сама в пълната с пара кухня, стиснала купа с намачкана риба и напрягайки мозъка си да разбере какво се бе случило, за да прогони приятелката й.

3.

Пърси се спусна по инерция надолу по Тентърдън Роуд, по тракащите камъни в основата на алеята и скочи от колелото си.

— Пак съм у дома, пак съм у дома, нани-на[6] — изрецитира тя съвсем тихичко, докато чакълът хрущеше под обувките й. Бавачката ги беше научила на песента, когато бяха съвсем мънички, преди десетилетия, но Пърси винаги се сещаше за нея, когато се отклоняваше от пътя по алеята към къщата. Така става с някои мелодии, с някои поредици от думи — набиват ти се в главата и не изчезват, колкото и да ти се иска. Не че Пърси се беше опитвала да избие думите на песничката от главата си. Скъпата бавачка с мъничките си розови ръце, толкова уверена за всичко, потракването на шишовете й, докато плетеше пред камината и ги приспиваше. Колко плакаха, когато на деветдесетия си рожден ден тя се оттегли да живее при племенницата си в Корнуол. Сафи заплаши, че ще скочи от прозореца на мансардата в знак на протест, но и друг път го беше правила, така че бавачката им посрещна заплахата невъзмутимо.

Макар че вече бе закъсняла, Пърси предпочете да ходи, вместо да кара колелото си по алеята, за да може познатите полета да я посрещнат у дома, ширнали се от двете й страни. Фермата и пещите за сушене на хмел отляво, мелницата отвъд тях, горите далече вдясно. Спомените за хиляди следобеди от детството, задрямали по клоните на дърветата в гората Кардейкър, сега примигваха срещу нея от прохладните сенки. Вълнуващият страх, докато се криеха от белите робовладелци, как търсеха кости от дракони, как обикаляха с татко, за да намерят стари римски пътища…

Алеята към къщата не беше много стръмна и Пърси предпочете да върви пеша не защото не беше способна да я измине с колелото, а понеже обичаше да ходи. Баща им беше страхотен пешеходец, особено след Първата световна война. Преди да издаде книгата си и преди да ги остави и да замине за Лондон, преди да се запознае с Одет, да се ожени повторно и никога повече да не бъде наистина техен. Лекарят го беше посъветвал да се разхожда всеки ден, за да излекува крака си, и той беше тръгнал да обикаля полетата с бастуна, който господин Морис беше забравил в замъка след един от уикендите, организирани от баба.

— Виждаш ли как краят изхвърча пред мен на всяка стъпка? — попита той, докато двамата с Пърси крачеха покрай потока Роувинг един есенен следобед. — Така трябва да бъде. Здрав и стабилен бастун. Той е напомняне.

— За какво, татко?

Той се загледа смръщено в хлъзгавия бряг на потока, като че ли правилните думи се криеха там, между тръстиките.

— Ами… че и аз съм стабилен, струва ми се.

Тогава тя не разбра какво иска да й каже татко, просто допусна, че той харесва тежкия бастун. Със сигурност не продължи да разпитва: положението на Пърси като спътник в разходките беше несигурно, а правилата, които го определяха, бяха строги. Според учението на Реймънд Блайд ходенето беше време за размисъл, а в редките случаи, когато и двете страни са склонни, може да се говори за поезия или за природата. Бъбривците със сигурност не бяха добре дошли, а нарекат ли те така, никога не се отърсваш от клеймото — за голямо прискърбие на горката Сафи. Пърси неведнъж беше поглеждала назад към замъка, когато двамата с баща й потегляха на някоя от разходките си, и беше виждала намръщеното личице на Сафи на прозореца в детската. Сърцето на Пърси винаги се свиваше от състрадание към сестра й, но никога достатъчно, за да остане в замъка. Представяше си, че е предпочетена за разходките като награда за неизброимите пъти, когато Сафи беше привличала вниманието на татко и го беше карала да се усмихва развеселено, докато чете на глас умните кратки историйки, които е написала; а напоследък — вероятно заради месеците, които двамата бяха прекарали заедно веднага след завръщането му от войната, докато скарлатината изпрати Пърси в болницата.

Пърси стигна до първия мост, спря и облегна велосипеда си на перилата. От тук замъкът не се виждаше, още не, беше скрит сред горите и щеше да се покаже целият едва на втория, по-малък мост. Тя се облегна на парапета и погледна плиткия поток долу. Водата се въртеше и шепнеше там, където бреговете се разширяваха, а после след кратко колебание течението продължаваше към горите. Отражението на Пърси тъмнееше на фона на отразеното бяло небе и трептеше в по-гладката и по-дълбока средна част на потока.

Оттатък се намираше нивата с хмел, където тя беше изпушила първата си цигара. Двете със Сафи заедно, кискайки се над откраднатата кутия от един надут приятел на татко, докато той приличаше смешните си глезени край езерото в един горещ летен ден.

Една цигара…

Пърси опипа предния джоб на униформата си и усети твърдия цилиндър под пръстите си. След като е свила проклетата цигара, поне да я изпуши, нали така? Имаше усещането, че пристъпи ли прага на замъка, възможността спокойно да попуши ще се превърне в далечна мечта.

Обърна се, облегна се на парапета, драсна клечката и вдиша. После задържа дима за кратко и едва тогава издиша. Боже, обожаваше тютюна. Пърси понякога подозираше, че с радост би живяла самичка, без да й се налага да продума нито дума на друго живо същества, при условие че е тук, в Милдърхърст и има достатъчно цигари до края на живота си.

Пърси невинаги беше толкова печално саможива. И дори сега знаеше, че фантазията — макар и нелишена от своите предимства — е само това, фантазия. Не би понесла да живее без Сафи, не и за дълго. Нито без Джунипър. Бяха минали четири месеца, откакто малката им сестра замина за Лондон, а двете останаха у дома и се държаха като разнежени бабички: чудеха се дали тя има достатъчно топли чорапи, изпращаха пресни яйца до Лондон по всеки, който пътуваше натам, четяха писмата й на глас по време на закуска, за да отгатнат в какво настроение е, здрава ли е, какви мисли се въртят в главата й. Писма, между другото, в които изобщо не се споменаваше — нито завоалирано, нито директно — възможността за женитба, ако искате да знаете, госпожо Потс! Това предположение беше смехотворно за всеки, който познаваше Джунипър. Някои жени са създадени за брак и за бебешки колички в коридора, а други определено не са. Татко го знаеше и точно затова беше организирал нещата по този начин — за да има кой да се грижи за Джунипър след смъртта му.

Пърси изсумтя недоволно и стъпка изпушената цигара с обувката си. Мисълта за съпругата на пощальона й напомни за нещата, които беше взела от нея, извади ги от чантата си и реши да ги използва като извинение да се позабави навън самичка още малко.

Бяха общо три писма, точно както й беше казала госпожа Потс: пакетче от Мередит за Джунипър, плик, адресиран до Сафи на пишеща машина, и още едно писмо с името на Пърси, изписано ръкописно отпред. Почеркът с шеметните заврънкулки не можеше да е на друг, освен на братовчедката Емили, затова Пърси нетърпеливо отвори плика, извади горния лист, за да улови останалата светлина и да различава думите.

С изключение на онзи път, когато боядиса косата на Сафи синя, Емили носеше почетната титла „любима братовчедка“ през цялото детство на близначките Блайд. Фактът, че единственото предизвикателство към нея идваше от надутите братовчеди от Кеймбридж, странните слабички братовчеди от север и от собствената й по-малка сестра Пипа, чиято склонност да ревва за всяка дреболия незабавно я дисквалифицираше, изобщо не намаляваше искреността, с която й бе връчена титлата. Всяко посещение на Емили предизвикваше огромно въодушевление в Милдърхърст. Без нея детството на близначките щеше да бъде доста мудна работа. Пърси и Сафи бяха много близки — бяха близначки, как иначе, — но връзката помежду им не изключваше всички останали. Всъщност включването на трети човек в приятелството им само го задълбочи. Докато бяха малки, селото беше пълно с деца, с които можеха да си играят, ако баща им не беше толкова подозрителен към външни хора. Скъпият татко, посвоему беше ужасен сноб, но адски се шокираше, ако го нарекат така. Той ценеше не парите и общественото положение, а ума. Талантът беше качеството, с което той се стараеше да се заобикаля.

Емили, надарена и с двете, беше получила одобрението на Реймънд Блайд и затова беше канена да пребивава в Милдърхърст всяко лято. Беше си спечелила шанса да участва в семейните вечери на семейство Блайд — нещо като почти редовен турнир, основан от баба, когато татко бил още момче. Някоя щастлива сутрин се разнасяше призивът — „Семейна вечер Блайд!“ — и къщата цял ден грееше в радостно очакване. Вадеха се речници, подостряха се моливи и остроумия, а накрая, след като се навечеряха, всички се събираха в хубавия салон. Състезателите се настаняваха край масата или в любимото си кресло и най-накрая тържествено влизаше татко. Той винаги се оттегляше от дейностите в къщата в деня на турнира, уединяваше се в кулата, за да състави списъка с предизвикателствата, а оповестяването им беше нещо като ритуал. Конкретните особености на играта бяха различни, но най-често се оповестяваше име, вид герой или дума, после обръщаха най-големия пясъчен часовник и започваше състезанието за написване на най-интересно литературно произведение.

Пърси, която беше умна, но не беше остроумна, която обичаше да слуша, но не и да разказва, която пишеше бавно и педантично, когато беше неспокойна, и караше всичко да звучи невероятно колосано, се ужасяваше от тези вечери и ги ненавиждаше, докато съвсем случайно, когато беше на дванайсет, не откри амнистията, полагаща се на човека, който официално води резултатите от играта. Докато Емили и Сафи — чиято всеотдайност една към друга наливаше допълнително масло в огъня на съревнованието — се потяха над историите си, сбърчили чела, хапейки устни и препускайки с моливите по страниците, стремейки се разгорещено да спечелят хвалбите на татко, Пърси си седеше преспокойно и очакваше да бъде забавлявана. Умението им да се изразяват писмено беше еднакво добро, Сафи имаше може би малко по-добър речник, обаче палавият хумор на Емили й осигуряваше съществено предимство и известно време татко подозираше, че типичната за семейството дарба се е изляла изцяло в нея. Това беше преди раждането на Джунипър, разбира се, понеже тя притежаваше невероятен талант, който помиташе всички останали.

Ако Емили се беше смразила, когато вниманието на татко промени орбитата си, то със сигурност се съвзе много бързо. Продължи да ги посещава радостно и редовно много години, дълго след като вече не бяха деца, до онова последно лято през 1925 година, преди да се омъжи и всичко това да приключи. Пърси винаги бе смятала, че въпреки дарбите на Емили, в неин огромен интерес беше фактът, че тя не притежаваше артистичен темперамент. Беше твърде уравновесена, твърде добра във всичко, твърде весела и харесвана, за да тръгне по пътя на писателя. У нея нямаше абсолютно нищо невротично. За Емили беше много по-удачна съдбата, която я сполетя, след като татко насочи вниманието си другаде: омъжи се за свестен човек, роди няколко синове с луничави нослета, живееше във великолепна къща с изглед към морето, а напоследък, както ставаше ясно от писмото й, и с две влюбени прасета. Цялото писмо беше пълно с анекдоти от селото на Емили в Девъншър: новини за съпруга и за синовете й, за приключенията на местните офицери от противовъздушната отбрана, за маниакалното отношение на по-възрастните й съседи към ръчната й помпа за вода, а Пърси се смя, докато го чете. Все още се усмихваше, когато стигна края, сгъна писмото прилежно и го пъхна обратно в плика му.

После го скъса на две и още на две и го натъпка дълбоко в джоба си, когато продължи надолу по алеята. Мислено си отбеляза да изхвърли парчетата в кошчето в стаята си, преди униформата й да се озове сред купчината дрехи за пране. Още по-добре щеше да е дори да изгори парченцата още същия следобед, та Сафи нищо да не разбере.

4.

Фактът, че Джунипър, единствената Блайд, която не беше живяла в детската стая като мъничка, се събуди сутринта на тринайсетия си рожден ден, хвърли няколко свои ценни вещи в една калъфка за възглавници и се запъти нагоре по стълбите, за да предяви претенциите си да спи в мансардата, не учуди никого. Безспорната противоречивост на събитието беше дотолкова в унисон с нрава на Джунипър, която познаваха и обичаха, че когато през следващите години някой споменеше случилото се, прогресията изглеждаше напълно естествена и хората започваха да спорят дали цялата тази работа не е била планирана предварително. Джунипър от своя страна не казваше почти нищо по въпроса, нито тогава, нито впоследствие — просто днес спяла в малката си пристроена стаичка на втория етаж, а на следващия ден вече се разположила в мансардата. Какво повече да каже човек?

Според Сафи по-показателен от преместването на Джунипър в детската стая беше начинът, по който тя влачеше след себе си невидима наметка от любопитно обаяние. Мансардата, преден пост на целия замък, мястото, където обикновено изолираха децата, докато по възраст или по качества не ги сметнеха достойни за вниманието на възрастните, стая с нисък таван и с мишки, мразовити зими и жарки лета, изходът за всички комини по пътя им към свободата, изведнъж се оживи. Хора, които нямаха никаква причина да предприемат стръмното изкачване, започнаха да се навъртат край детската стая. „Само се отбивам“, казваха и изчезваха нагоре по стълбите, но се връщаха стеснително едва след час и дори повече. Сафи и Пърси се споглеждаха развеселено и си разменяха догадки какво ли е правил там, горе, горкият нищо неподозиращ гостенин, след като едно поне беше сигурно: Джунипър надали се е представила като добра домакиня. Не че малката им сестра беше груба, просто не беше и особено сговорчива, а най-любимата й компания беше нейната собствена. Което беше хубаво, предвид факта, че тя нямаше почти никаква възможност да се среща с когото и да било. Нямаше братовчеди на своята възраст, нямаше семейни приятели, а баща им настояваше момичето да получи образованието си у дома. Най-доброто, което хрумваше на Пърси и на Сафи, беше, че Джунипър не обръща никакво внимание на гостите си, оставя ги да се разтакават необезпокоявани из оживения хаос на стаята й, докато най-сетне не се изморят достатъчно и не си тръгнат сами. Това беше една от най-странните и най-трудноопределими дарби на Джунипър: тя притежаваше толкова силен магнетизъм, че си струваше да бъде изучен и категоризиран от медицинска гледна точка. Дори хора, които не харесваха Джунипър, искаха да бъдат като нея.

Последното нещо обаче, което би хрумнало на Сафи, докато преодоляваше най-горната част на стълбището за втори път този ден, беше да разгадава тайните на обаянието на сестра си. Бурята щеше да се развихри по-бързо от доброволческите отряди на господин Потс, а прозорците на мансардата бяха широко отворени. Забеляза ги, докато седеше в курника, галеше перата на Хелън-Мелън и се измъчваше от внезапната рязкост на Люси. Светкавица привлече вниманието й, тя вдигна поглед и видя как Люси взема куклите от стаята за шев. Беше проследила с поглед движението на икономката — сянка, която мина покрай прозореца на втория етаж, плисването на слънчевата светлина, когато тя отвори вратата на коридора, после след около минутка светлинка проблесна на горното стълбище, което водеше към мансардата. И тогава Сафи си спомни за прозорците. Беше ги отворила сутринта с надеждата чистият въздух да прогони месеците застоялост. Надеждата й беше лековерна, макар Сафи да се съмняваше, че ще се осъществи, но със сигурност беше по-добре да опита и да се провали, отколкото просто да вдигне ръце. Сега обаче, когато въздухът вече миришеше на дъжд, трябваше да отиде да ги затвори. Видя как светлината на стълбището угасна, изчака още пет минути и после реши, че може да поеме по стълбите, без да се страхува, че ще срещне Люси, затова се запъти към къщата.

Стараейки се да избегне третото стъпало от горе надолу — последното, от което имаше нужда Сафи тази вечер, бяха пакостите на малкия чичко, — Сафи отвори вратата на детската и включи осветлението. Крушката светна мъжделиво, както всички крушки в Милдърхърст, и тя за миг поспря на прага. Освен че не беше достатъчно светло, тя винаги правеше така, преди да нахлуе във владенията на Джунипър. Сафи си помисли, че са малко стаите по света, в които, преди да влезеш, е благоразумно да планираш стратегия. Мизерия е може би малко пресилена дума, но съвсем малко.

Забеляза, че миризмата си е останала — смес от застоял мирис на тютюн и на мастило, на мокро куче и мишки, твърде упорита миризма, за да я прогониш с еднодневно проветряване. Кучешката миризма имаше лесно обяснение — песът По на Джунипър крееше в нейно отсъствие и тъжеше или в края на алеята, или в крайчеца на леглото й. Що се отнася до мишките, Сафи не беше сигурна дали Джунипър ги хранеше нарочно, или дребничките опортюнисти просто се възползваха от нейното мърляво пребиваване в мансардата. И двете неща бяха възможни. И макар да не беше готова да го признае на всеослушание, на Сафи миризмата на мишки много й харесваше, напомняше й на Клементина, която донесе от зоомагазина в „Хародс“ на осмия си рожден ден. Тина й беше скъп приятел чак до нещастното си спречкване със змията на Пърси, Сайръс. Плъховете бяха един очернен вид, всъщност бяха много по-чисти, отколкото бяха готови да признаят хората, и бяха наистина дружелюбни, благородниците от света на гризачите.

След като забеляза един що-годе чист проход към далечния прозорец — останал от предишна нейна експедиция в стаята, — Сафи пое колебливо през бъркотията. Само ако можеше бавачката им да види това място сега! Нямаше ги вече ясните и чисти дни на нейното господство, здравословните млечни вечери, малката метличка за трохи, която се вадеше нощем, двете бюрца до стената, уханието на сапун и на полир от пчелен восък. Не, епохата на любимата им бавачка беше приключила изцяло и наистина, а според Сафи на нейно място се бе възцарила анархия. Хартия, навсякъде имаше хартия, надраскана със странни инструкции, илюстрации, въпроси, които Джунипър беше писала към самата себе си; кълбета прах се бяха събрали доволно покрай первазите на пода като възрастни компаньонки на танци. По стените бяха окачени неща, снимки на хора и на места, а също и странна сбирка от думи, които по някаква необяснима причина бяха омагьосали въображението на Джунипър, подът пък беше същинско море от книги, статии за дрехи, съмнително мръсни чаши, импровизирани пепелници, любимите й кукли с мигащи очи, стари билети за автобус с драсканици по краищата. От всичко това на Сафи й се зави свят и определено й се доповръща. Онова под завивката коричка от хляб ли беше? Ако е така, вече се беше втвърдила като музеен експонат.

Да чистиш след Джунипър, беше ужасен навик, срещу който Сафи водеше война отдавна и я беше спечелила, но сега просто не се сдържа. Едно е да е разхвърляно, но да гние храна, е съвсем друга работа. Тя потръпна от погнуса, пресегна се, уви твърдата като гранит коричка в юргана и бързо я отнесе до най-близкия прозорец, откъдето я пусна и я чу как тупна глухо в тревата на мястото на някогашния ров. Потръпна отново, докато изтупваше юргана, после затвори прозореца и дръпна плътните пердета.

Раздърпаният юрган се нуждаеше от пране и кърпене, но това щеше да остане за друг път, засега Сафи се задоволи само да го сгъне внимателно. Не прекалено, разбира се — макар че Джунипър най-вероятно нито щеше да забележи, нито щеше да й пука, — само колкото да възстанови донякъде порядъка. Юрганът, помисли си нежно Сафи, придърпвайки връхчетата на една ръка разстояние, заслужаваше нещо по-добро от четиримесечно въргаляне на пода и ролята на покривало над коричка стар хляб. Юрганът беше подарък, съпругата на един от фермерите на имението го беше ушила за Джунипър много отдавна, защото Джунипър неволно открай време предизвикваше такава обич. Повечето хора биха се трогнали от подобен жест, биха се почувствали длъжни да се погрижат по специален начин за подаръка, но Джунипър не беше повечето хора. Тя не придаваше по-голямо значение на творенията на другите, отколкото на своите. Това беше една от страните на характера на по-малката й сестра, която Сафи проумяваше много трудно, затова просто въздъхна и огледа разхвърляните по пода вестници.

Озърна се къде да остави сгънатия юрган и се спря на съседния стол. Една книга лежеше отворена върху купчина други и Сафи, патологичен читател, не се сдържа и отгърна на титулната страница: „Книга за практичните котки на стария опосум“, надписана от Т. С. Елиът, когато беше дошъл на гости на татко и той му беше показал стихотворения на Джунипър. Сафи не беше сигурна какво е отношението й към Томас Елиът — разбира се, възхищаваше му се като на майстор на думите, но в душата му имаше песимизъм, в светогледа му — чернота, които винаги я караха да усеща грапавините по-отчетливо от преди. Не толкова по отношение на котките, чудати сами по себе си, колкото по отношение на другите му стихове. Манията му във връзка с тиктакащите часовници и отминаващото време според Сафи беше рецепта за депресия, а тя преспокойно би могла да мине и без нея.

Не беше ясно какво смята Джунипър по въпроса. И в това нямаше нищо чудно. Сафи често си мислеше, че ако Джунипър беше героиня от книга, щеше да е човек, чието пресъздаване беше най-добре да оставиш на реакциите на другите, чиято гледна точка не можеш да проумееш без опасността да превърнеш двойствеността в абсолютна величина. Думи като „обезоръжаваща“, „ефирна“ и „измамна“ биха били безценни за автора, а също „пламенна“ и „дръзка“, а понякога дори — макар Сафи да съзнаваше, че никога няма да го изрече на глас, — „яростна“. В ръцете на Елиът тя щеше да бъде Джунипър, Котката au Contraire. Сафи се усмихна, доволна от хрумването, и избърса пръсти в коленете си. Джунипър наистина много приличаше на котка: с раздалечените си очи и техният втренчен поглед, с леката си стъпка, със съпротивата срещу внимание, което не е търсила.

Сафи нагази в морето от хартия към другите прозорци, като си позволи кратко отклонение към шкафа, където висеше роклята. Днес сутринта я беше качила горе, веднага щом Пърси излезе от къщата. Сега я извади от скривалището й и я преметна през ръката си, все едно е спяща принцеса от приказка. Наложи се да огъне една закачалка, за да може коприната да се увие около външната страна на гардероба, но беше наистина необходимо. Роклята трябваше да бъде първото нещо, което Джунипър ще види, когато отвори вратата довечера и включи осветлението.

Сега за роклята: тя беше идеален пример за непознаваемата Джунипър. Когато писмото пристигна от Лондон, беше такава изненада, че ако Сафи не беше наблюдавала цял живот внезапните промени на настроенията на сестра си, щеше да повярва, че това е някакъв номер. Ако имаше нещо, свързано със сестра й, на което тя беше готова да заложи пари, то беше следното: Джунипър Блайд не даваше пет пари с какво е облечена. Беше прекарала детството си в обикновен бял муселин и босонога и имаше любопитната способност да превръща след броени часове всяка нова дреха, независимо колко е елегантна, в безформен чувал. Сафи таеше надежда, че зрелостта ще промени Джунипър, но не стана така. Другите момичета на седемнайсет мечтаеха да отидат в Лондон за първия си сезон в светското общество, а Джунипър дори не го споменаваше и стрелкаше Сафи с толкова гневен поглед, когато тя се осмеляваше само да го намекне, че после я болеше седмици наред, все едно се е изгорила. И толкова по-добре, понеже баща им никога не би го допуснал. Джунипър беше неговото „същество на замъка“, така й казваше, тя не биваше никога да го напуска. Какво изобщо можеше да търси момиче като нея на баловете за дебютантки?

А и смайващият набързо надраскан послепис на писмото от Джунипър, която молеше Сафи да й ушие някаква рокля, нещо, с което би могла да отиде на танци — нямало ли някъде стара рокля на майка й, която е носила в Лондон преди смъртта си, и която може да се преправи? Джунипър беше адресирала писмото само до Сафи, така че макар двете близначки да се грижеха за Джунипър заедно, Сафи да обмисли молбата й самичка. Тя дълго размишлява и стигна до извода, че градът явно е променил малката й сестра. Запита се дали у Джунипър няма да има и други промени, дали ще поиска да се премести в Лондон за постоянно след войната. Да се махне от Милдърхърст, независимо от желанията и плановете на баща им.

Каквито и да бяха причините за молбата на Джунипър, Сафи я изпълни с удоволствие. Освен пишещата машина, другата гордост на Сафи беше шевната й машина „Зингер 201-К“ — несъмнено най-хубавият модел, произвеждан някога. От началото на войната тя шиеше извънредно много, но все практични неща. Въодушеви я възможността да избута настрани купчините одеяла и болнични пижами поне за известно време и да ушие нещо модерно, особено по предложение на Джунипър. Сафи веднага се сети коя рокля има предвид сестра й — възхищаваше й се още навремето, в онази незабравима нощ през 1924 година, когато мащехата й беше облякла роклята за лондонската премиера на пиесата на баща им. Оттогава я съхраняваха в архивната стая, която се затваряше херметически и поради това беше единственото място в замъка, където дрехата нямаше да пострада от молци и плесен.

Сафи нежно плъзна пръсти по копринените поли на роклята. Цветът наистина беше изключителен. Сияен, почти розов като долната част на дивите гъби, които растяха край мелницата, цвят, който небрежният поглед може да обърка с кремаво, но който би възнаградил по-внимателно вглеждане. Сафи преправя роклята седмици наред, винаги тайно, но двойствеността на начинанието си струваше. Вдигна подгъва, огледа прецизния си шев и доволна, го поглади. Направи мъничка крачка назад, за да се възхити по-добре на въздействието на дрехата. Да, беше прекрасна. Сафи беше взела една красива, но остаряла дреха и въоръжена с любимите си броеве на списание „Вог“, я беше превърнала в произведение на изкуството. Може и да звучеше нескромно, но какво пък. Сафи съзнаваше, че това може и да е последната й възможност да се наслади на роклята в цялата й прелест (тъжната истина бе, че не се знаеше каква съдба очаква роклята, след като попадне в ръцете на Джунипър), затова нямаше да съсипе мига, като се придържа към ужасните ограничения на престорената скромност.

Хвърли поглед назад, свали роклята от закачалката и почувства приятната й тежест в ръцете си. Пъхна по един пръст под двете презрамки и провеси роклята пред себе си, дъвчейки долната си устна, докато се оглеждаше в огледалото. Стоеше, наклонила глава на една страна — детински навик, от който така и не се отърси, — и от това разстояние в сумрака изглеждаше, сякаш времето е спряло. Ако присвиеше очи още малко и се усмихнеше по-широко, можеше пак да стане момичето на осемнайсет години, застанало до мащехата си на лондонската премиера на пиесата на татко, копнеещо да притежава бледорозовата копринена рокля и обещало си някой ден и то да облече такова прелестно нещо, може би дори на собствената си сватба.

Сафи върна роклята на закачалката, като междувременно се спъна на една захвърлена долу стъклена чаша — от сервиза, който семейство Аскуит подарили на родителите й като сватбен подарък. Въздъхна — непочтителността на Джунипър наистина нямаше граници. За самата Джунипър това не беше проблем, обаче след като беше видяла чашата на пода, Сафи просто не можеше да си затвори очите. Наведе се да я вдигне, но малко преди да се изправи, мярна чаена чаша от лиможки порцелан под един стар вестник и неусетно наруши собственото си златно правило — коленичи и се зае да почиства. Купчината съдове, които събра след минута, с нищо не намали хаоса. Толкова много хартия, толкова много надраскани думи.

Бъркотията, невъзможността да въведе някакъв ред, да си върне някоя стара мисъл причиняваше почти физическа болка на Сафи. Известно време и двете с Джунипър пишеха, но методите им бяха съвсем различни. Сафи имаше навика всеки ден да си отделя по няколко скъпоценни часа, за да седи мълчаливо само с бележника си, с писалката, подарък от татко за шестнайсетия й рожден ден, и с кана току-що сварен силен чай. Разположила се с тези неща, тя старателно и бавничко нижеше думите в приятна последователност, пишеше и пренаписваше, редактираше и усъвършенстваше, четеше на глас и се наслаждаваше на удоволствието, че вдъхна живот в историята на своята героиня Адел. Едва след като останеше напълно доволна от написаното през деня, вадеше пишещата си машина „Оливети“ и печаташе новия абзац.

Джунипър обаче работеше като човек, който се мъчи да се отърси от нещо объркващо. Пишеше, когато я сполети вдъхновението, бързешком, пръскаше подире си своите стихове, фрагментираните образи, неуместните, но някак по-изразителни наречия — бяха из целия замък, нападали като трохи, показващи пътя към детската стая на последния етаж. Сафи ги намираше понякога, докато чистеше — накапани с мастило страници по пода, зад канапето, под килима — и потъваше в изградения на тях образ на древна римска трирема с вдигнати и издути от вятъра платна, със заповедта, изкрещяна на палубата, и скритите под носа любовници, които всеки момент можеха да бъдат заловени… А после историята се оказваше изоставена, станала жертва на мимолетния интерес на Джунипър, вече насочил се другаде.

Друг път целите истории започваха и приключваха на неистови композиционни тласъци, мании, казваше си понякога Сафи, макар че никой от семейство Блайд не използваше тази дума лековато, категорично не и по отношение на Джунипър. Най-малката им сестра понякога не се появяваше на масата за вечеря, а по дъските в детската стая навън се процеждаше ивица топла светлина. Татко им нареждаше да не я притесняват, понеже нуждите на тялото били второстепенни по отношение на нуждите на гениалния ум, но Сафи винаги тайно отнасяше горе по някоя пълна чиния, без да я види той. Не че храната не оставаше недокосната — Джунипър просто пишеше ли, пишеше по цели нощи. Пламваше внезапно като болна от тропическа треска, от каквато понякога боледуват хората, но при нея траеше кратко и на следващия ден вече цареше спокойствие. Тя се появяваше от таванската стая: изморена, зашеметена и празна. Прозяваше се и пристъпваше лениво като котка, а връхлетелите я демони бяха прогонени и напълно забравени.

И точно това беше най-странно за Сафи, която старателно съхраняваше своите произведения — черновите и завършените варианти — в еднакви кутии с капаци, подредени спретнато в архивната стая за идните поколения, и която винаги се стремеше към вълнуващата тръпка да подвърже произведенията си като книга и да ги предаде в ръцете на някой читател. Джунипър обаче изобщо не се интересуваше дали някой чете написаното от нея. Не показваше произведенията си на другите не от фалшива скромност — Джунипър просто не даваше пет пари. Напишеше ли нещо, то преставаше да я интересува. Когато Сафи спомена за това пред Пърси, тя изобщо не се озадачи, което можеше да се очаква. Горката Пърси, толкова неспособна да твори…

Я виж ти! Сафи спря, все още с ръце върху коленете — какво друго да се появи изпод шубрака от вестници, ако не сребърната лъжица за сервиране на баба им! Точно нея търсеше вече половин ден! Приклекна, притисна длани към бедрата си и изпъна кръста си. Само като си помисли, че през цялото време, докато двете с Люси преравяха чекмеджетата, лъжицата е била под боклуците в стаята на Джунипър! Сафи тъкмо щеше да я измъкне от там — на дръжката имаше петно, за което трябваше да се погрижи, — когато установи, че лъжицата е служила за нещо като отбелязалка. Отвори бележника — поредните драсканици на Джунипър, обаче на страницата имаше дата. Очите на Сафи, тренирани от ненаситното четене, откакто се помни, изпревариха добрите й обноски и за част от секундата тя успя да установи, че бележникът е дневник, а написаното на тази страница е отскоро. Май 1941 година, точно преди Джунипър да замине за Лондон.

Ужасно е да четеш дневника на друг човек и Сафи щеше да се почувства страшно унизена, ако някой наруши така собственото й лично пространство, обаче Джунипър не даваше пет пари за правилата на добрия тон по някакъв начин, който Сафи разбираше, но не можеше да облече в думи, точно затова нямаше нищо нередно тя да надникне в дневника й. Всъщност навикът на Джунипър да оставя лични документи пред очите на всички беше покана към по-голямата й сестра, която майчински се грижеше за нея, да се увери, че всичко е наред. Джунипър беше почти на деветнайсет, но беше специална: не се държеше отговорно към себе си като повечето зрели хора. Какво друго можеха да сторят Пърси и Сафи като настойнички на Джунипър, освен да се осведомят за делата й? Бавачката изобщо не би се поколебала дали да разлиства дневниците и писмата на поверениците си, попаднали пред погледа й, и точно затова двете близначки много се стараеха да сменят скривалищата. Фактът, че Джунипър не си правеше труда, за Сафи беше достатъчно свидетелство, че сестричката й нямаше нищо против малко майчински интерес към делата й. И ето че Сафи се оказа тук, а дневникът на Джунипър лежеше пред очите й, отворен на относително скорошна страница. Защо да не надникне — направо щеше да е проява на безучастие, ако не го стори!

5.

На предното стълбище имаше облегнат някакъв велосипед — точно където обикновено Пърси оставяше своя, когато беше прекалено изморена, мързеше я или бързаше, за да го прибира в обора. Което се случваше често. Странно — Сафи не беше споменала за други гости, освен Джунипър и онази личност Томас Кавил, а те двамата щяха да пристигнат с автобус, със сигурност не на колело.

Пърси изкачи стълбите и зарови в чантата си за ключовете. Откакто беше започнала войната, Сафи много държеше да заключват вратите, убедена, че Милдърхърст ще бъде ограден в червено на картата на Хитлер, а сестрите Блайд ще бъдат набелязани за арест. Пърси нямаше нищо против да заключва, обаче ключът й сякаш винаги нарочно се криеше от нея.

В езерото зад нея патиците размахаха криле и се разхвърчаха пръски, тъмният силует на гората Кардейкър потръпна, отекна гръмотевица, вече по-близо, и времето сякаш се разтегли като ластик. Пърси тъкмо щеше да се откаже и да заблъска по вратата, когато тя се отвори и на прага се появи Люси Мидълтън с кърпа на главата и със слаб фенер за велосипед в ръка.

— О, боже! — отскочи към сърцето ръката на бившата им икономка. — Стреснахте ме.

Пърси понечи да каже нещо, но не намери думи и затвори уста. Спря да рови из чантата си и я преметна през рамо. Още не намираше думите.

— Аз… аз помагах в кухнята — обясни Люси с пламнало лице. — Госпожица Сафи ми звънна. По телефона, по-рано. Никоя от прислужниците не била свободна.

Пърси се прокашля и тутакси съжали за това действие. Дрезгавото й грачене издаваше нервност, а Люси Мидълтън беше последният човек, пред когото тя би искала да изглежда несигурна.

— Значи, всичко е готово, нали? За довечера?

— Паят е във фурната и съм оставила на госпожица Сафи напътствия.

— Разбирам.

— Вечерята ще стане бавно. Допускам, че госпожица Сафи ще прегрее преди това.

Шегата не беше лоша, но Пърси твърде дълго се забави да се засмее. Мъчеше се да намери какво да каже, но все й се струваше неподходящо, а Люси Мидълтън, която стоеше и чакаше разговорът да продължи, явно беше разбрала, че няма да се случи, понеже неловко се опита да заобиколи Пърси и да отиде при велосипеда си.

Не, вече не беше Мидълтън. Люси Роджърс. Двамата с Хари се бяха оженили преди повече от година. Осемнайсет месеца.

— Приятен ден, госпожице Блайд — пожела й Люси и се качи на велосипеда си.

— Съпругът ти… — бързо изстреля Пърси, презирайки сама себе си. — Как е той?

— Добре е — отговори Люси, без да я поглежда в очите.

— Ти също, нали?

— Да.

— И бебето.

— Да — отговори младата жена почти шепнешком.

Позата на Люси беше като на дете, което очаква да му се скарат и дори по-лошо, да го набият, и Пърси усети как я обзема внезапно силно желание да удовлетвори това желание. Не го направи, разбира се, а с обичайния си нехаен тон и по-бавно от преди, почти лековато подметна:

— Може да споменеш пред съпруга си, че стоящият часовник в коридора още избързва. Бие точен час десет минути по-рано.

— Добре, госпожо.

— Нали не си въобразявам, че той изпитва по-специални чувства към стария ни часовник?

Без да я поглежда в очите, Люси изломоти нещо неясно в отговор, качи се на велосипеда си и го забута по алеята, а фенерът изписваше несигурно послание на земята пред нея.

Когато входната врата долу се затръшна, Сафи рязко затвори дневника. Кръвта й пулсираше гореща под слепоочията и бузите й, кожата на гърдите й се беше обтегнала. Сърцето й биеше по-бързо от сърцето на птиченце. Така. Оттласна се с ръка от пода и се изправи несигурно. Информацията й помогна да престане да прави догадки: за загадъчната вечер, която предстоеше, за преправянето на роклята, за младия им гост. Не беше никакъв галантен непознат. Не. Изобщо не беше непознат.

— Сафи? — отекна през пластовете на дюшемето сърдитият и остър глас на Пърси.

Сафи притисна ръка към челото си и се подготви за предстоящата задача. Знаеше какво трябва да направи: трябваше да се облече и да слезе долу, трябваше да прецени с колко ласкателства ще успее да придума Пърси, а после трябваше да се погрижи вечерта да пожъне огромен успех. А часовникът тъкмо удари шест, така че най-добре да се захваща веднага. Джунипър и нейният млад мъж — чието име, Сафи беше сигурна, че е запомнила правилно, беше същото като онова, което беше мярнала в дневника — щяха да пристигнат след час, а съдейки колко силно Пърси затръшна вратата, явно беше в лошо настроение, пък и самата Сафи още беше облечена така, все едно цял ден е копала на полето.

Забравила за купчината освободена от хаоса посуда, тя забързано прегази морето от хартия, за да затвори и останалите прозорци и да дръпне завесите за затъмнение. Погледа й привлече движение по алеята — Люси прекосяваше първия мост с колелото си, — но Сафи отмести поглед. В далечината, далече над полето с хмел, по небето прелетяха ято птици, и тя проследи с поглед как се отдалечават. „Волна като птичка“, така гласеше фразата, обаче птиците изобщо не бяха свободни, поне според Сафи: бяха обвързани по силата на навиците си, на сезонните си нужди, на биологията си, на природата си, на своето раждане. Птиците не бяха по-свободни от другите същества. Но все пак познаваха бодростта на полета. Какво ли не би дала Сафи понякога, за да разпери криле и да полети… веднага, да се понесе през прозореца, над нивите, над върхарите на гората, да последва самолетите към Лондон.

Беше опитала веднъж, като малка. Беше се качила на прозореца на таванската стая, беше тръгнала по перваза на покрива и някак се беше спуснала до ръба под кулата на татко. Първо си беше направила две криле — превъзходни копринени криле, привързани с връв за две тънички пръчки, които беше донесла от гората. Дори си беше сложила ластични клупове, за да може да ги надене. Бяха толкова красиви — нито розови, нито червени, а алени — искряха като слънцето, като перушината на птиците — и през първите няколко секунди във въздуха Сафи наистина летеше. Вятърът я поде отдолу, втурна се през долината, изтласка ръцете й назад и всичко се забави, забави, забави за един кратък, но прекрасен миг и тя усети блаженството на полета. После всичко започна да се ускорява, тя полетя стремглаво надолу и когато се стовари на земята, крилете и ръцете й бяха счупени.

— Сафи? — отново долетя викът, — Да не се криеш от мен?

Птиците изчезнаха в набъбналото небе, Сафи затвори прозореца и дръпна тъмните завеси, за да не позволи никаква светлина да се процеди през тях. Навън буреносните облаци къркореха като преял корем, като стомаха на лакомник, успял да избегне пестеливостта на купонната система. Сафи се усмихна и си отбеляза мислено да запише това описание в бележника си.

Вътре беше тихо, прекалено тихо и Пърси стисна устни с познато тревожно предчувствие — Сафи винаги се криеше, когато се задаваше сблъсък. Пърси цял живот водеше битките и на близначката си: в това също много я биваше и й беше много приятно, пък и се справяше чудесно, стига спорът да не е между тях двете, понеже Сафи, изгубила всякакъв тренинг, се оказваше напълно неспособна да се справи. И понеже не можеше да се бори, й оставаха две възможности: да бяга или да отрича унизително. В конкретния случай, съдейки по недвусмислената тишина, която посрещаше опитите на Пърси да я намери, Сафи очевидно беше избрала първото. Което беше дразнещо и ставаше все по-дразнещо, защото у Пърси се надигаше горещо и бодливо кълбо, което напираше да се търкулне навън. И понеже нямаше кого да сгълчи или да нахока, гневът на Пърси просто кипеше и огненото бодливо кълбо отказваше да се свие от само себе си. Нямаше къде да го метне, затова се налагаше тя да потърси удовлетворение в нещо друго. Може би уискито щеше да помогне — със сигурност нямаше да навреди.

Всеки следобед слънцето се спускаше до едно ниско място на хоризонта и светлината във вътрешността на замъка изчезваше незабавно и рязко. Този момент бе отминал, докато Пърси вървеше по коридора от входния вестибюл. Когато влезе в жълтия салон, вече беше почти тъмно и тя не виждаше до другия край на стаята, което би било опасно, ако Пърси не беше способна да се ориентира в замъка дори със затворени очи. Тя заобиколи канапето до еркерния прозорец, дръпна плътните завеси и включи настолната лампа. Както обикновено, тази светлина не разсея убедително сумрака. Пърси извади кибрит, за да запали фитила на парафиновата лампа, обаче установи с лека изненада и огромна досада, че след срещата с Люси ръката й трепери твърде силно.

Часовникът върху полицата над камината както винаги улучи подходящия момент да затиктака по-бързо. Пърси никога не беше харесвала проклетия часовник. Но той беше на майка им и татко настояваше, че му е много скъп, затова никой не можеше да го помръдне. Обаче в тиктакането на часовника имаше нещо, от което Пърси настръхваше, някакъв зловещ намек, че на часовника му е много по-приятно да отмерва отминаващите секунди, отколкото бе редно за обикновен порцеланов предмет. Този следобед Пърси не просто не го харесваше, а направо го мразеше.

— О, я млъквай, глупав проклет часовник! — възкликна тя.

Забрави за лампата и хвърли незапалената кибритена клечка в кошчето.

Наля си питие, сви си цигара и се запъти навън, преди да завали, за да се увери, че има достатъчно нацепени дърва и междувременно да се помъчи да се отърве от бодливото кълбо в корема си.

6.

Въпреки вълненията от деня Сафи остави малка част от мозъка си свободна, за да се посвети на ровичкането в гардероба, премисляше различните възможности, за да може вечерта да не я обземе нерешителност и да се окаже принудена да направи нехаен избор. Всъщност това бе едно от любимите й развлечения, дори когато не беше домакиня на специална вечеря: представяше си първо една рокля с едни обувки и огърлица, после започваше отначало и блажено превърташе в главата си безкрайните варианти. Днес си представяше съчетание след съчетание, но накрая отхвърляше всичко, понеже все не отговаряше на окончателния и най-важен критерий. И може би точно оттук трябваше да започне, само че вариантите й щяха да са крайно ограничени. Печелившата рокля винаги беше онази, която се съчетаваше най-добре с най-фините й найлонови чорапи: единствения чифт с шест замрежени дупки, които можеха да бъдат скрити благодарение на внимателно подбрани обувки и от рокля с нужната дължина и кройка. Например светлозелена копринена рокля от „Либърти“[7].

В чистата си и подредена спалня Сафи се зае да сваля престилката си и поведе сражение с бельото си, доволна, че вече е взела трудното решение. Нито имаше време, нито беше достатъчно съсредоточена да го прави сега. И като че ли не й стигаше да разгадава какво означава написаното в дневника на Джунипър, та и Пърси беше долу, при това ядосана. Както винаги, цялата къща се гневеше заедно с нея: затръшването на входната врата беше плъзнало по вените на замъка, четири етажа по-нагоре и по тялото на Сафи. Дори осветлението — и бездруго мъжделиво — сякаш се беше начумерило още повече и всички кухини на замъка бяха затъмнени от сенки. Сафи бръкна най-отзад в горното чекмедже и извади най-хубавите си чорапи. Бяха в хартиената си опаковка, увити в парче салфетка, и тя ги разви внимателно и леко плъзна палец по най-новото замрежено местенце.

Според Сафи проблемът се криеше във факта, че нюансите на човешката обич бяха непознати на Пърси, която откликваше с много повече готовност на нуждите на стените и на подовете на Милдърхърст, отколкото на тези на хората, с които живееше. В крайна сметка и двете съжаляваха, че Люси си е отишла, а Сафи усещаше отсъствието й много по-силно, понеже по цял ден беше вкъщи сама, миеше, търкаше и се опитваше да скалъпи някакво ядене в компанията само на Клара или на почти малоумната Мили. Но ако Сафи разбираше, че има ли избор, една жена винаги би предпочела сърцето си пред работата, Пърси отказваше да приеме благосклонно промяната в домакинството. Беше приела брака на Люси като лично оскърбление, а никой не умееше да се сърди по-добре от Пърси. И точно затова написаното в дневника на Джунипър и евентуалните последици от него бяха толкова обезпокоителни.

Сафи позабави инспектирането на чорапите. Не беше наивна и не беше викториански възпитана, беше чела „Трето действие във Венеция“[8], „Неуютна ферма“[9] и „Мислеща тръстика“[10], знаеше за секса. Обаче нищо от прочетеното досега не я беше подготвило за разсъжденията на Джунипър по въпроса. С присъщата й прямота, интуитивност и лиричност, красиво, неподправено и плашещо. Очите на Сафи препускаха по страницата, поглъщаха всичко наведнъж и сякаш някой заля лицето й с огромна чаша студена вода. Може би объркването й от срещата с толкова живи чувства не беше чудно, предполагаше тя, като се има предвид колко бързо беше чела, вероятно затова сега не можеше да си спомни нито ред, а само откъслечни усещания, нежелани образи, по някоя забранена дума и палещото сътресение, че изобщо се бе натъкнала на тях.

Може би не самите думи бяха удивили толкова Сафи, колкото, че бяха изречени точно от Джунипър. Тя не само беше по-малката й сестра, но и човек, който винаги й се беше струвал напълно безполов. Сякаш опустошителният й талант, въздържанието й от всякакви женски неща, привидната й семплост въздигаха Джунипър над основните човешки желания. Нещо повече, и вероятно точно това я беше жегнало най-силно, Джунипър дори не беше намеквала пред Сафи, че има любовна връзка. Дали гостът им тази вечер беше въпросният мъж? Написаното в дневника беше отпреди шест месеца, преди Джун да замине за Лондон, обаче се споменаваше името Томас. Възможно ли бе Джунипър да го беше срещнала по-рано, в Милдърхърст? Възможно ли бе причината за заминаването й да не беше очевидната? И ако е така, дали двамата все още бяха влюбени? Толкова вълнуващо и ярко събитие в живота на сестра й, а да не сподели нищичко. Разбира се, Сафи знаеше причината: ако татко беше жив, щеше да е извън себе си от гняв — честият секс водеше до появата на деца, а не беше тайна неговата теория за несъвместимостта между изкуството и отглеждането на деца. Ето защо в ролята си на негов самопровъзгласил се емисар Пърси не биваше да узнава нищо, Джунипър имаше право за това. Обаче да не каже на Сафи? Защо не, двете бяха близки, а колкото и да беше потайна, Джунипър винаги беше споделяла с нея. Независимо от различията помежду им. И сега не би следвало да е по-различно. Сафи пусна чорапа да се развие и реши да оправи нещата веднага щом Джунипър пристигне и двете успеят да откраднат няколко минути насаме. Сафи се усмихна — вечерята беше не само за да я приветстват отново у дома, не беше само от признателност. Джунипър си имаше специален приятел.

Доволна, че чорапите са в добро състояние, Сафи ги преметна през пръчката на леглото и се приготви да нападне гардероба. Мили боже! Тя застина, завъртя се по бельо наляво-надясно и хвърли поглед през рамо, за да се види отзад. Или и двете огледала отразяваха някак неправилно, или беше понаддала няколко килограма. Ама наистина, трябваше да дари тялото си на науката: да напълнееш въпреки отчайващо празните кухненски килери в Англия? Сафи не можеше да реши дали е откровено небританско, или е умна победа над Хитлеровите подводници. Може би не беше достойно за Чърчиловия медал за съхранение на красотата на Англия, но въпреки това си беше триумф. Сафи се намръщи, пристегна корема си и отвори вратата на гардероба.

Зад безличните престилки и жилетки, окачени отпред, се разкриваше прекрасен свят на ярки пренебрегнати коприни. Сафи притисна длани към бузите си — все едно гостуваше на стари приятели. Гардеробът беше нейната гордост и радост, всяка рокля беше член на уважаван клуб. Дрехите бяха и своеобразен каталог на миналото й, както си бе казала веднъж, обзета от сълзливо самосъжаление: роклите, които беше обличала като дебютантка, копринената рокля, която беше носила на летния бал в Милдърхърст през 1923 година, дори синята рокля, която си уши за премиерата на татко на следващата година. Татко държеше дъщерите му да бъдат красиви и да продължат да обличат рокли за вечеря, докато беше жив. Дори когато вече не ставаше от стола си в кулата, те пак се стараеха да му доставят удоволствие. След смъртта му обаче вече нямаше голямо значение, пък и войната започна. Сафи продължи традицията известно време, но когато Пърси започна работа в спешната служба и даваше нощни дежурства, двете се споразумяха да оставят традицията да отмре.

Сафи отметна роклите настрани една по една, докато най-сетне се показа светлозелената коприна. Тя задържа останалите рокли за малко и огледа пищната зелена предница: мънистата на деколтето, широката панделка на колана, веревно скроената пола. Не беше носила роклята от години, дори не можеше да си спомни последния повод да я облече, но помнеше, че Люси й беше помогнала да я преправи. Заради Пърси, която заради цигарите и небрежното пушене се беше превърнала в заплаха за всички тъкани в замъка. Обаче Люси беше закърпила роклята прекрасно — Сафи трябваше специално да оглежда корсета, за да намери следата от изгорено. Да, щеше да свърши работа, трябваше да свърши. Сафи извади роклята от гардероба, метна я върху леглото и взе чорапите си.

Докато пръстите й пропълзяваха в чорапа, тя си мислеше, че най-голямата загадка е как човек като Люси се влюбва в някой като часовникаря Хари. Толкова невзрачен дребничък мъж, който няма нищо общо с романтичен герой, а обикаля коридорите с прегърбени рамене и косата му винаги е малко по-дълга, малко по-рядка и малко по-рошава, отколкото трябва…

— О, боже, не! — Палецът на Сафи се закачи и тя залитна настрани. За част от секундата си помисли, че ще успее да се изправи, но нокътят й се беше закачил за чорапа и ако стъпеше на земята, рискуваше да образува нова бримка. Затова тя посрещна падането смело и болезнено удари бедрото си в ъгъла на тоалетката. — О, майчице, майчице! — изохка.

Седна на тапицираната табуретка и трескаво се зае да оглежда безценния чорап. Защо, защо не се беше съсредоточила по-добре над това, което върши? Скъсаше ли непоправимо тези чорапи, нови нямаше да има. С треперещи пръсти оглеждаше чорапите и прокарваше лекичко връхчетата на пръстите си по тях.

Изглежда, всичко беше наред. Разминало се беше на косъм. Сафи въздъхна, но не съвсем облекчено. Спря поглед на розовобузестото си отражение в огледалото: залогът беше по-голям от последния й здрав чифт чорапи. Когато двете с Пърси бяха малки, имаха премного възможности да наблюдават възрастните отблизо и онова, което съзираха, ги озадачаваше. В повечето случаи тези стари чудати същества се държаха така, все едно изобщо не подозират, че са стари. Този факт смайваше близначките, които бяха единодушни, че няма нищо по-непристойно от това, човек да отказва да приеме наложените му от възрастта ограничения, затова двете се договориха да не допуснат същото да се случи с тях. Обещаха си, когато остареят, да се държат като стари жени.

— Но как ще разберем? — попитала беше Сафи, смаяна от екзистенциалния проблем в същината на въпроса. — Може би е като слънчевото изгаряне, което усещаш едва когато е твърде късно, за да предприемеш нещо.

Пърси се бе съгласила, че проблемът е труден, започна да размишлява над него, седнала смълчана и обгърнала коленете си с ръце. Прагматична както винаги, тя първа стигна до заключение и бавно каза:

— Може би трябва да направим списък на нещата, които вършат старите хора — три е достатъчно. И ако усетим, че ги правим, значи, сме остарели.

Лесно събраха навиците — цял живот бяха наблюдавали баща си, а можеха и да се допитат до бавачката си, — обаче по-трудно се оказа да ги сведат до три. След много спорове оставиха онези, които даваха най-малки възможности за увъртане: първо, открито и често изреждане на предимствата на Англия по време на управлението на кралица Виктория; второ, разговори за здравето пред компания, която не включва лекар; трето, невъзможност да наденеш бельото си прав.

Сафи изстена, когато си спомни, че онази сутрин, докато оправяше леглото в стаята за гости, се улови, че се оплаква на Люси от болки в кръста. Темата на разговора изискваше това описание и тя беше склонна да не обърне внимание на случилото се, но това сега — да падне, докато си обува чорапа? Изгледите наистина бяха мрачни.

Пърси почти беше успяла да се добере до задната врата, когато Сафи най-сетне се появи. Носеше се по стълбите, все едно не дължеше никакви обяснения за нищо.

— Здравей, сестричке — поздрави я тя. — Спаси ли нечий живот днес?

Пърси си пое въздух. Нуждаеше се от време, от пространство и от нещо остро, с което да замахне, за да си прочисти главата и да се освободи от гнева си. Иначе нямаше да се справи.

— Четири котенца от канавката и едно парченце сладкиш.

— О, браво! Повсеместни победи! Чудесна работа! Чаша чай?

— Ще нацепя дърва.

— Скъпа — пристъпи по-наблизо Сафи, — мисля, че това е напълно ненужно.

— По-добре да го направя сега. Ще завали.

— Разбирам — поде Сафи твърде спокойно, — но съм сигурна, че имаме достатъчно дърва. Всъщност благодарение на усилията ти този месец според мен ще имаме нацепени дърва поне до 1960 година. Защо не се качиш горе и не се преоблечеш за вечеря… — Сафи замълча, понеже силен шум се разля от единия край на покрива до другия. — Ето, дъждът те спаси!

Има дни, когато можеш да разчиташ дори на времето да вземе отсрещната страна. Пърси извади тютюна си и започна да си свива цигара.

— Защо я покани тук? — попита тя, без да вдига поглед.

— Кого?

Строг поглед.

— А, това ли! — махна нехайно с ръка Сафи. — Майката на Клара се разболяла, а Мили е толкова глупава, както знаеш… ти си страшно заета, а аз просто нямаше да се справя сама. Освен това никой друг не може да омае печката със сладки приказки както Люси.

— Преди ти се справяше.

— Мило е, че го казваш, скъпа Пърси, но нали знаеш каква е печката? Изобщо няма да се учудя, ако довечера се развали само за да ме ядосва. Откакто оставих млякото да изкипи върху нея, ми е много сърдита.

— Тя… това… е фурна, Серафин.

— И аз това казвам! Как да допусне човек, че ще се държи толкова отвратително!

Пърси усещаше, че я манипулират. Престорената лекота в тона на сестра й, фактът, че тя успя да прекъсне бягството й към задната врата, а после я изпрати горе, където да си избере рокля — нещо ужасно модерно… Вече й се изясняваше: като че ли Сафи се опасяваше, че на Пърси не може да се има доверие да се държи прилично в компания. Направо й идеше да се разфучи от това предположение, но такава реакция само щеше да затвърди тревогата на сестра й, затова не го стори. Преглътна импулса си, навлажни хартийката и угаси цигарата си.

— Както и да е — продължи Сафи, — Люси е страшно мила и понеже нямаме прилично печено, реших, че се нуждаем от всякаква възможна помощ.

— Нямаме прилично печено ли? — безгрижно подметна Пърси. — Доколкото ми е известно, осем претенденти за хубаво печено месо затлъстяват в курника.

— Не би посмяла… — ахна Сафи.

— Мечтая си за пилешко бутче.

В гласа на Сафи се промъкна услаждащ трепет, който се спусна чак до върха на изпънатия й показалец.

— Моите момичета ни снабдяват с храна, те не са храна. Да не си посмяла да си представяш как ги заливаш със сос! Това е… истинско варварство!

На Пърси й се искаше да каже много неща, но докато стоеше в усойния коридор и дъждът се стичаше от другата страна на каменната стена, близначката й неловко се размърда на стълбите пред нея, бедрата и коремът й изпънаха старата й зелена рокля съвсем не където трябва и Пърси си даде сметка за отлетялото време и за многобройните разочарования, които бяха преживели. Това прозрение блокира обзелото я раздразнение, зазвуча под него. Тя беше по-властната близначка, открай време беше така, и колкото и да я ядосваше Сафи, караниците помежду им бяха нарушение на основен вселенски принцип.

— Пърси? — попита Сафи все още с треперещ глас. — Налага ли се да пазя момичетата си?

— Трябваше да ми кажеш — отговори Пърси с кратка въздишка и извади кибрита от джоба си. — Нищо повече. Трябваше да ми кажеш за Люси.

— Иска ми се да загърбиш всичко това, Пърси. За твое добро. Слугите причиняват и по-големи злини на работодателите си, не просто ги напускат. Не сме я спипали да краде сребърните прибори.

— Трябваше да ме предупредиш.

Гърлото на Пърси я болеше, докато говори. Извади една клечка от кутийката.

— Няма голямо значение, няма да я каня да се върне. Изобщо не допускам, че ще възрази, стори ми се, че на всяка цена иска да избегне компанията ти. Мисля, че ти я плашиш.

Клечката се счупи шумно между пръстите на Пърси.

— О, Пърс, погледни, кървиш…

— Дреболия — избърса се тя в панталона.

— Не с панталона, кръвта не може да се изпере. — Сафи вдигна някаква смачкана дреха, която носеше от горния етаж. — Ако не си забелязала, перачките ни напуснаха преди време. Вече сама трябва да се оправям с прането, търкането и жуленето.

Пърси разтърка кървавото петно на крачола си и само го размаза още повече.

Сафи въздъхна.

— Остави ми панталоните си, ще се погрижа. Върви горе, скъпа, и се оправи.

— Добре.

Пърси гледаше пръста си леко изненадана.

— Иди си облечи хубава официална рокля, а аз ще сложа чайника. Ще запаря по чаша чай. Дали пък няма да е по-добре да приготвя по един коктейл? В крайна сметка нали празнуваме?

Чак да празнуват, не, но Пърси просто нямаше сили да се съпротивлява повече.

— Добре — повтори тя. — Хубава идея.

— Донеси си панталоните долу в кухнята, когато си готова. Веднага ще ги накисна.

Пърси стисна юмрук, отново отпусна ръка и бавно тръгна нагоре по стълбите, но после спря и се обърна.

— Почти забравих — каза тя и извади плик с напечатан адрес. — Имаш писмо.

7.

Сафи се скри в кухненския килер, за да прочете писмото. Веднага се досети от кого е и трябваше здравата да се постарае, за да скрие вълнението си от Пърси. Грабна плика, после проследи Пърси с поглед от основата на стълбите, за да се увери, че сестра й няма да промени намерението си в последния момент и да отиде да цепи дърва. Отдъхна си едва когато чу вратата на спалнята на Пърси да се затваря. Почти беше изгубила надежда да получи отговор и сега, когато писмото беше дошло, й се искаше едва ли не да не бе пристигало. Очакването, мъчителната неизвестност й идваха повече.

Долу в кухнята Сафи бързо се шмугна в килерчето без прозорци, което някога се издуваше от непоколебимото присъствие на господин Брод, но сега от страховитото му царуване тук бе останало само едно бюро и дървен бюфет със стари и невероятно отегчителни ежедневни записки. Сафи дръпна шнура, с който се включваше крушката, и се облегна на бюрото. Пръстите й несръчно и сковано се помъчиха да отворят плика.

Без ножчето си за писма, което стоеше на стойката си върху бюрото й горе, Сафи се оказа принудена да разкъса плика. Което никак не й допадна, затова го направи възможно най-старателно и почти се наслади на удължената агония от прекомерното старание. Измъкна отвътре сгънатия лист — много фина хартия, както установи, с памучна нишка, топло бяла — пое си дълбоко дъх и го разгърна. Очите й бързо се плъзгаха по листа, тя попи на един дъх съдържанието на писмото, после се върна отначало и се принуди да чете по-бавно и да повярва на очите си, докато дълбоко в тялото й се разливаше невероятна радостна лекота и превръщаше дори връхчетата на пръстите й в звезден прашец.

Забеляза обявата в „Таймс“, докато разлистваше рубриката за наеми. Търси се компаньонка и гувернантка, която да придружи лейди Дартингтън и трите й деца в Америка, докато трае войната — гласеше обявата. — Образована, неомъжена, културна и опитна във възпитанието на деца. Обявата все едно беше написана специално за Сафи. Тя нямаше деца, но това със сигурност не се дължеше на липсата на желание. По едно време мислите й за бъдещето бяха изпълнени — като на всяка жена — с бебета. Явно обаче нямаше да ражда бебета, понеже нямаше съпруг — това беше пречката. Що се отнася до другите изисквания, Сафи беше почти сигурна, че може без излишна скромност да претендира, че е и образована, и културна. Затова веднага се зае да кандидатства за поста, представи се с писмо, добави няколко великолепни препоръки и състави заявление, което демонстрираше, че Серафин Блайд е идеалният кандидат. После зачака и се постара, доколкото е възможно, да запази мечтите си за Ню Йорк за себе си. Отдавна беше установила, че няма смисъл ненужно да роши перата на Пърси, затова не спомена за работата на близначката си и позволи на съзнанието си тайничко да се изпълни с ярки възможности. Представяше си пътуването с доста смущаващи подробности, себе си — като съвременна Моли Браун[11], която повдига духа на децата на лейди Дартингтън, докато те храбро се справят с опасните подводници на път за великото пристанище на Америка…

Най-трудното от всичко беше как да съобщи на Пърси — тя изобщо нямаше да е доволна, а Сафи не искаше дори да се замисля какво щеше да стане с нея, докато обикаля сама коридорите, оправя стените, цепи дърва, забравя да се изкъпе, да изпере или да изпече хляб. Писмото обаче, предложението за работа, което Сафи стискаше в ръка, беше нейният шанс и тя нямаше да допусне лошият й сантиментален навик да й попречи да го приеме. Подобно на Адел, героинята от романа си, Сафи възнамеряваше да „стисне живота за гърлото и да го принуди да я погледне в очите“. Толкова се гордееше с тази фраза!

Тихо затвори вратата на килера зад гърба си и веднага забеляза, че от фурната излиза пара. С цялото това вълнение беше забравила пая! Ама че работа! Щеше да е чист късмет, ако тестото не е станало на въглен.

Сафи надяна кухненските ръкавици, надникна вътре и въздъхна облекчено, когато установи, че коричката на пая е златиста, но още не е покафеняла. Премести го най-долу във фурната, където температурата беше по-ниска и паят нямаше да загори, после се накани да си тръгне.

В този момент забеляза, че изцапаните панталони от униформата на Пърси са се присъединили към собствената й престилка върху кухненската маса. Явно бе станало, докато Сафи е била в килера. Добре, че Пърси не я беше заварила да чете писмото.

Сафи тръсна панталоните. Понеделник беше денят за пране, но по-добре да остави дрехите да се понакиснат, особено униформата на Пърси, която съумяваше да събере толкова много и различни петна, че постижението й би било впечатляващо, ако отстраняването на петната не беше толкова трудно. Въпреки това предизвикателството радваше Сафи. Тя бръкна първо в единия джоб, после в другия, за да провери да няма нещо забравено, което да повреди прането. И добре, че го направи.

Измъкна парченца хартия — божичко, колко бяха много! — и ги изсипа върху масата. Поклати глава уморено: вече не помнеше колко пъти бе молила Пърси да изпразва джобовете си, преди да оставя дрехите си за пране.

Странно обаче — Сафи побутна късчетата с пръст и попадна на едно с марка. Явно беше накъсано на парченца писмо.

Защо обаче Пърси ще прави подобно нещо? И от кого беше писмото?

Горе се затръшна врата и погледът на Сафи се стрелна към тавана. Стъпки, после отново затръшване.

Входната врата! Джунипър беше пристигнала. Или беше той, мъжът от Лондон?

Сафи отново погледна към накъсаните парченца хартия, дъвчейки вътрешността на бузата си. Беше изправена пред загадка, която трябваше да разплете. Но не сега, просто нямаше време. Трябваше да се качи горе и да посрещне Джунипър и госта й. Един бог знае в какво състояние беше Пърси! Може би скъсаното писмо щеше да хвърли светлина върху причината за лошото настроение на Пърси напоследък.

Сафи кимна решително, скри собственото си тайно писмо под корсета, а парченцата, които беше извадила от джоба на Пърси, пъхна под капака на една тенджера. По-късно щеше да разследва случая подобаващо.

Провери за последен път пая със заешко, изпъна роклята си на гърдите, за да не се изпъва толкова на кръста й, и тръгна нагоре по стълбите.

Дали Пърси не си въобразяваше, че усеща мирис на гнило? Напоследък неприятният призрак я съпътстваше често — оказва се, че веднъж помиришеш ли някои неща, никога не забравяш усещането. Не бяха влизали в хубавия салон шест месеца, от погребението на татко, но въпреки старанията на сестра й, вътре още се усещаше мирис на мухъл. Масата беше издърпана в средата на стаята, точно върху бесарабския килим, отгоре беше подреден най-хубавият сервиз на баба им, на всяко място имаше по четири чаши и старателно напечатано меню. Пърси взе едното, за да го огледа по-отблизо, забеляза, че са предвидени салонни игри, и върна обратно листчето.

Споменът я върна към бомбоубежището, където се беше озовала през първите седмици на блицкрига, когато планираното посещение на адвоката на татко във Фолкстоун беше осуетено от бомбардировачите на Хитлер. Пресиленото весело настроение, песните, отблъскващата възкисела миризма на страха…

Тогава Пърси бе затворила очи и го бе видяла. Облечен в черно силует, появил се насред бомбардировката — беше се облегнал незабелязан на стената, без да продума на никого. Навел ниско глава с тъмната си шапка. Пърси го наблюдаваше, омагьосана от начина, по който той стоеше извън групата на всички останали. Той вдигна поглед само веднъж, преди да се загърне с палтото си и да излезе навън сред пламъците на нощта. Очите му за кратко бяха срещнали нейните и тя не бе съзряла в тях нищо. Никакво състрадание, никакъв страх, никаква решителност, само студена празнота. Проумя, че той е смъртта, и оттогава често мислеше за него. Докато беше на смяна, докато слизаше в бомбените кратери и измъкваше телата от тях, помнеше зловещото неестествено спокойствие, което го бе обгърнало, докато излизаше от бомбоубежището сред хаоса навън. Малко след срещата с него тя започна работа на линейката, но не тласкана от смелост, съвсем не: просто й беше по-лесно да се изложи на смъртна опасност на огнената повърхност, отколкото да остане в капан под тресящата се и стенеща земя, където единствената й компания бяха отчаянието и безпомощният страх…

На дъното на гарафата бяха останали около два сантиметра от кехлибарената течност и Пърси се запита смътно кога ли е била сипана. Със сигурност преди години — напоследък сами пиеха шишетата в жълтия салон, — но надали имаше значение, понеже алкохолът беше полезен за старостта. Пърси хвърли поглед през рамо, сипа си малко в една чаша, после доля още толкова. Кристалната запушалка издрънча, когато я върна на мястото й, и отпи от чашата. После още една глътка. Нещо в гърдите й пламна и тя посрещна охотно болката. Беше ярка и истинска, а Пърси стоеше тук в момента и я усещаше.

Стъпки. На високи токчета. Далечни, но потропваха бързо по камъните към нея. Сафи.

Трупаната с месеци тревога се събра на кълбо като оловна тежест в корема на Пърси. Трябваше да се стегне. Нищо нямаше да спечели, ако провали вечерта на Сафи — Бог им беше свидетел, че близначката й наистина нямаше почти никаква възможност да се отдава на удоволствието да посреща гости и да се забавлява. Свят й се зави, като си представи колко лесно всъщност би могла да я лиши от тази радост. Усещането приличаше на шемета, когато си застанал високо на ръба на пропаст и толкова ясно съзнаваш, че не бива да скачаш, че те обзема странна принуда, която ти нашепва, че всъщност трябва на всяка цена да скочиш.

Божичко, беше безнадежден случай. Имаше нещо из основи объркано в сърцето на Пърси Блайд, нещо странно, деформирано и безусловно отблъскващо. Как изобщо беше способна дори за секунда да размишлява колко лесно би могла да лиши от щастие сестра си, своята вбесяваща и обична близначка! От кога я петнеше такава извратеност? Пърси въздъхна дълбоко. Очевидно беше болна, и то не отскоро. Така беше, откакто се помнеха: колкото повече се въодушевяваше Сафи по някой човек, предмет или хрумване, толкова по-малко беше способна да даде от себе си Пърси. Сякаш бяха едно същество, разделено на две, и имаше предел на общата сила на чувствата, които можеха да изразяват в даден момент. По някаква причина Пърси се бе провъзгласила за пазителка на равновесието: ако Сафи страдаше, Пърси избираше повърхностната веселост, ако Сафи беше превъзбудена, Пърси правеше всичко по силите си да я попари със сарказъм. Беше отвратително потискаща.

Грамофонът беше отворен и почистен, а до него беше подредена купчина плочи. Пърси взе една — нов албум, изпратен от Джунипър от Лондон. Кой знае откъде и как се беше сдобила с него, но можеше да се допусне, че Джунипър си има начини. Музиката със сигурност щеше да й помогне. Нагласи игличката и Били Холидей запя тихичко. Пърси въздъхна с топъл от уискито дъх. Така беше по-добре: съвременна музика без предишни асоциации. Преди много години, преди десетилетия, по време на една от семейните вечери на Блайд татко им беше дал думата „носталгия“ като предизвикателство. Беше им прочел определението: „остра болка по миналото“, и с типичната за младите нетактична увереност Пърси си беше помислила, че това е наистина странно нещо. Не можеше да си представи защо някой ще иска да се връща в миналото, когато всички загадки се крият в бъдещето.

Пърси пресуши чашата, наведе я разсеяно наляво–надясно, наблюдавайки как останалите капчици се сливат в едно. Срещата с Люси беше изопнала нервите й, съзнаваше го, но върху всички събития от днешния ден се бе разстлало някакво покривало и мислите на Пърси отново се насочиха към госпожа Потс в пощата. Към нейните натрапчиви подозрения, че Джунипър се е сгодила. Около Джунипър винаги кръжаха клюки, но Пърси знаеше от опит, че в слуховете винаги има зрънце истина. Обаче със сигурност не и в конкретния случай.

Зад нея вратата се отвори с въздишка и от коридора нахлу по-хладен порив.

— Е? — попита задъханият глас на сестра й. — Къде е тя? Чух вратата.

Ако Джунипър би обсъждала с някого личните си дела, щеше да го направи със Сафи. Пърси замислено потупа с пръст по ръба на чашата си.

— Горе ли е вече? — Сафи снижи глас до шепот и попита: — Или беше той? Как изглежда? Къде е?

Пърси изпъна рамене. Ако искаше Сафи да й съдейства, трябваше да я удостои с безрезервното си разкаяние.

— Още ги няма — отговори и се обърна към близначката си, надяваше се, с невинна усмивка.

— Закъсняват.

— Съвсем мъничко.

Сафи беше придобила онова изражение — прозирна и нервна физиономия, както когато като деца разиграваха пиеси пред приятелите на татко, но още нито един зрител не се бе настанил на столовете за публиката.

— Сигурна ли си? Мога да се закълна, че чух вратата…

— Надникни под столовете, ако искаш — нехайно подметна Пърси. — Сама съм, няма друг. Чула си да се захлопва капака на ей онзи прозорец. Разхлабил се е от бурята, но аз го оправих — кимна тя към гаечния ключ върху рамката.

Сафи се ококори, докато оглеждаше мокрите следи по предницата на роклята на Пърси.

— Това е специална вечеря, Пърси. Джунипър…

— … нито ще забележи, нито дава пет пари — довърши изречението й Пърси. — Стига де, остави роклята ми. Ти изглеждаш достатъчно добре и за двете ни. Седни, седни. Ще приготвя по едно питие, докато чакаме.

8.

Понеже не пристигаше нито Джунипър, нито нейният приятел, на Сафи страшно й се искаше да отърчи отново долу, да сглоби парченцата хартия и да узнае тайната на Пърси. Помирителната нагласа на сестра й обаче се оказа неочакван подарък, който Пърси не искаше да отива на вятъра. Не и тази вечер, не и при положение че Джунипър и специалният й гост щяха да пристигнат всеки момент. В този дух по-добре щеше да е да стои възможно най-близо до входната врата, за да хване Джунипър насаме, когато най-сетне пристигне.

— Благодаря — каза тя, пое предложената й чаша и отпи голяма глътка в знак на добра воля.

— Е, как мина денят ти? — попита Пърси, върна се и приседна в края на масичката с грамофона.

„Стъранно, колоко стъранно“[12], както би казала Алиса. Пърси по правило не си падаше по празните приказки. Сафи се скри зад поредната глътка от питието си и реши да процедира изключително предпазливо. Махна с ръка и отговори:

— А, добре. Обаче паднах, докато си обувах бельото.

— Не може да бъде — искрено избухна в смях Пърси.

— О, паднах. Имам и синина за доказателство. Ще премине през всички цветове на дъгата, преди да изчезне. — Сафи лекичко бодна с пръст дупето си и намести тежестта на тялото си, докато се разполагаше в шезлонга. — Май остарявам.

— Не може да бъде.

— Нима? — пооживи се Сафи неволно. — Как така?

— Много просто. Аз съм родена първа, така че на практика винаги ще съм по-стара от теб.

— Да, така е, обаче не разбирам…

— А те уверявам, че изобщо не залитам, когато се обличам.

Дори по време на въздушни нападения.

— Хмм… — намръщи се замислено Сафи. — Разбирам какво искаш да кажеш. В такъв случай да отдадем злополуката ми на временна нестабилност, която не е свързана с възрастта?

— Май точно така трябва да постъпим, иначе пишем сценария на собствената си кончина. — Това беше един от любимите изрази на татко, когато се оказваше изправен пред множество най-различни пречки, затова и двете се усмихнаха. — Извинявай за преди малко на стълбите — продължи Пърси. Драсна клечка кибрит и запали цигарата си. — Не исках да се караме.

— Да кажем, че е заради войната — предложи Сафи и се извърна, за да избегне литналия към нея пушек. — Всички го правят. Кажи ми какво ново по света?

— Немного. Лорд Бийвърбрук говори за танкове за руснаците, в селото не можеш да намериш риба и май дъщерята на госпожа Карауей чака бебе.

Сафи вдъхна жадно.

— Не!

— Да.

— Но тя е на колко… на петнайсет?

— На четиринайсет.

Сафи се приведе по-наблизо и попита:

— От войник ли?

— Пилот.

— Виж ти — поклати тя глава замаяно. — А госпожа Карауей е такъв стожер на обществото. Ужас!

От вниманието на Сафи не убягна фактът, че Пърси се подхилква зад цигарата си, сякаш беше очаквала, че близначката й ще се наслаждава на нещастието на госпожа Карауей. И тя точно това правеше, мъничко, но само понеже тази жена командореше и намираше недостатък на всеки и на всичко, включително на шивашките умения на Сафи, както бяха дочули в замъка.

— Какво? Наистина е ужасно — изчерви се Сафи.

— Но не е учудващо — отбеляза Пърси и изтърси пепелта от цигарата си. — В наше време момичетата са доста безпътни.

— Всичко се промени, откакто започна войната — съгласи се Сафи. — Личи си по писмата до редакциите. Момичетата лудуват, докато съпрузите им ги няма, раждат незаконни деца. Почти не познават човека, а тръгват да се женят.

— Не и нашата Джунипър.

Сафи изстина. Ето точно такава лукава забележка очакваше — Пърси знаеше. По някакъв начин беше научила за любовната история на Джунипър. Това обясняваше внезапното разведряване на настроението й — беше се заела да опипва почвата и Сафи се беше хванала на въдицата, където за стръв беше окачена сочна клюка от селото. Ама че унижение.

— Не, разбира се — каза тя възможно най-гладко. — Джунипър не е такава.

— Не е, естествено.

Двете се измерваха с поглед известно време, с еднакви усмивки на еднаквите лица, и отпиваха от питиетата си. Сърцето на Сафи биеше по-силно, отколкото тиктакаше любимият часовник на татко, и тя се чудеше дали Пърси го чува. Чувстваше се като насекомо, уловено в мрежа, което чака паякът да се приближи.

— Макар че в селото чух нещо много смешно — додаде Пърси и тръсна пепел в кристалния пепелник.

— Така ли?

— Да.

Помежду им се настани неловко мълчание, докато Пърси продължаваше да пуши, а Сафи съсредоточено хапеше език. Беше влудяващо и много коварно: собствената й близначка да използва пристрастието й към местните клюки с надеждата да я подмами да издаде тайните си. Е, Сафи отказваше да се поддаде — за какво изобщо са й потрябвали селските клюки на Пърси? Вече знаеше истината: в крайна сметка нали тя прочете дневника на Джунипър, но нямаше да се излъже да сподели съдържанието му с Пърси.

Сафи се изправи колкото може по-спокойно, изпъна роклята си и се зае да проверява как е подредена масата, да подравнява ножовете и вилиците с огромно старание. Съумяваше дори нехайно да си тананика тихичко и да издокара тъничка невинна усмивка. Което си беше някаква утеха, когато съмнението пропълзяваше от тъмното.

Несъмнено беше учудващо, че Джунипър има любовник, и Сафи се чувстваше засегната, задето сестра й не е споделила с нея, но този факт не променяше нищо, нали така? Не и нещата, които бяха важни за Пърси, не и важните неща. Нищо лошо нямаше, че Сафи иска да запази новината за себе си. Джунипър имаше любовник и толкова. Тя беше млада жена и това бе естествено, просто временна дреболия. Подобно на всички най-различни увлечения на Джунипър, и този млад мъж щеше да избледнее в съзнанието й и да бъде отнесен от вятъра, който ще доведе следващата й страст.

Навън беше излязъл вятър и ноктите на черешата дращеха по разхлабилия се капак. Сафи потрепери, макар да не й беше студено, огледалото над камината улови лекичкото й помръдване и тя погледна отражението си. Огледалото беше голямо, с позлатена рамка и висеше високо на верига от една кука. Затова беше наклонено под ъгъл от стената, към пода, затова, когато Сафи вдигна поглед, стъклото я погледна с гневно око, притисна я под палеца си и я скъси до ниско набито джудже. Тя въздъхна тихичко и неволно, внезапно почувствала се самотна и изморена от цялото объркване. Тъкмо щеше да отмести поглед и отново да насочи вниманието си към масата, когато на ръба на огледалното стъкло забеляза Пърси, прегърбена, пушеше и наблюдаваше зеленото джудже в средата. Не просто наблюдаваше, правеше го изпитателно. Търсеше доказателства, потвърждение на нещо, което вече подозираше.

Пулсът на Сафи се ускори, когато си даде сметка, че я изучават като под лупа, и внезапно я обзе желанието да говори, да изпълни стаята с разговор, с шум. Пое си малка спокойна глътка въздух и поде:

— Разбира се, Джунипър закъснява, но това не би трябвало да ме учудва. Със сигурност е заради времето, нещо ги бави по пътя. Очаквах я да пристигне в шест без петнайсет и дори като добавим автобуса от селото, вече би трябвало да е тук… Дано да си е взела чадър, ама нали я знаеш каква е…

— Джунипър е сгодена — рязко я прекъсна Пърси. — Така говорят. Че е сгодена.

Ножът за предястието дрънна силно и метално в съседния. Сафи зяпна и примигна.

— Какво каза, скъпа?

— Ще се жени. Джунипър е сгодена и ще се жени.

— Но това е нелепо. Разбира се, че не е сгодена. — Сафи беше искрено изумена. — Джунипър? — изкиска се тихичко тя. — Да се жени? Къде си чула подобно нещо?

Струя издишан дим.

— Е? Кой говори такива глупости?

Пърси се опитваше да махне парченце тютюн от долната си устна и известно време не отговори, а намръщено оглеждаше частичката на върха на пръста си. Накрая леко я перна с пръст, поднасяйки ръка към пепелника.

— Може би не е вярно. Чух го в пощата и…

— Ха! — възкликна Сафи много по-триумфално, отколкото вероятно беше уместно. И с облекчение, че клюката на Пърси наистина не е нищо повече от клюка: селски приказки без капка истина. — Трябваше да се сетя. Тази Потс! Ама тя наистина е голямо зло. Да се благодарим, че още не се е захванала да дъвче и държавните дела с нехайната си уста.

— Значи, не го вярваш? — попита Пърси равно, без никакви извивки.

— Разбира се, че не го вярвам.

— Джунипър нищо ли не ти е казала?

— Нито думичка. — Сафи се приближи до Пърси, пресегна се и докосна ръката на сестра си. — Наистина, Пърси, скъпа, представяш ли си Джунипър булка? Да обещава, издокарана в бяла дантела, да обича и да се подчинява на някого, докато смъртта ги раздели?

Цигарата вече лежеше смачкана и безжизнена в пепелника и Пърси сключи върховете на пръстите си под брадичката. После се подсмихна, вдигна рамене, отново ги отпусна и прогони мисълта.

— Имаш право — каза. — Глупави клюки, нищо повече. Просто се чудех…

Но Пърси не довърши и остави Сафи сама да си направи извода.

Не свиреше музика, но игличката на грамофона усърдно продължаваше да обикаля средата на плочата и Сафи я избави от страданието й, като вдигна лостчето. Тъкмо да се извини, че ще отиде да нагледа пая със заешко, когато Пърси каза:

— Джунипър щеше да ни каже. Ако е истина, тя щеше да ни каже.

Бузите на Сафи пламнаха, когато тя си спомни за дневника на горния етаж, за шокиращото нещо, което неотдавна бе написано там, за болката, че не е било споделено с нея.

— Сафи?

— Разбира се — побърза да се съгласи тя. — Хората така правят, нали? Споделят си такива неща.

— Да.

И беше истина. Едно е да пазиш в тайна любовна история, а друго — годеж. Сафи беше сигурна, че дори Джунипър не е толкова сляпа за чувствата на другите, за усложненията от подобно решение.

— Все пак — каза Пърси — трябва да поговорим с нея. Да й напомним, че татко…

— Вече го няма — довърши изречението й благо Сафи. — Него го няма, Пърси. Вече всички сме свободни да постъпваме според желанията си.

Можеха да напуснат Милдърхърст и да отплават към бляскавия и вълнуващ Ню Йорк, без да поглеждат назад.

— Не — рязко възрази Пърси и за момент Сафи се притесни, че е изрекла намеренията си гласно. — Не сме свободни, не напълно. Всяка от нас има задължения към другите. Джунипър го разбира, тя знае, че бракът…

— Пърси…

— Това беше желанието на татко. Това бяха условията му.

Очите на Пърси се взираха в нейните и Сафи осъзна, че за пръв път от месеци има възможност да изучава отблизо лицето на близначката си. Забеляза, че по него са се появили нови бръчки. Тя пушеше и се тревожеше много, а войната несъмнено вземаше своето, но каквато и да беше причината, жената, която седеше пред нея, вече не беше млада. Не беше и стара и Пърси внезапно осъзна — но това си го знаеше и преди, нали така?, — че има нещо друго, че съществува междинно състояние. Че и двете са в него. Вече не са млади, но и още не са старици.

— Татко знаеше какво прави.

— Разбира се, скъпа — нежно каза Сафи.

Защо не ги беше забелязвала преди, всички онези жени в сивкавата междина? Определено не бяха невидими, просто се занимаваха със своите неща, без да се набиват на очи, вършеха онова, което вършат жените, когато не са вече млади, но и още не са остарели. Поддържат дома спретнат, бършат сълзите от бузите на децата си, кърпят чорапите на съпрузите си. Изведнъж Сафи осъзна защо Пърси се държи така — сякаш завиждаше на вероятността Джунипър, която бе само на осемнайсет, да се омъжи някой ден. Завиждаше, че пред нея е целият й живот на зряла жена. Разбираше защо точно тази вечер Пърси е потънала в сантиментални мисли. Макар движена от загрижеността си към Джунипър и мотивирана от клюките в селото, всъщност срещата й с Люси беше причината да се държи така. В този миг вълна от безусловна обич към нейната храбра близначка заля Сафи, толкова мощна вълна, че я остави без дъх.

— Нямахме късмет, нали, Пърси?

Пърси вдигна поглед от цигарата, която свиваше.

— Моля?

— Ние двете. Нямахме късмет в сърдечните дела, нали?

Пърси я измери с поглед.

— Не мисля, че късметът има нещо общо. Чисто и просто математика.

Сафи се усмихна — точно както им беше казала втората им гувернантка точно преди да замине, да се върне в Норвегия и да се ожени за овдовелия си братовчед. Беше ги завела за урока на брега на езерото — както правеше, когато не й се преподаваше, но искаше да избяга от строгия поглед на господин Брод. Вдигна очи, както се приличаше на слънце, и каза с ленивия си акцент и с блеснали от жестоко удоволствие очи, че двете най-добре да се откажат от всякакви мисли за брак, че войната, в която е бил ранен баща им, е отнела всички шансове и на тях двете. Тринайсетгодишните близначки само я гледаха с празен поглед — обичаха да го правят, понеже знаеха, че това притеснява възрастните. Какво ги интересуваше? Бракът и ухажорите бяха последната мисъл в главите им по онова време.

— Е, малко е тъжно, нали? Всичките ти евентуални съпрузи да загинат по бойните полета във Франция.

— Ти колко смяташе да имаш?

— Моля?

— Колко съпрузи? Каза: „Всичките ти евентуални съпрузи…“ — Пърси запали цигарата и махна с ръка. — Няма значение…

— Само един. — На Сафи изведнъж й олекна. — Исках да имам само един.

Последва мъчително мълчание и поне Пърси имаше благоприличието да се почувства видимо неловко. Не каза нищо обаче, не изрече утешителни думи, не направи мил жест, просто стисна върха на цигарата си, приспа я и се запъти към вратата.

— Къде отиваш?

— Заболя ме главата. Изведнъж.

— Тогава седни, ще ти донеса два аспирина.

— Не, не… — възрази Пърси, без да поглежда Сафи в очите, — сама ще си взема от кутията с лекарствата. Добре ще ми се отрази да походя.

9.

Пърси забързано тръгна по коридора, недоумявайки как може да е толкова глупава. Смяташе незабавно да изгори парченцата от писмото на Емили, но вместо това беше допуснала срещата й с Люси да я смути до такава степен, че да забрави накъсаното писмо в джоба си. Още по-лошото беше, че го тикна право в ръцете на Сафи, а тъкмо от нея трябваше да крие кореспонденцията. Пърси изтопурка надолу по стълбите и влетя през вратата на пълната с пара кухня. Кога ли щеше сама да си спомни за писмото, ако Сафи преди малко не беше намекнала за съпруга на Емили, Матю? Дали беше твърде прибързано да оплаква загубата на благонадеждния си ум и да се чуди какви дяволски сделки ще се наложи да сключи, за да си върне писмото?

Пърси рязко се закова на място пред масата. Панталоните вече не бяха там, където ги беше оставила. Сърцето й подскочи и заблъска като чук по ребрата, но тя го принуди да се върне обратно в гръдния кош, където му е мястото. Паниката нямаше да й помогне, освен това нищо ужасно не се беше случило само по себе си. Пърси беше почти сигурна, че Сафи още не е прочела писмото: поведението й горе беше твърде премерено, твърде спокойно, за да бъде иначе. Понеже, боже мили, ако Сафи знаеше, че Пърси все още поддържа връзка с братовчедка им, нямаше да може да овладее гневния си изблик. Следователно все още не всичко беше изгубено. Трябваше да намери панталоните, да вземе доказателството и всичко щеше да се оправи.

Спомни си, че на масата имаше и една рокля, следователно някъде се намираше купчина пране. Колко трудно беше да я намери? Със сигурност по-трудно, отколкото ако имаше и най-бегла представа как се процедира с прането, обаче за жалост, Пърси не обръщаше голямо внимание на домакинската работа на Сафи — пропуск, който тя безмълвно си обеща да поправи веднага щом писмото отново се озове на сигурно място при нея. Започна от кошовете на лавицата под масата, разрови сред кърпите, тавите, тенджерите и точилките, ослушвайки се с едно ухо към стълбите, да не би Сафи да дойде да я търси. Но надали. Джунипър закъсняваше и Сафи едва ли би искала да се отдалечава от входната врата. Пърси също искаше да се върне там — веднага щом Джунипър пристигнеше, тя смяташе направо да я попита дали слухът, разпространяван от госпожа Потс, е истина.

Защото, макар Пърси да се беше съгласила с увереността на близначката си, че ако Джунипър е сгодена, е щяла да им съобщи новината, всъщност не беше толкова убедена. Да, хората си споделят такива неща, обаче Джунипър не беше като другите: тя беше обичана, но безспорно и много особена. Не само заради периодите на изгубено време, заради пристъпите. Това беше момиченцето, което се успокояваше, като търка разни предмети в очната си ябълка — гладки камъчета, върха на точилка или любимата писалка на татко, момиченцето, прогонило безброй бавачки със своето неизлечимо упорство и с отказа си да изостави въображаемите си приятелчета, момиченцето, което в редките случаи, когато се оставяше да го убедят да обуе обувки, държеше да ги обува на обратните крака.

Не странностите сами по себе си тревожеха Пърси: както казваха в семейството, кой ценен човек не е мъничко особняк? Татко имаше своите привидения, Сафи — пристъпите си на паника, Пърси също не беше никак банална. Не, странностите не бяха проблем, Пърси искаше само да изпълни дълга си — да защити Джунипър от самата нея. Татко й беше възложил тази задача. Беше казал, че Джунипър е специална и че всички трябва да се грижат тя да бъде в безопасност. И досега успяваха. Бяха се научили да разпознават случаите, когато имаше опасност същите неща, които подхранваха таланта й, да я накарат да изпадне в неистова ярост. Докато беше жив, татко я оставяше да беснее без никакви ограничения: „Това е проява на страст — казваше той с възхищение, — спонтанна и необуздана страст“. Обаче въпреки това се посъветва с адвокатите си. Пърси се учуди, когато научи какво е направил. Първата й реакция беше, че се почувства мъчително предадена, и заповтаря типичната за братя и сестри фраза: „Не е честно!“, обаче скоро след това подви опашка. Разбра, че татко има право, че решението, което предлагаше, е най-добро за всички. Пърси наистина обожаваше Джунипър, всички я обожаваха. Пърси беше готова на всичко за малката си сестричка.

Отгоре се чу шум и Пърси застина и впери поглед в тавана. Замъкът преливаше от най-различни шумове, така че трябваше просто да пресее обичайните заподозрени. Беше твърде силен шум, за да са пазителите, нали? Ето пак. Стъпки, реши тя, но дали приближаваха? Дали Сафи слизаше долу? Дълъг миг със спотаен дъх, по време на който Пърси остана напълно неподвижна, докато най-сетне не се увери, че стъпките се отдалечават.

Тогава се изправи внимателно и огледа кухнята много по-отчаяно от преди — още нямаше и следа от проклетото пране. В ъгъла бяха метлите и парцалът, гумените ботуши бяха до задната врата, в мивката имаше няколко накиснати купи, а върху печката се мъдреше една тенджера и един леген…

Ама, разбира се! Нали преди малко Сафи говореше за легени и за пране, точно преди разговорът да се насочи към незаличимите петна и към лекцията за немарливостта на Пърси. Забързано се приближи до печката, надникна в големия стоманен съд и ето! Какво облекчение — панталонът беше вътре!

С широка усмивка извади мократа униформа, завъртя я насам-натам, за да намери свилите се джобове, и пъхна ръка първо в единия, после в другия…

Кръвта тутакси се смъкна от лицето й: джобовете бяха празни. Писмото го нямаше.

Отгоре отново се чу шум: пак стъпки. Сафи крачеше. Пърси изруга тихо, отново се нахока за глупостта си и после млъкна, за да проследи къде се намира сестра й.

Стъпките приближаваха. И после се чу някакъв тропот. Стъпките промениха посоката си. Пърси наостри уши. Някой беше пристигнал ли?

Тишина. И по-специално — никакъв настоятелен повик от Сафи. Което означава, че никой не беше потропал на вратата, понеже едно беше сигурно — Сафи нямаше да се примири с отсъствието на Пърси след пристигането на гостите.

Може би отново беше капакът на прозореца — беше го закрепила с един мъничък гаечен ключ — не можеше да направи повече без набора от инструменти, — а навън продължаваше да духа силно. Трябваше да добави и капака към списъка с нещата, които да поправи утре.

Пърси си пое дълбоко въздух и въздъхна обезкуражено. Проследи с поглед как панталоните отново потъват в легена. Минаваше осем, Джунипър вече закъсняваше, а писмото можеше да бъде навсякъде. Може би — оживи се тя при тази мисъл — Сафи беше помислила, че е нещо за изхвърляне? В крайна сметка листът беше скъсан, може би писмото дори вече беше изгорено и се беше превърнало в пепел в печката.

Пърси беше на крачка да претърси цялата къща или направо да попита Сафи какво е станало с писмото — свъси се само като си представи такъв разговор, — просто не виждаше какво повече може да направи. Което пък означава, че можеше да се качи горе и да чака Джунипър.

В този момент отекна мощна гръмотевица — толкова силна, че дори недрата на замъка потрепнаха. След нея се разнесе друг шум, по-тих и по-наблизо. Може би навън, сякаш някой дращеше по стената, почукваше от време на време и търсеше задната врата.

Гостът на Джунипър трябваше да пристигне всеки момент.

Пърси предполагаше, че е възможно човек, който не познава замъка и пристига нощем по време на затъмнението заради бомбардировките, а и посред проливен дъжд, да потърси входа другаде, не точно където се намираше вратата. Колкото и малка да беше тази вероятност, след като се замисли за нея, Пърси осъзна, че трябва да отиде да провери. Не можеше да зареже госта да се щура навън.

Стисна здраво устни и за последен път обходи с поглед кухнята: сухи продукти, готови за употреба върху плота, една смачкана кърпа, капак на тенджера — нищо, което дори смътно да напомня на парченца хартия, — после извади фенерчето от комплекта за спешни случаи, наметна си дъждобран и отвори задната врата.

Джунипър закъсняваше с почти два часа и Сафи вече сериозно се притесни. Знаеше, че влаковете най-вероятно ще се движат със закъснение, че автобусът може да е спукал гума, че може да има пътна блокада — все обичайни неща. Знаеше и че със сигурност в такава дъждовна нощ няма да има вражески самолети, които да усложняват обстановката, но въпреки това разумните разсъждения трудно намират място сред тревогите на една по-голяма сестра. Докато Джунипър не се появеше невредима в замъка, съществена част от съзнанието на Сафи щеше да остане сковано от страх.

А и какви ли новини, задъвка тя долната си устна, щеше да донесе сестричката й, когато най-накрая прекрачеше през прага? Сафи наистина убедено уверяваше Пърси, че Джунипър не е сгодена, искрено го вярваше, но откакто Пърси изчезна толкова внезапно и я остави сама в салона, увереността й се топеше. Въпреки че Пърси беше кимнала в знак на съгласие, къдравият образ, който беше преминал през съзнанието на Сафи, вече се преобразяваше — като отражение във вълниста водна повърхност — в друго, по-малко вероятно видение. Видение, което Сафи наистина къташе във въображението си, и то още откакто беше започнала да прекроява роклята горе.

После парченцата бързо се подредиха по местата си. Защо иначе Джунипър ще я моли да преправя роклята? Не може да е за нещо толкова обикновено като една вечеря, а за сватба. За собствената й сватба с Томас Кавил, който тази вечер пристигаше да се запознае с тях. Мъж, за когото до този момент не знаеха нищичко. Всъщност в момента знаеха само онова, което пишеше в писмото на Джунипър — че го е поканила на вечеря. Запознали се по време на едно въздушно нападение, имали общ приятел, той бил учител и писател. Сафи напрягаше мозъка си да си спомни останалото, точните думи, които беше използвала Джунипър, формулировката на фразата, оставила ги с впечатлението, че въпросният господин по някакъв начин е спасил живота й. Дали не си бяха въобразили тази подробност, запита се Сафи. Или това беше една от творческите измислици на Джунипър, разкрасената действителност, целяща да ги предразположи?

В дневника за него пишеше съвсем малко повече, но сведенията не бяха биографични. Там бяха описани чувствата, желанията, копнежите на една вече зряла жена. Жена, която Сафи не познаваше, от която се стесняваше, една вече светска жена. А щом Сафи трудно успяваше да се примири с промяната, колко ли време щеше да се налага да убеждават Пърси? В очите на близначката й Джунипър открай време беше малката сестричка, появила се на този свят, когато двете вече бяха пораснали, момиченцето, което трябваше да глезят и да закрилят. Момиченцето, което трябваше да окуражават, чието доверие трябваше да спечелят чисто и просто с кутия бонбони.

Сафи се усмихна тъжно заради своята твърдоглава близначка, която несъмнено дори в този момент се готвеше да се бори желанието на баща им да бъде изпълнено. Горкичката скъпа Пърси: беше толкова интелигентна, храбра и мила, беше по-корава от камък, но и напълно неспособна да се отърси от неизпълнимите очаквания на татко. Сафи беше по-съобразителна — тя отдавна се беше отказала да угажда на Негова светлост.

Потръпна, изведнъж усетила, че й е студено, и потри ръце. После ги скръсти, решена да почерпи от тях сила. Сафи трябваше да бъде силна заради Джунипър, неин ред беше да го направи. Понеже тя разбираше нещо, което Пърси не проумяваше — бремето на романтичната страст.

Вратата рязко се отвори и на прага застана Пърси. Течението затръшна вратата зад нея.

— Навън вали като из ведро — избърса тя водата от носа и брадичката си и разтърси мократа си коса. — Чух някакъв шум горе. Преди малко.

Сафи примигна, адски озадачена. И заговори сякаш механично:

— Бил е капакът. Мислех, че съм го оправила, но нали не съм много сръчна с инструментите… Пърси, къде си ходила, за бога? — И какво беше правила? Сафи се ококори, когато забеляза мократа и кална рокля на близначката си и… листа ли бяха това?… в косата й. — Главоболието ти мина, така ли?

— Моля?

Пърси беше взела чашите им и вече наливаше по още едно уиски до масичката с питиетата.

— Питах за главоболието ти. Намери ли аспирина?

— О, да, благодаря ти.

— Нямаше те доста време.

— Така ли? — Пърси подаде чашата на Сафи. — Може би. Стори ми се, че чух някакъв шум навън. Може да е бил По, уплашен от бурята. Отначало си помислих, че е приятелят на Джунипър. Как се казваше?

— Томас. — Сафи отпи. — Томас Кавил. — Въобразяваше ли си, или Пърси наистина избягваше погледа й? — Пърси, надявам се, че…

— Не се притеснявай. Ще се държа мило с него, когато пристигне — завъртя тя течността в чашата си. — Ако изобщо дойде.

— Не бързай да го съдиш, че закъснява, Пърси.

— Защо не?

— Заради войната е. Вече нищо не се движи навреме. И Джунипър още я няма.

Пърси взе цигарата, която беше оставила преди малко, облегната на ръба на пепелника.

— И нищо чудно.

— Той ще се появи.

— Ако изобщо съществува.

Ама че странни приказки! Сафи прибра една немирна къдрица зад ухото си, объркана и загрижена, чудейки се дали Пърси просто се шегува — една от типичните за нея иронични забележки, които Сафи обикновено приемаше буквално. Коремът й беше започнал да се бунтува, но Сафи не му обърна внимание и предпочете да приеме забележката от хумористичната й страна.

— Надявам се. Би било жалко да се окаже само плод на въображението й. Няма да има равновесие на масата, ако едното място остане празно.

Тя приседна в крайчеца на шезлонга, но колкото и да се стараеше да запази спокойствие, някаква особена нервност сякаш се беше прехвърлила от Пърси на нея.

— Изглеждаш изморена — каза Пърси.

— Така ли? — опита се да прозвучи приветливо Сафи. — Може би наистина съм. Сигурно ще се ободря, ако свърша нещо. Трябва да сляза до кухнята и да…

— Не.

Сафи изпусна чашата. Уискито се разля по килима и върху синьо-червената повърхност капките се нанизаха като мъниста.

Пърси вдигна чашата.

— Извинявай. Просто исках да кажа…

— Ама че съм глупава — засуети се Сафи с едно измокрено местенце на роклята си. — Глупава, глупава…

В този момент на вратата се почука.

Двете се изправиха едновременно.

— Джунипър — каза Пърси.

Сафи преглътна в отговор на предположението.

— Или е Томас Кавил.

— Да. Или е Томас Кавил.

— Е — поде Сафи със скована усмивка, — който и да е, най-добре да му отворим.

Втора част

Книга за вълшебните мокри животни

1992 г.

Не можех да престана да мисля за Томас Кавил и за Джунипър Блайд. Историята беше много меланхолична, а аз я превърнах в моята меланхолична история. Върнах се в Лондон, към собствения си живот, но частица от мен си остана свързана с онзи замък. Точно преди да заспя, когато си мечтая, шепотът ме намира. Затварям очи и отново се озовавам в онзи полутъмен и прохладен коридор, където заедно с Джунипър чакам да пристигне годеникът й.

— Тя е потънала в миналото — обясни ми госпожа Бърд, докато се отдалечавахме с колата и аз гледах в огледалото за обратно виждане как гората обгръща с крилете си замъка като в тъмно защитно покривало. — В онази октомврийска нощ през 1941 година, отново и отново, като иглата на грамофон, която не спира да се върти.

Предположението й беше ужасно тъжно — цял един живот, съсипан за една-единствена вечер — и събуди у мен многобройни въпроси. Как ли се е чувствала през онази нощ, когато Томас Кавил не се бе появил за вечеря? Дали и трите сестри го бяха чакали в стаята, специално издокарани за повода? Питах се кога ли е започнала да се тревожи, дали още отначало Джунипър е решила, че е ранен, че е преживял нещастен случай, или веднага е разбрала, че е изоставена? „Той се ожени за друга жена — каза ми госпожа Бърд, когато я попитах, — сгодил се с Джунипър Блайд, а избягал с друга. Прекратил годежа само с едно писмо.“

Държах историята в ръце, преобръщах я, оглеждах я от всеки ъгъл. Представях си я, коригирах я, разигравах я мислено отново и отново. Вероятно фактът, че и аз бях предадена по сходен начин, имаше нещо общо с това, но моята идея фикс — защото, признавам, точно в това се превърна — се подхранваше от нещо повече от състрадание. Беше свързана преди всичко с последните мигове от срещата ми с Джунипър, с промяната, която настъпи у нея, когато споменах, че се връщам в Лондон, с начина, по който на мястото на младата жена, очакваща с копнеж любимия си, се появи напрегната и съсипана личност, която ме умоляваше за помощ, укоряваше ме, че съм престъпила дадената дума. И най-вече от главата ми не излизаше моментът, когато тя ме погледна в очите и ме обвини, че съм я предала по ужасен начин… и как само ме нарече Мередит.

Джунипър Блайд беше стара, не беше добре, а сестрите й положиха много усилия да ме предупредят, че тя често говори за неща, които не разбира. Въпреки това, колкото повече размишлявах, толкова повече се убеждавах, че мама е изиграла някаква роля в нейната съдба. Несъмнено само това би било логично. То обясняваше реакцията на мама, когато пристигна писмото, болезнения вик — защото беше точно такъв, нали?, — когато видя кой е подателят, и как двете си тръгнахме от Милдърхърст, когато бях мъничка. Онова тайно посещение отпреди десетилетия, когато мама ме хвана за ръка и ме дръпна от металната врата, вкара ме обратно в колата и каза, че е допуснала грешка, че вече е твърде късно.

Твърде късно за какво? Вероятно за да поправи стореното, да компенсира някое старо прегрешение? Дали се беше върнала в замъка от чувство за вина, което я беше погнало обратно още преди да мине през портата? Възможно беше. И ако беше вярно, това би обяснило страданието й. Би обяснило и защо изобщо пазеше цялата тази история в тайна. Защото тогава ме впечатли не само загадъчността, а и потайността. Не вярвам, че човек е длъжен изцяло да разкрива тайните си, но в този случай не можех да се отърся от усещането, че съм била излъгана. И нещо повече: че по някакъв начин това ме засяга лично. В миналото на майка ми имаше нещо, което тя всякак се стараеше да прикрива, но то отказваше да остане скрито. Някакво действие, решение, дори само един миг може би, когато е била още момиче, нещо, което бе хвърлило дългата си и тъмна сянка върху настоящето на мама, а поради това — и върху моето. И не само защото бях любопитна, не само защото силно съчувствах на Джунипър Блайд, но и защото по някакъв трудно поддаващ се на обяснение начин тази тайна символизираше отчуждението, което през целия ми живот стоеше между мен и майка ми — трябваше да разбера какво се е случило.

— Да, мисля, че трябва — съгласи се с мен Хърбърт, когато споделих с него.

През целия следобед складирахме кашоните с книгите ми и с други вещи в претъпкания му таван и тъкмо се бяхме запътили на разходка към Кенсингтън Гардънс. Вече ни е станало навик да се разхождаме всеки ден, най-напред по настояване на ветеринаря. Предполага се, че разходките улесняват храносмилането на Джес, че редовното движение подобрява метаболизма й, обаче тя подхожда към въпросното събитие с впечатляваща недобронамереност.

— Хайде, Джеси — подканя я Хърбърт и лекичко побутва с обувката си упорития й задник, залепил се за бетона. — Почти стигнахме при патиците, стара моя хубавице.

— Но как ще разбера? — Разбира се, можех да попитам леля Рита, но напрегнатите отношения на мама с по-голямата й сестра правеха тази идея доста подла. Пъхнах ръце дълбоко в джобовете си, като че ли отговорът се криеше между нишките на плата. — Какво да правя? Откъде да започна?

— Хайде стига, Еди. — Подаде ми каишката на Джеси, докато вадеше цигара от джоба си и я заслони с шепи, за да си запали. — Струва ми се, че можеш да започнеш само от едно място.

— Така ли?

Той издиша театрално струйка дим.

— Знаеш не по-зле от мен, скъпа, че трябва да попиташ майка си.

Простено ви е да мислите, че Хърбърт предлагаше нещо очевидно, и вината донякъде е моя. Подозирам, че съм създала изцяло погрешно впечатление за семейството ми, като се започне с онова отдавна изгубено писмо. Тук започва тази история, но не тук започва моята история, или по-скоро — не тук започва историята на Мередит и на Еди. Ако сте се запознали със семейството ни през онзи неделен следобед, бихте могли основателно да си помислите, че двете с мама имаме доста сърдечни отношения, че си бъбрим и споделяме с лекота. Обаче колкото и хубаво да звучи, изобщо не е вярно. Има много преживявания от детството ми, които мога да представя като доказателства, че взаимоотношенията ни не се отличаваха с разбирателство и дружески разговори: необяснимата поява в чекмеджето ми на сутиен във военен стил, когато станах на тринайсет; фактът, че разчитах на Сара за всякаква по-подробна информация за птичките и пчеличките и за други подобни; призракът на брат ми, който моите родители се преструваха, че не забелязват.

Хърбърт обаче имаше право: тайната беше на майка ми, така че ако исках да узная истината, да науча повече за момиченцето, което ме следваше по петите из замъка Милдърхърст, трябваше да започна от там. По силата на щастлива случайност двете се уговорихме да се срещнем на кафе и сладкиши следващата седмица в сладкарницата на ъгъла на „Билинг и Браун“. Тръгнах от офиса в единайсет, намерих маса в дъното и поръчах обичайното. Келнерката тъкмо ми беше донесла димяща кана с чай „Дарджилинг“, когато вътре долетя шум от улицата, видях как вратата на сладкарницата се отвори и мама застана на прага колебливо с чанта и шапка в ръка. Изражението й беше станало предпазливо отбранително, докато оглеждаше непознатото и модерно кафене, а аз отместих поглед към ръцете си, към масата, заиграх се с ципа на чантата си, само и само да не бъда свидетел на гледката. Напоследък все по-често забелязвах този неуверен поглед и не съм сигурна дали беше, понеже тя остарява, или понеже аз остарявам, или понеже светът просто се е забързал. Реакцията ми към всичко това ме озадачава, понеже слабостта на майка ми би трябвало да породи у мен състрадание, да събуди нежна обич към нея, а всъщност се случи обратното. То ме плаши като прокъсване в тъканта на нормалното, което ще загрози всичко, ще го направи неразпознаваемо, не каквото би трябвало да бъде. През целия ми живот майка ми е била въплъщение на мъдростта, крепост на благоприличието, затова сега, когато я видях толкова неуверена, особено в ситуация, с която аз се справях като на шега, светът ми се катурна и започнах да губя почва под краката си. Затова просто чаках и едва след като мина достатъчно време и отново вдигнах поглед, срещнах очите й, отново уверени, отново сигурни, и махнах сърдечно, сякаш тъкмо забелязвах, че е дошла.

Тя предпазливо си проправи път сред хората, като внимаваше чантата й да не ги удря по главите толкова показно, че едновременно изразяваше и неодобрението си от начина, по който са разположени масите. А аз в същото време се уверих, че няма разсипани кристалчета захар, пяна от капучино или трохички от сладкиши от нейната страна на масата. Почти редовните ни срещи на кафе бяха новост, наложила се едва от няколко месеца, след като татко се пенсионира. Те караха и двете ни да се чувстваме малко неловко, дори когато аз не хранех надеждата деликатно да започна да ровя из живота на мама. Поизправих се от стола си, когато мама се добра до масата, устните ми докоснаха въздуха до подложената ми за целувка буза, после и двете седнахме, усмихнати с огромно облекчение, понеже ритуалът по поздравяването на публично място беше приключил.

— Топличко е навън, нали?

— Много — отговорих и двете отново поехме по един удобен път: заговорихме за последната мания на татко да прави подобрения у дома (например да подрежда кашоните на тавана) и за клюките в клуба по бридж на мама. После се смълчахме, усмихнати една срещу друга, и двете зачакахме мама със запъване да зададе обичайния си въпрос:

— А как е Джейми?

— Добре е.

— Видях последната рецензия в „Таймс“. Новата му пиеса се приема добре.

— Да.

И аз бях чела рецензията. Не ровех нарочно, наистина, просто заглавието изникна пред очите ми, докато разглеждах обявите за квартири под наем. Проклет вестник — и подходящи квартири нямаше.

Мама замълча, докато поднасяха капучиното, което бях поръчала за нея.

— Я ми кажи — поде тя, докато слагаше хартиена салфетка между чашата си и чинийката, за да попие разлятото мляко, — какво му предстои сега?

— Работи над собствен сценарий. Сара има приятел, филмов режисьор, който обеща да го прочете, когато Джейми го завърши.

Устните й оформиха едно безмълвно и скептично „О!“, преди мама да издаде някакъв истински звук. Който обаче заглъхна, когато тя отпи от кафето, потръпна заради горчивината му и за щастие, смени темата.

— А как е апартаментът? Баща ти пита дали кранчето в кухнята още ти създава проблеми. Имал една идея и смята, че този път ще го оправи веднъж завинаги.

Представих си студения и празен апартамент, от който излязох за последен път онази сутрин, призрачните спомени, затворени в кафеникавите кашони, в които се бе превърнал животът ми и които после натъпках на тавана на Хърбърт.

— Всичко е наред, кранчето също. Кажи му да престане да се притеснява.

— Нещо друго да се нуждае от внимание? — прокрадна се в гласа й лека умолителна нотка. — Мислех да го изпратя в неделя, за да огледа всичко.

— Вече ти казах, всичко е наред.

Тя доби изненадан и оскърбен вид и аз знаех, че съм била рязка, обаче тези ужасни разговори, по време на които се преструвах, че всичко върви по мед и масло, просто ме изтощаваха. Колкото и да ми се искаше да изчезна в книгите, не съм лъжкиня и не ме бива да увъртам. При нормални обстоятелства моментът би бил подходящ да й разкрия истината за Джейми — обаче не можех, не и ако исках да насоча разговора към Милдърхърст и към Джунипър Блайд. Така или иначе, мъжът на съседната маса избра точно този момент да помоли за солницата.

Докато му я подавах, мама каза:

— Нося ти нещо. — Извади една стара торба, сгъната така, че да предпази съдържанието си. — Не се вълнувай прекалено — додаде тя и ми я подаде. — Не е нищо ново.

Отворих торбата, измъкнах каквото имаше вътре и известно време го гледах слисано. Хората често ми дават неща, които според тях са достойни да бъдат публикувани, обаче аз не вярвам, че някой може да има толкова лоша самооценка.

— Не помниш ли? — мама ме гледаше така, все едно съм забравила собственото си име.

Отново погледнах прихванатото с телбод тесте листове с детската рисунка най-отпред и зле изписани думи най-горе на страницата: „Книга за мокрите животни, написана и илюстрирана от Едит Бърчил“. Между „за“ и „мокри“ беше пъхната стрелкичка и с химикалка в различен цвят беше добавена думата „вълшебните“.

— Ти я написа, не помниш ли? — додаде мама.

— Да — излъгах.

Нещо в изражението на мама ми подсказа, че за нея е важно да помня, а освен това — потърках с палец мастиленото петно от писалката, останало твърде дълго между щрихите — наистина исках да си спомня.

— Толкова се гордееше с нея. — Тя наведе глава и погледна листовете в ръцете ми. — Работи над нея дни наред, коленичила на пода под тоалетката в стаята за гости.

Това вече ми беше познато. Милият спомен как съм се гушнала на топло и тъмно място се измъкна от отдавнашното си скривалище и цялото ми тяло изтръпна от неговото нахлуване: прашният мирис на кръглия килим, пукнатината в мазилката, достатъчно голяма, за да пъхнеш вътре писалка, твърдите дървени дъски под коленете ми, докато гледах как слънчевата светлина плисва по пода.

— Работеше над някой разказ, пишеше в тъмното. Понякога баща ти се тревожеше, че ще станеш много стеснителна, че няма да имаш приятели, обаче не можехме да попарим въодушевлението ти.

Помня, че четях, но не помня да съм писала. Въпреки това, когато мама спомена за попарване на въодушевлението ми, нещо ми просветна. Далечни спомени как татко клати глава невярващо, когато се връщам от библиотеката, как по време на вечеря ме пита защо не съм си взела документални книги, какво очаквам от тези въображаеми безсмислици, не искам ли да науча нещо за истинския свят.

— Забравила съм, че пишех разказчета — казах, обърнах книгата и се усмихнах на измисленото издателско лого, което бях нарисувала на гърба.

— Е, както и да е — избута мама една трохичка от масата, — реших, че трябва да ти я донеса. Баща ти вади всякакви кутии от тавана, така я намерих. Няма смисъл да я изгризат люспениците, нали? Не се знае, може някой ден да я покажеш на дъщеря си. — Тя се изпъна на мястото си и заешката дупка към миналото се затвори зад нея. — Как прекара уикенда? Прави ли нещо специално?

Ето я. Това беше идеалната възможност, завесата беше дръпната. Не бих могла да измисля по-добро начало на разговора, колкото и да опитвах. Сведох поглед към „Книжка на вълшебните мокри животни“ в ръцете си, към прашната хартия, към следите от флумастери, към детинските цветове и нюанси и когато осъзнах, че през цялото това време майка ми бе запазила книжката, че е искала да я съхрани въпреки опасенията си относно безполезната ми професия, че точно днес е решила да ми напомни за част от мен, която бях забравила, внезапно ме обзе силното желание да споделя с нея всичко, което ми се случи в замъка Милдърхърст, Изпитах сладостното усещане, че всичко ще бъде добре.

— Всъщност да.

— Така ли? — грейна тя в усмивка.

— Нещо много специално. — Сърцето ми запрепуска, наблюдавах се отстрани и се питах, застанала на ръба на скалата, дали наистина да скоча. — Отидох да разгледам — казах тихичко с глас, който много приличаше на моя — замъка Милдърхърст.

— Ти… Какво си направила? — ококори се мама. — Ходила си в Милдърхърст?

Впери поглед в мен, когато кимнах, после наведе очи. Размърда чашата си върху чинийката, завъртя я за тъничката дръжка насам-натам, а аз я наблюдавах с предпазливо любопитство и не знаех какво предстои да се случи, едновременно нетърпелива и изпълнена с нежелание да узная.

Трябваше да имам повече вяра в нея. Мама възвърна достойнството си, както яркото слънце прояснява облачния хоризонт. Вдигна глава, усмихна ми се от отсрещната страна на масата и оправи линийката си.

— Така значи, замъкът Милдърхърст. И как ти се стори?

— Ами… голям. — Работя с думи, а това бе най-доброто, което успях да измисля. Разбира се, бях изненадана от пълното й преобразяване, разиграло се пред очите ми. — Като от вълшебна приказка.

— На обиколка, така ли? Не знаех, че се правят такива неща. Но явно времената се менят — махна тя с ръка. — Всичко е възможно срещу заплащане.

— Беше неофициално посещение. Една от собственичките ме разведе. Много възрастна дама, която се казва Пърсифон Блайд.

— Пърси ли? — леко потрепна гласът й. Единствената пукнатина в самообладанието й. — Пърси Блайд? Още ли е там?

— Всички са там, мамо. И трите. Дори Джунипър, която ти е изпратила писмото.

Мама понечи да каже нещо, но не можа и отново стисна устни. Сплете пръсти в скута си и остана да седи неподвижна и пребледняла като мраморна статуя. Аз също седях, но тишината ми тежеше и стана непоносима.

— Беше зловещо — казах и взех каната с чая. Забелязах, че ръцете ми треперят. — Навсякъде беше прашно и сумрачно, а като ги видях да седят в онзи салон заедно… трите в грамадната и стара къща… имах чувството, че съм попаднала в куклен дом…

— Джунипър… — Гласът на мама прозвуча странно, някак изтънял, и тя се прокашля. — Как е тя, Еди? Как ти се стори?

Чудех се откъде да започна: от момичешката радост, от раздърпаната външност, от последната сцена и отчаяните обвинения.

— Беше объркана — отвърнах. — Носеше старомодна рокля и ми каза, че чакала някого, някакъв мъж. Жената от фермата, където бях отседнала, ми обясни, че Джунипър не е добре, че сестрите й се грижат за нея.

— Болна ли е?

— Деменция. Нещо подобно. — Продължих предпазливо: — Приятелят й я зарязал преди години и тя така и не се възстановила напълно.

— Приятелят й ли?

— По-точно годеникът. Изоставил я и хората говорят, че тя полудяла. Буквално.

— О, Еди! — възкликна мама. Леко мрачното й изражение се озари от усмивка, с която човек удостоява непохватно котенце. — Все витаеш в облаците. Истинският живот не е такъв.

Настръхнах: изтощително е да се отнасят с теб като с пълен наивник.

— Само ти казвам какво говорят в селото. Една жена там каза, че Джунипър открай време била доста крехка, още като съвсем млада.

— Аз я познавах, Еди, няма нужда да ми обясняваш каква е била като млада — сряза ме тя неочаквано.

— Извинявай, аз…

— Не. — Тя вдигна дланта си, леко я притисна към челото си и скришно хвърли поглед назад. — Не, ти извинявай. Не знам какво ми става. — Въздъхна и се усмихна малко неуверено. — Сигурно е заради изненадата. Само като си помисля, че те всички още са живи, че всички още са в замъка. Боже… сигурно са много стари. — Тя се намръщи, уж заинтригувана от математическата задача. — Другите две ми се струваха стари още навремето…

Все още бях стъписана от избухването й, затова казах предпазливо:

— Искаш да кажеш, че са изглеждали стари? С прошарена коса и така нататък?

— Не, не, нямах това предвид. Трудно ми е да ти обясня за какво става дума. Мисля, че тогава са били на около трийсет и пет години, но навремето всичко беше различно от сега. А и аз бяха малка. Децата възприемат нещата различно, нали?

Не отговорих, а и тя не очакваше. Беше ме приковала с поглед, но очите й бяха отнесени, като старомоден сребърен екран, на който се прожектират изображения.

— Държаха се по-скоро като родители, не като сестри… Имам предвид с Джунипър. Бяха много по-възрастни от нея, а майка й беше починала, когато Джунипър била още дете. Баща им още беше жив, обаче не се месеше много.

— Бил е писател, Реймънд Блайд — казах предпазливо, понеже се притеснявах да не би отново да престъпя някаква граница, да кажа нещо, което мама знае от първа ръка. Този път обаче майка ми явно нямаше нищо против и аз изчаках да ми покаже, че й е известно какво се крие зад името на този човек, че си спомня как е донесла онази книга от библиотеката, когато бях малка. Оглеждах се за книгата с надеждата, че ще мога да я донеса и да й я покажа, но така и не я намерих. — Написал е книгата „Истинската история на Човека от калта“.

— Да — каза само мама съвсем тихичко.

— Виждала ли си го?

Тя поклати глава.

— Видях го няколко пъти, но все отдалече. По онова време вече беше много възрастен и живееше доста уединено. През повечето време пишеше в кулата си, а на мен ми беше забранено да се качвам там. Това беше най-важното правило — другите не бяха много. — Тя сведе поглед, а под всеки от клепачите пулсираше по една издута синкава вена. — Понякога говореха за него — имаше труден характер, струва ми се. Винаги съм си го представяла малко като крал Лир… как разиграва дъщерите си, как ги настройва една срещу друга.

За пръв път чувах майка си да споменава литературен герой и в резултат мислите ми съвсем се объркаха. Бях писала дипломната си работа като отличничка за трагедиите на Шекспир, а тогава тя с нищо не показа, че познава пиесите.

— Еди? — рязко вдигна поглед мама. — Каза ли им коя си? Когато отиде в Милдърхърст. Каза ли им за мен? На Пърси и на останалите.

— Не. — Зачудих се дали пропускът ми ще засегне мама, дали ще попита защо не съм им казала истината. — Не, не им казах.

— Добре — кимна тя. — Добро решение. Мило. Това само би ги объркало. Беше толкова отдавна, а и аз останах при тях за съвсем кратко. Сигурно изобщо са забравили, че съм живяла там.

Това беше шансът ми и аз се възползвах.

— Там е работата, мамо, не са. Джунипър не е.

— Какво искаш да кажеш?

— Тя ме помисли за теб.

— Тя…? — Очите й потърсиха моите. — Как разбра?

— Нарече ме Мередит.

Пръстите на мама се плъзнаха по устните й.

— Тя… каза ли още нещо?

Кръстопът. Избор. Но все пак не съвсем. Трябваше да внимавам къде стъпвам: ако предадях на мама точните думи на Джунипър, ако й кажех, че я е обвинила за неспазено обещание и е съсипала живота й, най-вероятно разговорът ни щеше да приключи.

— Немного — отговорих. — Двете бяхте ли близки?

В този момент мъжът, който стоеше отзад, се изправи, а възголемият му задник побутна масата ни и всичко отгоре се разклати. Приех извинението му с разсеяна усмивка, но всъщност се мъчех да не допусна чашите и разговорът ни да пострадат.

— С Джунипър бяхте ли приятелки, мамо?

Тя вдигна чашата с кафето си и много дълго обира пяната от вътрешната страна с лъжичката си.

— Знаеш ли, беше толкова отдавна, че ми е трудно да си припомня подробностите. — Лъжичката докосна чинийката е крехък метален звук. — Както ти казах, бях в замъка малко повече от година. Баща ми дойде да ме прибере в началото на 1941 година.

— И повече не си ходила там?

— Тогава видях Милдърхърст за последен път.

Лъжеше. Свят ми се зави, пламнах.

— Сигурна ли си?

Кратък смях.

— Странен въпрос, Еди. Разбира се, че съм сигурна. Човек помни такива неща, нали?

Да, аз ги помнех.

— Там е работата. Понеже се случи нещо странно. През уикенда, когато видях входа на Милдърхърст — портата в началото на алеята, — изпитах необяснимото усещане, че съм била там и преди. — Тя не каза нищо, затова я притиснах. — Че съм ходила там с теб.

Мълчанието й беше мъчително и аз изведнъж започнах да чувам глъчката край нас в кафенето, режещия шум, с който изпразваха цедката на кафемашината, бученето на мелачката, пронизителния смях някъде на мецанина. Сякаш чувах всичко това наведнъж, макар че с мама като че бяхме отделени от останалите, затворени в отделен мехур.

Опитах се да овладея треперенето в гласа си.

— Като бях малка. Отидохме там с колата, ти и аз, и застанахме пред портата. Беше горещо, имаше езеро и на мен ми се искаше да плувам, обаче не влязохме вътре. Ти каза, че е твърде късно.

Мама попи устни със салфетката си бавно и деликатно и ме погледна. За миг ми се стори, че съм съзряла в очите й светлинката на признанието, но после тя примигна и светлинката изчезна.

— Въобразяваш си.

Бавно поклатих глава.

— Всички порти си приличат — продължи тя. Виждала си някаква снимка някъде… в някой филм… и си се объркала.

— Но аз помня…

— Сигурно така ти се струва. Както когато обвини съседа господин Уотсън, че е руски шпионин, или когато беше убедена, че си осиновена — наложи се да ти покажем акта ти за раждане, помниш ли? — В гласа й отново се долавяше онази нотка, която помнех прекрасно от детството си. Вбесяващата самоувереност на разумния, авторитетния, влиятелния човек, на човек, който няма да те чуе, колкото и високо да говориш. — Баща ти ме накара да те заведа на лекар заради кошмарите ти.

— Това е различно.

Тя се усмихна кратко.

— Ти обичаш да си фантазираш, Еди, открай време е така. Не знам откъде си взела това качество — не е от мен. И със сигурност не е от баща ти. — Пресегна се да вдигне чантата си от пода. — Като споменах за него… Трябва да се прибирам.

— Но, мамо… — Усетих как помежду ни зейва онази пропаст. Отчаянието ме пришпори да продължа: — Не си си допила кафето.

Тя погледна към чашата си, към изстиналата сивкава течност на дъното.

— Стига ми толкова.

— Ще ти поръчам още едно. Аз черпя…

— Не — прекъсна ме тя. — Какво дължа за първото?

— Нищо, мамо. Моля те, остани.

— Не. — Тя остави банкнота от пет лири до чинийката ми. — Няма ме цяла сутрин и баща ти е сам. Знаеш го какъв е: ако не се прибера скоро, ще разглоби къщата.

Спокойно притисна бузата си към моята и си тръгна.

Подходящ стриптийз клуб и кутията на Пандора

В същност леля Рита ме потърси, а не обратното. Измъчвах се, опитвах се безуспешно да открия какво се е случило между мама и Джунипър Блайд, а в това време леля Рита се мъчеше да организира женско парти за братовчедка ми Саманта. Не бях сигурна дали да се почувствам поласкана, или оскърбена, когато леля ми се обади в издателството и ме попита за някой хубав стриптийз клуб за жени, затова просто се озадачих и в крайна сметка реших да й бъда полезна, понеже просто съм си такава. Казах й, че в момента не се сещам, обаче ще проуча, затова се уговорихме следващата неделя да се срещнем в нейния салон и да й съобщя какво съм разузнала. Това означава, че отново ще пропусна печеното на мама, но Рита беше свободна само в неделя. Обясних на мама, че ще помагам с организирането на сватбата на Рита, и тя нямаше как да възрази.

Салонът „Класически прически“ има тясна витрина на „Олд Кент Роуд“, натъпкана между аутлет за независима музика и най-хубавото ресторантче за риба и пържени картофки в Саутуорк. Рита е от старата школа като плочите на „Мотаун Рекърдс“, които събира, и салонът й върти просперираща търговия, като специализира в ондулациите, тупирането и сините лосиони за коса за дами, които ходят на бинго. Отдавна е в бранша и е ретро, без дори да го съзнава, и обича да разказва на всеки, готов да я изслуша, как е започнала в същия салон като кльощава шестнайсетгодишна, докато войната все още бушувала, как през същата тази витрина гледала как в деня на победата господин Харви от галантерията отсреща съблякъл всичките си дрехи и затанцувал насред улицата гол, нахлупил само най-хубавата си шапка.

Петдесет години на едно и също място. Нищо чудно, че е адски популярна в тази част на Саутуорк, където оживените и пълни с бъбриви клиенти магазинчета се отличаваха съществено от лъскавите магазини за дрехи на Докландс. Някои от клиентките й я познават още от времето, когато не припарвала по-близо до фризьорска ножица от килера за метлите отзад, а сега не биха се доверили на никой друг за лавандуловото си къдрене. „Хората не са малоумни — казва леля Рита, — дай им малко любов и никога няма да се отклонят от правия път.“ Освен това леля притежава необичайната способност все да избира победителя в местните конни състезания, което няма как да се отразява лошо на бизнеса й.

Не знам много за братята и сестрите, но съм сигурна, че надали има други толкова различни две сестри. Мама е сдържана, Рита не е, мама обича ниски обувки каик, Рита поднася дори закуската на високи токчета, мама е като заключен трезор по отношение на семейната история, Рита е охотен извор на всякаква информация. Знам го от личен опит. Когато бях на девет години, мама постъпи в болница, понеже имаше камъни в жлъчката, а татко ми събра малко багаж и ме изпрати при леля Рита. Не знам дали леля не усети някак интуитивно, че хлапето на прага се е откъснало от семейните си корени, или просто аз я обсадих с въпроси, или пък тя съзря възможност да подразни мама и да нанесе удар в една отколешна битка, обаче Рита реши през тази седмица да ми помогне да запълня празнините.

Показваше ми пожълтелите снимки на стената, разказваше ми забавни истории за живота си на моята възраст, нарисува жива картина с цвят и мирис на отгласи от миналото, която ми помогна осезаемо да почувствам нещо, което вече смътно долавях. Къщата, в която живеех, семейството, в което растях, беше стерилно и самотно място. Помня как лежах на малкия допълнителен матрак в къщата на Рита, докато четиримата ми братовчеди изпълваха стаята с тихото си похъркване и помръдваха насън, и си мечтаех тя да ми е майка, да живея в топла и претъпкана къща, която се пръска по шевовете от братя и сестри, и стари истории. Помня също незабавният прилив на вина, когато тази мисъл се появи в съзнанието ми, не съм забравила как здраво стиснах очи и си представих вероломното си желание като парче вързана на възел коприна, което се развива в ума ми, а после си представих как се появява вятър и го издухва, сякаш никога не е съществувало.

Но се бе появило.

Както и да е. Отидох при Рита в един топъл ден в началото на юли — толкова топъл, че го усещаш с дробовете си. Почуках на стъклената врата и докато тропах, съгледах собственото си изморено отражение. Уверявам ви, че да живееш на нечий диван със страдащо от газове куче, не се отразява добре на кожата. Надникнах над табелката „Затворено“ и видях леля Рита, седнала на една масичка за игра на карти в дъното, а от долната й устна висеше цигара, докато тя разглеждаше нещо мъничко и бяло в ръцете си. Махна ми.

— Еди, скъпа — надвика тя звънчето на вратата и „Сюприймс“, — дай ми назаем очите си, кукличке!

Посещението в салона на леля Рита е като връщане назад във времето. Черно-белите плочки, няколко лежанки с изкуствена кожа и лимоненозелени възглавнички, перлените каски за коса, виснали от подвижните рамене на стойките си. Плакати на Марвин Гей, на Даяна Рос и на „Темптейшънс“, поставени в рамки и под стъкло. Неизменният мирис на перхидрол и на мазнина от съседното ресторантче, вкопчени в смъртоносна схватка.

— Опитвам се да нанижа това проклето нещо ей така — обясни ми леля Рита, стиснала цигарата си с устни, — обаче пръстите ми са като дървени, а и проклетата панделка стърчи и прави каквото си ще.

Подаде ми каквото държеше, аз примижах и установих, че е малка дантелена чантичка с отвори отгоре, където трябва да се наниже връвта.

— Подаръчета за гостенките на Сам — обясни леля Рита и кимна към кутията с еднакви чантички в краката си. — Е, ще станат подаръчета, когато ги напълним с разни неща. — Изтръска пепелта от цигарата си. — Водата в чайника тъкмо кипна, обаче в хладилника имам и лимонада, ако предпочиташ.

Гърлото ми се стегна жадно само при споменаването на лимонадата.

— С голямо удоволствие.

Обикновено човек не би описал така сестрата на майка си, обаче е вярно, затова ще го кажа: леля ми Рита е много сочно парче. Наблюдавах я как, докато ми налива лимонада, заобленото й дупе изпъва полата точно където трябва, завиждах на тънката й талия въпреки четирите деца, които беше родила преди повече от трийсет години, и наистина вярвах на няколкото забавни истории, които бях успяла да изкопча от мама през годините. Те до една ми бяха поднесени като примери за това, какво не трябва да правят добрите момиченца, обаче всъщност ми оказаха доста непредвидено въздействие: безусловно затвърдиха легендата за леля Рита като възхитителен демагог.

— Заповядай, прелест — подаде ми тя чаша за мартини, от която пръскаха мехурчета, отпусна се тежко на стола си и набухна тупираната си прическа с пръстите на двете си ръце.

— Пфу, ама че ден! Боже, ти изглеждаш толкова изморена, колкото се чувствам аз.

Преглътнах една великолепна лимонена глътка и мехурчетата жилнаха гърлото ми. „Темптейшънс“ пееха монотонно и аз се обадих:

— Нали не отваряш в неделя?

— Не работя, обаче стара клиентка трябваше да се боядиса и да си направи прическа за едно погребение — не нейното, за щастие, — и сърце не ми даде да й откажа. Правиш каквото трябва, нали? Някои от тези жени са ми като семейство. — Тя огледа чантичката, която бях нанизала, затегна връвта, разхлаби я отново и дългите й розови нокти изтракаха. — Добро момиче. Остават ти само още двайсет.

Отдадох чест, когато тя ми подаде следващата торбичка.

— Както и да е, така ми се отвори възможност и да свърша нещо за сватбата далече от любопитни погледи. — Тя ококори очи, после ги присви като обектив на фотоапарат. — Моята Сам е много любопитна, още от дете си вре носа. Ровеше из бюфетите, за да види къде крия коледните подаръци, а после смайваше братята и сестрите си, като отгатваше какво има в пакетите под елхата. — Извади си цигара от пакета на масата и додаде: — Просякинче такова! — и драсна клечка кибрит. Връхчето на цигарата припламна обнадеждено и после се успокои. — А ти как си? Младо момиче като теб би трябвало да има по-интересни неща за вършене в неделя.

— По-интересно от това? — вдигнах втората бяла торбичка с нанизана панделка. — Че има ли нещо по-приятно?

— Нахалница — възкликна тя, а усмивката й ми напомни малко за баба, както мама никога не ми бе напомняла.

Обожавах баба и чувството ми помагаше да преодолея всякакви подозрения, че съм осиновена. Тя живееше сама, откакто я помнех, и макар да беше получавала много предложения, както сама изтъкваше, отказваше да се омъжи и да робува на някой старец, след като беше разбрала какво е да бъде любима на млад мъж. Баба често и напълно сериозно ми повтаряше, че за всяко гърне си има похлупак и че, слава богу, тя си го е намерила в лицето на дядо. Не познавах съпруга на баба, бащата на мама, не го помнех: починал, когато съм била тригодишна, и няколкото пъти, когато питах мама за него, тя с присъщата си неохота да съживява миналото винаги се плъзгаше по повърхността на темата. Рита, за щастие, беше по-словоохотлива.

— Е, как я караш?

— Ами много добре. — Затършувах в чантата за бележките си, разтворих ги и прочетох името, което Сара ми беше дала: — „Клуб Рокси“. Ето, има и телефон.

Леля Рита размърда пръсти и аз й подадох листа. Тя стисна устни здраво като пристегнатия отвор на торбичките.

— „Клуб Рокси“ — повтори. — Хубаво ли е? Шик?

— Според източниците ми, да.

— Добро момиче. — Тя сгъна листчето, пъхна го под презрамката на сутиена си и ми намигна. — После е твой ред, Еди.

— Моля?

— Да тръгнеш към олтара.

Усмихнах се немощно и подминах забележката й с вдигане на рамене.

— Колко време вече сте заедно с твоя човек — шест години?

— Седем.

— Седем години — наклони глава тя. — Сигурно няма търпение да се ожени за теб, иначе ще изгубиш търпение и ще го зарежеш. Не знае ли какво злато си е намерил? Искаш ли да си поговоря с него?

Мисълта беше плашеща, дори ако не се опитвах да прикрия факта, че съм скъсала с него.

— Всъщност, лельо Рита — зачудих се аз как най-уместно да отблъсна атаките й, без да разкрия твърде много, — не съм сигурна, че някой от двама ни си пада по брака.

Тя дръпна от цигарата си и ме изгледа с леко присвити очи.

— Така ли?

— Боя се, че да.

Беше лъжа. Отчасти. Аз винаги съм уважавала брака. Заради връзката ни приемах подигравателния скептицизъм на Джейми към брачното блаженство, но то изобщо не съответстваше на моята романтична чувствителност. Не мога да се защитя по друг начин, освен да кажа, че когато обичаш някого, си готов на всичко, за да го задържиш.

Едновременно с бавната въздишка на леля Рита погледът й се промени: от неверие, през озадаченост до уморено приемане накрая.

— Е, може и да си права. Животът просто се случва, нали ме разбираш, някак неусетно. Срещаш някого, отиваш на разходка с колата му, жениш се за него, раждаш деца. И после един ден осъзнаваш, че нямате нищо общо. Сигурна си, че сте имали, така би трябвало да бъде, иначе защо изобщо си се оженила за него, обаче безсънните нощи, разочарованията, тревогите… Шокът, че имаш повече живот зад гърба си, отколкото те очаква в бъдеще. Е — усмихна ми се тя, все едно ми даваше рецепта за пай, а не предизвикваше у мен желание да си навра главата във фурната, — такъв е животът, нали?

— Превъзходно, леля Рита. На всяка цена да го включиш в речта си на сватбата.

— Нахалница такава.

Стимулиращите думи на леля Рита все още висяха в пушека, докато двете поведохме борба с по една мъничка бяла торбичка. Касетофонът продължаваше да се върти, Рита припяваше на мъжа с топящ се от сладост глас, който ни насърчаваше добре да се вгледаме в усмивката му, и накрая просто вече не издържах. Колкото и да ми беше приятно да се видя с Рита, всъщност бях дошла със скрит мотив. С мама почти не си бяхме говорили от онзи ден в сладкарницата: аз отмених следващата ни уговорка за кафе, като се извиних, че имам проблем в работата, и дори пресявах обажданията й, когато звънеше на телефонния ми секретар. Може би се бях засегнала. Звучи ли безнадеждно незряло? Дано не, понеже е истина. Мама продължаваше да не ми се доверява, а непреклонното й твърдение, че не е ходила пред вратата на замъка, упоритото й настояване, че аз съм си въобразила всичко, причиняваше болка на едно местенце в гърдите ми и събуждаше у мен още по-голяма решителност да науча истината. Сега отново бях пропуснала неделното печено, натрила бях носа на мама повече от всякога и бях дошла в другия край на града в изпепеляващата жега: не можех и в никакъв случай не биваше да си тръгна, без да съм научила нещо ценно.

— Лельо Рита?

— Ммм?

Тя намръщено се взираше в панделката, която се беше завързала в ръцете й.

— Искам да поговорим за нещо.

— Ммм?

— За мама.

Толкова остър поглед, че ме поряза.

— Добре ли е?

— О, да, добре е. Не е нищо такова. Просто се бях замислила за миналото.

— А, това е нещо друго, миналото… И за какво точно от миналото си мислеше?

— За войната.

Тя остави торбичката.

— Да видим.

Продължих предпазливо. Леля Рита обича да говори, обаче тази тема беше деликатна.

— С мама и с чичо Ед са ви евакуирали, нали?

— Да, за кратко. Беше ужасно преживяване. Какво ще ми хвалят чистия въздух! Пълни глупости. Никой не ти обяснява колко вони в провинцията, за купчините топли-топли лайна на всяка крачка. А уж ние сме били мръсни! Оттогава не мога да възприемам кравите и хората от провинцията по друг начин. Нямах търпение да се върна тук, при опасните бомби.

— Ами мама? И тя ли се чувстваше така?

Бързо подозрително пламъче.

— Защо? Тя какво ти каза?

— Нищо. Нищо не ми е казала.

Рита отново насочи вниманието си към малката бяла торбичка, обаче в сведения й поглед имаше някаква стеснителност. Усещах я как си хапе езика, за да прекъсне потока от неща, които иска да каже, обаче подозира, че не бива.

Нелоялността изгаряше вените ми, но знаех, че няма да имам по-добра възможност. Всяка дума ме изгаряше.

— Нали я знаеш каква е.

Леля Рита рязко си пое дъх и явно й замириса на преданост. Стисна устни и ме стрелна с кос поглед, после наведе глава към моята.

— На майка ти много й хареса. Не искаше да се връща у дома. — В очите й проблесна смайване и аз разбрах, че съм улучила старо болно място. — Що за дете не иска да е при родителите си, при своите? Кое дете ще предпочете да остане при друго семейство?

Дете, което не се чувства на мястото си, помислих си и си спомних собствения си виновен шепот в тъмните ъгли на спалнята на братовчедите ми. Дете, на което му се струва, че е попаднало някъде, където не му е мястото. Обаче не казах нищо. Имах чувството, че човек като леля ми, който има късмета да бъде точно там, където му е мястото, просто няма смислено обяснение.

— Може би се е страхувала от бомбите — казах накрая. Гласът ми беше дрезгав и аз се прокашлях, за да прогоня прашинките. — От войната?

— Как пък не! Беше уплашена, но не повече от всички нас, останалите. Другите деца искаха да се върнат в разгара на събитията. Всички хлапета от нашата улица се прибраха у дома, слизаха в убежищата заедно. Ами чичо ти? — В погледа на Рита се прокрадна уместно благоговение при споменаването на чичо ми Ед. — Пътувал на автостоп чак от Кент. Нямал търпение да си дойде, когато започна страшното. Пристигнал посред едно въздушно нападение, точно навреме, за да прибере простоватото ни съседче на сигурно място. Обаче не и Мери. Тя направи точно обратното. Отказваше да си дойде, докато накрая татко не замина и не я домъкна насила. Майка ни, твоята баба, не можа да го преживее. Не говореше много, такава си беше, преструваше се, че е доволна, понеже Мери е на безопасно място в провинцията, но ние знаехме. Да не сме слепи.

Не можех да срещна суровия поглед на леля ми: чувствах се опетнена от предателство, виновна по силата на връзката ми с мама. Предателството на мама към Рита и днес си беше напълно реално, усетих го като враждебност, която още гореше в петдесетгодишната пролука между онова време и сега.

— Кога беше това? — попитах и се заех със следваща торбичка, невинна като младенец. — Колко време я нямаше?

Леля Рита забоде в долната си устна своя дълъг бебешкорозов нокът с нарисувана пеперуда на връхчето.

— Да видим… бомбардировките вече бяха започнали, обаче още не беше зима, понеже баща ми донесе иглики от пътуването. Толкова му се искаше да смекчи сърцето на мама, да улесни всичко възможно най-много. Такъв си беше татко. — Нокътят отмерваше замислен ритъм. — Трябва да е било през 1941 година. Март, април, там някъде.

Значи, за това поне е била откровена. Мама беше отсъствала за малко повече от година и се беше върнала у дома от Милдърхърст шест месеца преди Томас Кавил да обещае на Джунипър Блайд да се ожени за нея, а после да я изостави и да разбие сърцето й.

— Тя някога…

Заля ме оглушителна музика от мюзикъла „Хот Шу Шафъл“. Новият мъничък телефон на леля Рита засвири от плота.

„Не вдигай“, примолих се мълчаливо, понеже отчаяно копнеех нищо да не прекъсва разговора ни, който най-сетне беше потръгнал.

— Трябва да е Сам — подметна Рита, — шпионира ме.

Кимнах, докато двете изслушахме последните няколко такта, след което аз отново се върнах към темата, без да губя време.

— Мама говорила ли е за времето, което е прекарала в Милдърхърст? За хората, при които е отседнала? За сестрите Блайд?

Очите на Рита се завъртяха като топчета за игра.

— Отначало единствено за това говореше. Направо не можехме да я търпим, казвам ти. Зарадва се само когато пристигна писмо от онова място. Беше много потайна, отвори го чак когато остана самичка.

Помня разказа на мама как останала сама, без Рита, в редичката от евакуирани деца в онази зала в Кент.

— Двете не сте били много близки като деца.

— Бяхме сестри, нормално беше да се караме от време на време, след като живеехме толкова нагъчкани в малката къща на мама и татко… Обаче се разбирахме. Преди войната, преди тя да се запознае с онези хора. — Рита извади последната цигара от пакета, запали я и изстреля струя дим към вратата. — Когато се прибра, Мередит беше различна, не само говореше различно. Беше си въобразила какви ли не неща в онзи замък.

— Какви неща? — попитах, макар че вече знаех.

В гласа на Рита се беше прокраднала познатата ми отбранителност: болката на човек, който смята, че страда от несправедливо сравнение.

— Разни неща. — Розовите нокти на едната й ръка се размахаха във въздуха близо до подобната й на кошер прическа и аз се уплаших, да не би да не ми каже нищо повече. Тя гледаше към вратата, а устните й се движеха, докато предъвкваше различните отговори, които можеше да ми даде. След цяла вечност очите ни отново се срещнаха. Касетата беше свършила и в салона беше необичайно тихо, всъщност липсата на музика даде шанс на пространството да съска и да скрибуца, да се оплаква изтощено от горещината, от миризмите, от бавно трупаното бреме на отминаващите години. Леля Рита вирна брадичка и каза бавно и ясно: — Като се върна, Мередит беше станала сноб. Ето, казах го. Замина една от нас, а се върна сноб.

Нещо, което отдавна подозирах, доби плътност: баща ми, отношението му към леля ми и братовчедите ми, дори към баба, приглушените разговори между мама и него, собствените ми наблюдения за различните порядки у дома и в къщата на леля Рита. Мама и татко бяха сноби и аз се засрамих заради тях, засрамих се и заради себе си, а после объркващо се ядосах на Рита, задето го беше казала, и на себе си, че я бях насърчила да го направи. Погледът ми се замъгли, докато се преструвах, че съм насочила цялото си внимание към бялата торбичка, чиято връв нанизвах.

Леля Рита обаче изпитваше облекчение: изписа се по лицето й, започна да го излъчва. Неизречената истина беше рана, която от десетилетия чакаше да прониже някого с копието си.

— Книжни знания — ядно изрече Рита и угаси цигарата си. — Само за това искаше да говори, откакто се прибра. Влезе у дома, високомерно вирнала нос заради тесните стаички и простоватите песни на татко, и направо се пренесе да живее в библиотеката. Криеше се по ъглите с книга в ръка, а всъщност трябваше да помага. Дрънкаше празни приказки, че щяла да пише за вестниците. Изпращаше им понякога материали. Можеш ли да си представиш?

Зяпнах. Мередит Бърчил не пишеше и със сигурност не изпращаше материали до вестниците. Мислех, че Рита разкрасява историята, само че новината беше толкова смущаваща, че просто трябваше да е истина.

— Публикуваха ли ги?

— Не, разбира се! И беше точно каквото ти казвам: глупости, с които й бяха напълнили главата. Бяха й внушили фантасмагории, които са много над нейното ниво, а такива неща могат да те отведат само на едно място.

— Какви неща пишеше тя? За какво?

— Не знам. Никога не ми ги показваше. Сигурно си е мислела, че няма да ги разбера. Както и да е, аз нямах и време: тогава се запознах с Бил и започнах работа тук. Водеше се война, нали разбираш.

Рита се засмя, но горчивината задълбочи бръчките около устата й. Не ги бях забелязала досега.

— Някой от семейство Блайд посети ли мама в Лондон?

Рита сви рамене.

— Мери беше ужасно потайна, когато се прибра, търчеше да върши някакви неща, без да обяснява къде отива. Може да се е срещала с кого ли не.

Дали заради нещо в начина, по който го каза, но усетих в думите й сянка от намек. Или просто защото отмести поглед, докато говореше? Не съм сигурна. Така или иначе, веднага разбрах, че в забележката се крие повече от очевидното.

— С кого например?

Рита погледна с присвити очи към кашона с дантелените торбички и наклони глава, като че ли не е виждала нищо по-интересно от подредените на бели и сребристи редици чантички.

— Лельо Риииита — подканих я провлачено. — С кого може да се е срещала?

— Е, добре де. — Тя скръсти ръце, а гърдите й се долепиха една до друга и щръкнаха. Погледна ме право в очите. — Той беше учител или поне е бил преди войната. В Елефант и Касъл. — Пред очите ми се разкри прасковеното й деколте. — Уха! Много беше красив — и той, и брат му. Като филмови звезди, от онези силни и мълчаливи типове. Семейството му живееше на няколко пресечки от нас и дори баба ти намираше причина да излиза на стълбите, когато той минаваше. Всички момичета си падаха по него, включително майка ти. Както и да е — продължи Рита и отново сви рамене, — един ден ги видях заедно.

Нали сте чували да казват, че някой се пули? Е, аз се опулих.

— Моля? Къде? Как така?

— Проследих я. — Оправданието потисна всякакво неудобство или вина, ако изобщо изпитваше такова нещо. — Тя беше малката ми сестричка, не се държеше нормално, времената бяха опасни. Просто исках да се уверя, че е добре.

Пет пари не давах защо е проследила мама, исках да разбера какво е видяла.

— Но къде бяха? Какво правеха?

— Видях ги отдалече, но ми стигаше. Седяха на тревата в парка, плътно един до друг. Той говореше, тя слушаше — ама много съсредоточено, — после му подаде нещо и той… — Рита разклати празния пакет цигари. — Проклети нещица! Все едно сами се пушат!

— Леля Риииита!

Рязка въздишка.

— Целунаха се. Тя и господин Кавил, там, в парка, пред очите на всички.

Думите се сблъскаха, възпламениха се фойерверки, малки звездички грейнаха в тъмните ъгълчета на съзнанието ми.

— Господин Кавил?

— Не ме ли слушаш, Еди — учителят на майка ти, Томи Кавил.

Нямах думи, просто думите нямаха никакъв смисъл. Сигурно съм издала някакъв звук, понеже леля Рита вдигна ръка към ухото си и попита:

— Какво?

Аз обаче не можех да го повторя. Майка ми, моята невръстна майка, беше излизала на тайни срещи с учителя си, годеника на Джунипър Блайд, мъжа, в когото е била влюбена. Срещи, на които са си предавали разни неща и още по-важно, целували са се. И всичко това се бе случило през месеците, преди той да изостави Джунипър.

— Струваш ми се напрегната, скъпа. Искаш ли още една лимонада?

Кимнах, тя ми сипа, аз я изгълтах на един дъх.

— Знаеш ли, щом толкова те интересува, прочети писмата на майка си от замъка.

— Какви писма?

— Онези, които пишеше до Лондон.

— Никога няма да ми позволи.

Рита разгледа петното от боя на китката си.

— Не е нужно да знае.

Сигурна съм, че погледът ми казваше: „А?“.

— Бяха сред нещата на мама — обясни ми Рита, — които останаха при мен след смъртта й. Пазеше ги през всичките тези години като сантиментална стара глупачка, нищо че толкова я нараняваха. Беше суеверна, смяташе, че не бива да се хвърлят писма. Аз ги изнамерих обаче.

— О… не знам, не съм сигурна, че трябва…

— Това са просто писма — вирна тя брадичка и аз изпитах наивния оптимизъм на Полиана[13]. — Написани са, за да бъдат четени, нали така?

Кимнах. Колебливо.

— Може да ти помогнат да разбереш какви мисли са се въртели в главата на майка ти в онзи приказен замък.

Мисълта да прочета писмата на мама, без тя да знае, подръпна струните на вината в душата ми, но аз ги заглуших. Рита имаше право: писмата може и да бяха написани от мама, но бяха адресирани до семейството й в Лондон. Рита имаше пълното право да ми ги предаде, а аз имах пълното право да ги прочета.

— Добре — съгласих се пискливо. — Моля те.

Бремето на очакването

Понеже животът понякога се стича така, докато седях и разгадавах тайните на мама със сестра й, от която тя най-много би желала да ги скрие, татко бе получил инфаркт.

Хърбърт ме очакваше с новината, когато се прибрах от леля Рита. Взе ръцете ми в своите и ми разказа какво се е случило.

— Ужасно съжалявам — каза. — Щях да ти съобщя и по-рано, но не знаех как.

— О… — Паниката ме сграбчи за гърдите. Завъртях се към вратата, после обратно. — Той…?

— В болницата е и е стабилизиран, струва ми се. Майка ти не каза много.

— Аз трябва да…

— Да, хайде, ще ти спра такси.

През целия път си приказвах с шофьора. Нисичък мъж с много сини очи и кестенява коса, която започваше да посребрява, баща на три малки деца. Докато ми разказваше за пакостите им и клатеше глава с онова уж отчаяно и развеселено изражение, с което родителите на малките деца прикриват гордостта си, аз се усмихвах и задавах въпроси, а гласът ми звучеше обикновено и дори безгрижно. Наближихме болницата и едва когато му подадох банкнота от десет лири, казах му да задържи рестото и му пожелах приятно прекарване на танцовото представление на дъщеря му, си дадох сметка, че е започнало да вали, а аз стоя на тротоара пред болницата в Хамърсмит без чадър и гледам как таксито се изгубва от поглед, докато баща ми лежи някъде вътре с болно сърце.

Мама изглеждаше по-дребничка от обикновено, седеше сама в единия край на редица пластмасови столове, а зад рамото й се виждаше печалната синкава стена. Майка ми винаги беше издокарана, обличаше се, сякаш живее в друго време: с шапки и ръкавици в тон, с обувки, които съхраняваше в кутиите им, имаше и цяла полица с различни чанти, подредени плътно една до друга в очакване да бъдат избрани като допълнение към тоалета й за деня.

И през ум не можеше да й мине да излезе от къщи без пудра и червило, дори когато линейка вече е откарала съпруга й. Сигурно съм била огромно разочарование за нея — твърде висока, твърде къдрава, намацала устните си с първия гланц, който съм напипала между дребните монети, прашните ментови бонбони и случайните дреболии на дъното на избелялата ми платнена чанта.

— Мамо. — Запътих се право към нея, целунах я по мъртвешки студената заради климатика буза и седнах на дълбоката седалка до нея. — Как е той?

Тя поклати глава и в гърлото ми заседна бучка страх от най-лошото.

— Не казват. Свързали са го към всякакви апарати, постоянно влизат и излизат лекари. — Тя притвори клепачи за миг. Продължаваше по навик лекичко да клати глава. — Не знам.

Преглътнах мъчително и реших, че е по-добре да не знаем, отколкото да научим най-лошото, обаче реших да не споделям тази мисъл на глас. Исках да кажа нещо оригинално и успокоително, нещо, което да облекчи тревогата й, да оправи нещата, обаче двете с мама нямахме никакъв опит по този път на страдание и утеха, затова си замълчах.

Тя отвори очи и ме погледна, пресегна се да прибере една немирна къдрица зад ухото ми и аз се зачудих дали всъщност има смисъл от това, дали тя вече не знае какво си мисля, колко отчаяно копнея нещата да се оправят. Нямаше нужда да казвам каквото и да било, понеже ние бяхме семейство, майка и дъщеря, а някои неща стават ясни дори без думи…

— Изглеждаш ужасно — каза тя.

Погледнах крадешком към размазаното си отражение в един лъскав плакат на Здравната служба.

— Навън вали.

— Такава голяма чанта — отбеляза тя с тъжна усмивка, — а нямаш място за един малък чадър.

Поклатих леко глава, но всъщност потреперих и изведнъж си дадох сметка, че ми е студено.

Човек трябва да върши нещо в болничните чакални, в противен случай просто ще чака и следователно ще размишлява, а според моя опит идеята може и да не беше толкова добра. Докато седях мълчаливо до мама, притеснявах се за татко и си напомнях мислено да си купя чадър, заслушана как стенният часовник отмерва секундите, цяла орда спотаени мисли се прокраднаха покрай стената и отъркаха остри пръсти в раменете ми. И преди да се усетя, те ме хванаха за ръка и ме поведоха към места, на които не бях стъпвала с години.

Стоях с гръб до стената на банята и гледах как четиригодишната ми същност ходи като по въже по ръба на ваната. Голото момиченце, което иска да избяга с циганите. Не е сигурно кои са те, нито къде да ги намери, обаче знае, че чрез тях ще може да се присъедини към някой цирк. Мечтае за това и точно по тази причина упражнява акробатичния си номер. Почти е стигнало отвъд, когато се подхлъзва. Полита напред, завърта се и пада с лице под водата. Сирени, ярки светлини, непознати лица…

Примигнах и образът се разсея, но беше заменен от друг. Погребението на баба. Седя на предния ред до мама и татко и слушам с половин ухо как пасторът описва различна жена от онази, която познавах. Обувките ми ме разсейват. Нови са и макар че трябва да слушам по-съсредоточено, да си мисля за сериозни неща и вниманието ми да е насочено към ковчега, не мога да откъсна поглед от тези лачени черни обувки, които въртя насам-натам, за да се полюбувам как лъщят. Татко забелязва, побутва ме леко с рамо и аз се старая да насоча поглед напред. Върху ковчега има две снимки: едната е на баба, каквато я познавам, а другата е на непозната млада жена, седнала някъде на плажа, отдръпнала се от фотоапарата с крива усмивка, като че ли ей сега ще отвори уста и ще направи някоя остроумна забележка по отношение на фотографа. Свещеникът казва нещо и леля Рита ревва силно, по бузите й се разтича черна спирала, а аз поглеждам мама в очакване на подобна реакция. Ръцете й с ръкавици са сключени в скута, вниманието й е приковано върху ковчега, но нищо подобно не се случва. Улавям погледа на братовчедка ми Саманта. Тя също наблюдава майка ми и аз изведнъж се засрамвам…

Изправих се решително, улових изненадващо черните мисли и ги разпилях по пода. Джобовете ми бяха дълбоки и аз пъхнах ръце в тях дълбоко и достатъчно категорично, за да се убедя, че имам цел, после закрачих по коридора и заразглеждах като в музей избелелите плакати, представящи графици за имунизации отпреди две години — каквото и да е, само и само да остана в настоящето и далече от миналото.

Завих по коридора и се озовах в ярко осветена ниша, където до стената имаше автомат за топли напитки. От онези с поставка за чашката и накрайник, който пуска шоколад на прах, кафе на гранули или гореща вода, зависи какво предпочиташ. Имаше пликчета с чай в един пластмасов поднос и аз сложих две в стиропорени чашки — едно за мама и едно за мен. Наблюдавах как пликчетата проточват ръждиви ленти във водата, после разбърках вътре малко мляко на прах, докато гранулките се разтворят изцяло, и понесох чашките обратно по коридора.

Мама пое своята безмълвно и улови с показалеца си плъзналата отстрани по чашката струйка. Държеше топлата чаша между пръстите си, но не отпиваше. Аз седях до нея и не мислех за нищо. Мъчех се да не мисля за нищо, докато мозъкът ми цъкаше някъде пред мен, и се чудех как е възможно да имам толкова малко спомени за татко. Истински спомени, не откраднати от снимки или от семейни истории.

— Бях му ядосана — каза мама накрая. — Повиших тон. Бях приготвила печеното и го бях поднесла на масата, за да го нареже, и макар че месото изстиваше навън, реших, че така му се пада — да яде студена храна. Мислех да отида да го доведа, но ми беше дошло до гуша да го викам, а той да не отговаря. Ами тогава ще ядеш студено печено, казах си. — Тя стисна устни, както правиш, когато ей сега ще се разплачеш и ти е трудно да говориш, но се надяваш да прикриеш този факт. — Пак беше прекарал на тавана целия следобед, сваляше разни кашони, задръстваше коридора — един бог знае как ще ги качим обратно горе, той няма да бъде в състояние… — Взираше се невиждащо в чая си. — Отишъл е в банята да се измие преди вечеря и точно там се е случило. Намерих го проснат до ваната, точно където ти припадна онзи път, когато беше мъничка. Миел си ръцете, затова бяха насапунисани.

Настана мълчание и аз се постарах да го запълня с нещо. В разговора има нещо утешително, той е подреден и служи като котва в действителността: не може да се случи нищо ужасно или неочаквано, докато се провежда рационален диалог.

— И ти повика линейка — подтикнах я аз с тон на детска учителка да продължи.

— Пристигнаха бързо, за щастие. Седнах до него, избърсах сапуна и те вече бяха там. Двама, мъж и жена. Реанимираха го и му направиха електрошок с онази машина.

— Дефибрилатор — подсказах.

— И му дадоха нещо, някакво лекарство, което да разтвори съсирените. — Тя се взираше в обърнатите си нагоре длани. — Още беше по фланелка и помня, че си помислих да му занеса чиста.

Мама поклати глава и аз не бях сигурна дали е от съжаление, че не го е направила, или от учудване, че й е хрумнало такова нещо, докато съпругът й е лежал в безсъзнание на пода. Реших, че в момента всъщност няма значение, че и бездруго не съм в положение да я съдя. Разбира се, съзнавах, че щях да съм там, за да й помогна, ако не бях при леля Рита по същото време, ровейки в миналото на майка си.

По коридора към нас се задаваше лекар и мама сплете пръсти. Аз се понадигнах, но той не забави крачка, а прекоси чакалнята и хлътна в друга врата.

— Е, надали ще чакаме още дълго, мамо.

Тежестта на неизреченото извинение накъдри думите ми и аз се почувствах ужасно безпомощна.

От сватбата на мама и татко има само една снимка. Сигурно са направили и други, които прашасват в някой забравен албум, обаче аз знам само за една снимка, запазена след отминалите години.

На нея са само те двамата, не е типичната сватбена снимка, на която семействата на младоженците се подреждат от двете страни на двойката в средата като криле — като криви криле, с които въпросното същество надали ще полети. На онази снимка техните несъвместими семейства са се стопили и са останали само те двамата, а мама го гледа в лицето като омагьосана. Татко сякаш сияе, което в известен смисъл си е така: сигурно се дължи на старите прожектори, които навремето са използвали фотографите.

И е толкова невъзможно млад, и двамата са. Татко още има коса на темето и изобщо не подозира, че тя няма да се задържи там. Няма представа, че ще му се роди син, а после ще го изгуби, че бъдещата му дъщеря толкова ще го озадачава и че съпругата му ще започне да го пренебрегва, че един ден сърцето му ще спре и ще го откарат в болницата с линейка, че съпругата му ще седи в чакалнята заедно с дъщеря му, която той просто не разбира, и двете ще го чакат да дойде на себе си.

На снимката нямаше нищичко от това, нито намек. Снимката е застинал миг — цялото им бъдеще лежи пред тях неизвестно, точно както би трябвало да бъде. Но в същото време бъдещето присъства на тази снимка, поне някаква версия на бъдещето. Долавя се в очите им, особено в нейните. Понеже фотографът е уловил не само двама млади на техния сватбен ден, уловил ги е как прекрачват един праг, уловил е вълна в океана точно преди да се разхвърчи на пяна и да се разбие в брега. А младата жена, майка ми, вижда нещо повече от младия мъж до нея, човека, когото все още обича, тя си представя целия съвместен живот, който ги очаква…

Може би описвам нещата в твърде романтична светлина, може би тя просто се любува на косата му или очаква с нетърпение сватбения прием или медения месец… Човек си създава собствени фантазии, свързани с подобни снимки, образи, които добиват символна стойност в семейството, и докато седях в болницата, осъзнах, че има само един начин да разбера как се е чувствала мама, на какво се е надявала, докато го е гледала така, дали животът й е бил по-сложен, миналото й — по-объркано, отколкото може да се заключи по милото й изражение. Трябваше само да попитам — как не се бях сетила досега. Сигурно заради озареното лице на баща ми. Начинът, по който го гледа мама, привлича вниманието към него, затова нея лесно можеш да я подминеш като младо и невинно момиче със скромен произход, чийто живот едва сега започва. Измислица беше, че мама е направила всичко по силите си да ме запознае с историята си, понеже когато разказваше за времето, преди да се запознаят, винаги разказваше онова, което казваше и татко.

Но докато извиквах образа в съзнанието си веднага след посещението си при леля Рита, съсредоточих вниманието си върху лицето на мама отзад в сенките, по-мъничко от неговото. Възможно ли беше младата жена с големите очи да има тайна? Възможно ли бе десетилетие преди сватбата си със стабилния и сияещ мъж до нея да е имала скрита любовна връзка със свой учител, с мъжа, сгоден за по-голямата й приятелка? По онова време е била на петнайсетина години и макар че Мередит Бърчил със сигурност не беше жена, която ще върти юношеска любов, същото отнасяше ли се за Мередит Бейкър? Докато растях, една от любимите теми на мама беше какво не бива да правят добрите момиченца: дали не говореше от собствен опит?

Тогава ме погълна усещането, че знам всичко и нищо за човека, който седеше до мен. Жената, в чието тяло бях пораснала и в чиято къща бях отгледана, ми беше непозната в редица важни отношения. Вече трийсет години за мен тя беше двумерна като хартиените кукли, с които си играех като малка с техните изрисувани неподвижни усмивки и със сгъваемите им хартиени роклички. Нещо повече, през последните няколко месеца безразсъдно се бях старала да разбуля най-дълбоките й тайни, а изобщо не си бях направила труда да я попитам за останалото. Обаче докато седяхме в болницата, а татко лежеше някъде в спешното отделение, изведнъж ми се стори много важно да науча повече за тях двамата. За нея. За загадъчната жена, която прави алюзии с Шекспир и която е изпращала на вестниците свои материали за публикуване.

— Мамо?

— Хм?

— Как се запознахте с татко?

Гласът й звучеше дрезгаво след дългото мълчание и тя се прокашля, преди да отговори:

— В киното. На прожекция на „Зелениката и бръшлянът“[14]. Знаеш го.

Мълчание.

— Искам да кажа, как се запознахте? Ти ли го забеляза? Или той теб? Кой пръв заговори другия?

— О, Еди, не помня. Той. Не, аз. Забрави. — Тя помръдна леко пръстите на едната си ръка като кукловод, който дърпа нишките. — Бяхме само двамата в салона. Представяш ли си?

Докато говореше, по лицето на мама се изписа сдържано, но нежно изражение, едва ли не избавление от объркващото настояще, в което съпругът й се бореше за живота си в съседната стая.

— Беше ли красив? — настоях лекичко. — Беше ли любов от пръв поглед?

— Надали може да се нарече така. Отначало го взех за убиец.

— Моля? Татко ли?

Мисля, че тя дори не ме чу, толкова дълбоко беше потънала в спомените си.

— Страшничко е да си сам в киното. Редовете с празни седалки, тъмната зала, огромният екран. Би трябвало такова преживяване да бъде общо, а когато не е, ефектът е необикновено разстройващ. В тъмното всичко може да се случи.

— Той до теб ли седеше?

— О, не, на почтено разстояние — баща ти е джентълмен, — обаче ме заговори след това, във фоайето. Имаше среща с някого и чакаше…

— С жена ли?

Тя се отнесе с ненужно голямо внимание към плата на полата си и каза с лек укор:

— О, Еди.

— Само питам.

— Мисля, че беше жена, но тя не дойде. И това беше. — Мама притисна ръце към коленете си, вдигна глава и лекичко изсумтя. — Той ме покани на чай и аз приех. Отидохме в „Лайънс Корнър Хаус“ на Странд. Хапнах парче крушова торта и си спомням, че това ми се стори адски изискано.

Усмихнах се.

— Той първият ти приятел ли беше?

Въобразявах ли си, че тя се поколеба?

— Да.

— Откраднала си гаджето на друга жена — подкачих я, за да придам известна лековатост на нещата, но всъщност си мислех за Джунипър Блайд и за Томас Кавил, затова бузите ми пламнаха. Бях твърде притеснена от собствената си нетактичност, за да обърна внимание на реакцията на мама, и продължих, преди да й дам време да отговори: — На колко години беше ти тогава?

— На двайсет и пет. Беше през 1952 година и току-що бях навършила двайсет и пет.

Кимнах, все едно пресмятам мислено, а всъщност се вслушвах в тъничкото гласче, което шептеше: „Дали моментът не е подходящ, така и така сме захванали темата, да поразпиташ за Томас Кавил?“. Подло гласче, срамувах се, че изобщо му обръщах внимание, но макар да не се гордея с този факт, наистина се изкушавах от предоставената възможност. Опитах да се убедя, че просто ще разсея мама от състоянието на татко, и казах почти без никаква пауза:

— На двайсет и пет. Не е ли малко късничко за първо гадже?

— Всъщност не — изстреля тя в отговор. — Времената бяха различни. Бях заета с други неща.

— Но после си срещнала татко.

— Да.

— И сте се влюбили.

Гласът й беше толкова тих, че по-скоро го прочетох по устните й, отколкото го чух.

— Да.

— Той ли беше първата ти любов, мамо?

Тя рязко си пое въздух и доби изражение, все едно й бях ударила шамар.

— Еди, недей!

Така. Леля Рита имаше право, той не беше първата й любов.

— Не говори в минало време.

Бръчиците покрай очите й бяха плувнали в сълзи. Почувствах се зле, все едно я бях зашлевила, особено когато се разрида тихичко на рамото ми — не плачеше, просто от очите й се стичаха сълзи, понеже мама никога не плаче. И макар да притискаше силно ръката ми към пластмасовия ръб на стола, аз не помръднах нито мускулче.

Навън далечният прилив на уличното движение продължаваше да се носи, току накъсвано от някоя сирена. Има нещо в болничните стени — направени са само от тухли и мазилка, обаче когато си между тях и извисиш глас, гъмжащият като кошер град навън изчезва, вече не е реален — той е отвън, пред вратата, обаче все едно е в някоя далечна вълшебна страна. Като Милдърхърст, хрумна ми, и там се бях почувствала откъсната по същия начин, бях усетила как замъкът ме поглъща, след като минах през входната врата, как светът навън се превърна в песъчинки и се разпадна. Смътно се запитах какво ли правят сестрите Блайд, с какво запълват дните и седмиците, откакто си бях заминала, трите заедно в онзи огромен и мрачен замък. Представите ми се нижеха една след друга като поредица от моментни снимки: Джунипър се носи плавно по коридорите с мърлявата си копринена рокля, Сафи изниква изневиделица и нежно я повежда обратно, Пърси намръщено оглежда от таванския прозорец владенията си като застанал на вахта капитан на кораб…

Мина полунощ, дежурните сестри се смениха, новите лица донесоха със себе си същото бърборене като преди. Смееха се край оживената и осветена рецепция: неустоим фар на всичко нормално, остров насред едно непреодолимо море. Помъчих се да подремна, използвайки чантата си като възглавница, но не успях. До мен седеше мама, дребничка, самотна и някак по-състарена от последния път, когато я бях видяла, и мислите ми трескаво рисуваха подробни сцени от живота й с татко. Представях си всичко съвсем ясно: празното му кресло, тихите хранения, секналия тропот от нещата, които не спираше да майстори. Колко ли сиротно беше у дома, колко спокойно, колко ли пълно с отгласи…

Ако изгубехме татко, щяхме да останем само двете. Две не е много, не дава възможност за никакви резерви. То е кротко число, което създава шанс за простички разговори, които не е нужно да прекъсваш, всъщност не е възможно да прекъснеш. Нито пък е необходимо. Това ли ни очакваше в бъдеще? Двете с мама си разменяме изречения, изказваме мнения, издаваме учтиви звуци, изричаме полуистини и пазим приличието? Мисълта беше непоносима и изведнъж се почувствах много, много самотна.

А когато съм най-самотна, брат ми ми липсва най-силно. Вече щеше да бъде зрял мъж, с непринудено поведение, мила усмивка и умение да развеселява мама. Даниъл от представите ми винаги знаеше точно какво да каже, изобщо не приличаше на клетата си сестра, която ужасно страда, задето е толкова вързана в езика. Погледнах към мама и се запитах дали и тя мисли за него, дали фактът, че е в болницата, събужда у нея спомени за малкото й момче. Не можех да я попитам обаче, защото ние не разговаряхме за Даниъл, точно както не разговаряхме за евакуацията й, за миналото й, за нещата, за които съжалява. Никога.

Може би се дължеше на тъгата ми, задето тайните толкова отдавна бълбукаха под повърхността на семейството, може би беше своеобразно изкупление, задето я бях разстроила с въпросите си преди малко, може би дори частица от мен се опитваше да предизвика реакция, да я накаже, че не споделя спомените си с мен и ме лишава от истинския Даниъл — така или иначе, преди да се усетя, притаих дъх и се обадих:

— Мамо?

Тя разтърка очи и примигна срещу ръчния си часовник.

— С Джейми скъсахме.

— Така ли?

— Да.

— Днес ли?

— Не, не точно. Около Коледа.

Тихо учудено възклицание, после мама се намръщи объркано, докато броеше отминалите месеци.

— Но ти не си споменавала…

— Не съм.

Лицето й оклюма заради този факт и последиците от него.

Мама кимна бавно, несъмнено припомняйки си колко много пъти ме беше питала за Джейми през този период и моите отговори, до един лъжи…

— Трябваше да освободя апартамента — поясних и се прокашлях. — Търся си квартира. Мое местенце.

— Затова не успях да се свържа с теб, след като баща ти… Звъннах на всички номера, за които се сетих, дори у Рита, и накрая се свързах с Хърбърт. Не знаех какво друго да направя.

— Ами — подех с изкуствена веселост в гласа, — оказва се, че точно това е трябвало да направиш. Временно живея у Хърбърт.

Тя видимо се озадачи.

— Той има ли свободна стая?

— Има диван.

— Разбирам. — Ръцете на мама бяха стиснати в скута й, сякаш вътре предпазваше някакво птиченце, безценно птиче, което не искаше да изпусне. — Трябва да изпратя бележка на Хърбърт — добави тя немощно. — Той ми изпрати от къпиновото си сладко за Великден, а аз не се сещам да съм му благодарила.

И ето че разговорът, от който се ужасявах от месеци, приключи просто ей така. Относително безболезнен, което беше добре, но и някак бездушен, което не беше.

Мама се изправи и първата ми мисъл беше, че съм сгрешила, че разговорът не е приключил и че в крайна сметка ще последва сцена. Но когато проследих погледа й, видях, че към нас се приближава лекар. Аз също се изправих, опитах се да разгадая изражението му, да се досетя каква ще е новината, но беше невъзможно. Изражението му подхождаше на всякакви сценарии. Мисля, че ги учат на това, докато следват медицина.

— Госпожо Бърчил? — гласът му звучеше отсечено, с лек чужд акцент.

— Да.

— Състоянието на съпруга ви е стабилно.

Мама издаде звук, все едно изкарва въздух от малък балон.

— Добре, че линейката е пристигнала толкова бързо. Съобразили сте да я извикате навреме.

Чувах тихото хълцане до себе си и си дадох сметка, че мама отново се е просълзила.

— Ще проследим как се възстановява, но на този етап надали ще се наложи ангиопластика. Трябва да остане още няколко дни, за да го наблюдаваме, но след това може да се възстановява у дома. Следете дали мени настроението си: болните от сърце често получават депресии. Медицинските сестри ще ви окажат съдействие в това отношение.

Мама кимаше оживено и признателно.

— Разбира се, разбира се — и като мен се мъчеше да намери точните думи, за да изрази благодарността и облекчението си.

Накрая се спря на обикновеното изпитано: „Благодаря ви, докторе“ — но той вече се беше оттеглил зад непреодолимата преграда на бялата си престилка. Само рязко кимна с глава някак дистанцирано, сякаш трябваше да ходи другаде, да спасява още един човешки живот — и двете несъмнено бяха верни, — и вече беше забравил кои сме и с кой пациент сме свързани.

Точно се канех да й предложа да отидем да видим татко, и тя се разплака — майка ми, която никога не плаче, — не просто отрони няколко сълзи, които да изтрие с опакото на ръката си. Плачеше, хълцайки силно и неудържимо, а това ми напомни за детството ми, когато се разстройвах заради поредната дреболия и мама ми обясняваше, че някои момичета имат късмет да изглеждат хубави, когато плачат — очите им се разширяват, бузите им пламват, устните им се нацупват сладко, — обаче нито тя, нито аз сме били такива.

Имаше право: и двете сме грозни, когато плачем. Ставаме на червени петна, подсмърчаме твърде силно и неприятно. Обаче докато я гледах пред себе си толкова дребничка и така безукорно облечена, ми идеше да я притисна в обятията си, докато не се успокои. Не го направих обаче. Бръкнах в чантата си и извадих салфетка.

Тя я взе, но не спря да плаче, не веднага, и след кратко колебание се пресегнах и докоснах рамото й, после започнах лекичко да го потупвам, накрая започнах да разтривам гърба на кашмирената й жилетка. Стояхме така, докато тялото й се поуспокои и тя се приведе към мен като дете, търсещо утеха.

Накрая издуха носа си и каза:

— Много се бях притеснила, Еди — призна и изтри отдолу очите си едно след друго, проверявайки дали кърпичката не размазва спиралата й.

— Знам, мамо.

— Просто надали бих могла… Ако се случи нещо… Ако го изгубя…

— Всичко е наред — успокоих я категорично. — Той е добре. Всичко ще се оправи.

Тя примигна срещу мен като животинче, заслепено от силна светлина.

— Да.

Научих номера на стаята от сестрата и двете поехме по осветените с флуоресцентни лампи коридори натам. Когато наближихме, мама спря.

— Какво има? — попитах.

— Не искам баща ти да се разстройва, Еди.

Нищо не отговорих, само се запитах защо изобщо смяташе, че възнамерявам да го разстройвам.

— Ще се ужаси, когато разбере, че спиш на някакъв диван. Знаеш колко се притеснява за стойката ти.

— Няма да е за дълго. — Погледнах към вратата. — Наистина, мамо, правя всичко възможно. Следя обявите за наеми, но няма нищо подходящо…

— Глупости. — Тя изпъна полата си и си пое дълбоко въздух. Без да ме поглежда в очите, заяви: — Имаш си чудесно легло у дома.

Пак съм у дома, пак съм у дома, нани-на

Ето как, трийсетгодишна, отново се оказах неомъжена жена, пренесла се в къщата на родителите си, в която е отраснала. В леглото от собственото ми детство, в късичкото ми легълце, под прозореца, който гледа към погребална агенция „Саймън и синове“. Все пак беше по-добре, отколкото преди: обожавам Хърбърт и разполагам с премного време за добрата стара Джес, обаче дано никога повече не ми се налага да си деля дивана с нея.

Самото преместване се осъществи относително безболезнено — не занесох много вещи. Беше временно решение, както обяснявах на всеки, готов да ме изслуша, затова ми се стори много по-разумно да си оставя кашоните у Хърбърт. Приготвих си един-единствен куфар и се върнах у дома, където всичко си беше почти каквото го бях оставила преди десетина години.

Семейната ни къща в Барнс е построена през шейсетте години и е купена чисто нова от родителите ми, докато мама била бременна с мен. Забележителното е, че в къщата никога не цари безпорядък. Ама изобщо. В домакинството на Бърчил си има система за всичко: пералното е пълно с многобройни кошове, в кухнята има кърпи с различен цвят, до телефона има бележник и писалка, която никога не липсва, няма дори едничък плик, изпъстрен с драскулки, адреси и наполовина изписани имена на хора, на които си забравил да звъннеш. Всичко е по конец. Нищо чудно, че като малка се мислех за осиновена.

Дори разчистването на тавана, което правеше татко, създаде съвсем прилична мъничка бъркотия — двайсетина кашона със залепени с тиксо за капака описи на съдържанието им и събирани около трийсетина година електроуреди, все още в оригиналните им опаковки. Все пак не можеха да останат завинаги в коридора и понеже татко се възстановяваше, а моите уикенди се оказаха напълно свободни, беше съвсем естествено аз да се заема със задачата. Работех като войник, само веднъж станах жертва на разсейването, когато се натъкнах на кашон с надпис „Вещи на Еди“, не се сдържах и го отворих. Вътре имаше цяла камара забравени предмети: бижута от макарони с олющена боя, порцеланова кутийка за дреболии с феи отстрани, а почти на дъното сред различните джунджурии и книжки — ах! — беше незаконно придобитата, абсолютно безценна и досега изгубена книга „Човека от калта“.

Докато държах тази мъничка и захабена с времето книжка във вече зрелите си ръце, ме заляха ярки спомени: самата аз като десетгодишна, излегната на дивана — толкова ясно се видях, че сякаш можех да се пресегна с показалец през годините и да докосна вълните с пръст. Усещах приятния покой на процеждащата се през стъклото слънчева светлина и мириса на успокоително топлия въздух: хартиени салфетки, ечемичена отвара с лимон и прелестни дози родителско състрадание. После видях как мама влиза през вратата с палто и с мрежа с покупки. Вади нещо от торбата и ми го подава — книга, която щеше да промени целия ми свят. Роман, написан от господина, в чийто дом е била евакуирана през Втората световна война…

Замислено потърках с палец релефните букви на корицата: Реймънд Блайд. „Може би ще ти повдигне духа — казала бе мама. — Според мен книгата е за малко по-големи читатели, обаче ти си умно момиче. Ако се понапънеш, всичко ще е наред.“ През целия си живот съм отдавала дължимото на библиотекарката госпожица Пери, че ме е насочила към подходящото за мен поприще, но докато седях на дървения под на тавана с „Човека от калта“ в ръце, друга мисъл започна да се оформя в тъничката струйка светлина. Зачудих се дали е възможно през цялото време да съм грешала, дали всъщност мама не е знаела коя е най-подходящата за мен книга за онзи момент, а госпожица Пери просто е намерила заглавието на рафтовете и го е донесла. Надали щях да се осмеля да попитам.

Книгата беше стара, когато попадна в ръцете ми, и още оттогава я обичах страстно, така че окаяното й състояние можеше да се очаква. Между оръфаните й корици се намираха същите онези страници, които отгръщах, когато описаният на тях свят беше съвсем нов за мен: когато не знаех как ще свърши всичко за Джейн, за нейния брат и за горкия и тъжен Човек от калта.

Копнеех да препрочета книгата още откакто се бях върнала от посещението си в Милдърхърст, затова с рязко вдишване я отворих напосоки и плъзнах поглед по средата на прелестната, осеяна с кафеникави петна страница. „Каретата, която щеше да ги откара да живеят при непознатия им чичо, замина за Лондон вечерта, пътува цяла нощ и накрая, точно на зазоряване, пристигна в началото на занемарена алея.“ Продължих да чета, друсайки се в задната част на каретата заедно с Джейн и с Питър. Минахме през уморената и скърцаща порта, поехме по лъкатушещата алея и накрая, на върха на възвишението, на студената и меланхолична светлина на утрото се появи той: замъкът Бийлхърст. Потръпнах от тревожното очакване на онова, което щях да намеря вътре. Кулата се извисяваше високо над покрива, прозорците тъмнееха на фона на кремавия камък, а аз надникнах навън заедно с Джейн и поставих ръка до нейната на прозореца на каретата. Тежки облаци се носеха по бледото небе и когато каретата най-накрая спря шумно, ние излязохме и се озовахме на ръба на мастиленочерния ров. Неочаквано се надигна ветрец и набразди повърхността на водата, а кочияшът посочи към дървения подвижен мост. Бавно и тихичко минахме по него. И тъкмо стигнахме до тежката врата, се чу звън, истински, и аз едва не изпуснах книгата.

Май още не съм споменавала за звънеца. Докато пренасях кашоните обратно на тавана, татко беше настанен да се възстановява в стаята за гости, с купчина списания „Счетоводството днес“ върху нощното шкафче, касетофон със записи на Хенри Манчини и с малко звънче като за някогашните икономи, с което да ни привлича вниманието. Звънчето беше негова идея — далечен спомен от пристъп на треска като малък, — след като две седмици спа почти непрекъснато, затова мама толкова се зарадва на ободряването му, че радостно прие предложението. Каза, че било смислено, и дори за миг не допусна, че малкото декоративно звънче ще бъде подложено на такава нечестива употреба. В раздразнителните ръце на татко звънецът се превърна в страховито оръжие, в талисман на неговото връщане към детството. Стиснал звънеца в юмрук, моят благ и постоянно предъвкващ цифри баща се преобрази в разлигавено и властно дете, което бълваше нетърпеливи въпроси като например минал ли е пощаджията, какво прави мама, по кое време да очаква да му поднесем следващата чаша чай.

Сутринта, когато открих кашона с „Човека от калта“ обаче, мама беше до супермаркета и официално аз бях на смяна с татко. Щом чух звънеца, светът на Бийлхърст изчезна, облаците бързо се разпръснаха във всички посоки, ровът и замъкът се стопиха, стълбите, на които седях, се превърнаха в прах и аз полетях надолу, а в бялото пространство край мен кръжеше единствено текст, пропаднал от дупката в средата на страницата, за да тупне шумно обратно в Барнс.

Знам, че би трябвало да се срамувам, но застинах неподвижно и зачаках дали няма да си спечеля малко отдих. Едва когато дрънченето на звънеца се разнесе за втори път, пъхнах книгата в джоба на жилетката си и с неохотно съжаление се заклатушках надолу по стълбата.

— Здрасти, татко — поздравих бодро на влизане в стаята, понеже не е възпитано човек да негодува, когато възстановяващ се от инфаркт родител го безпокои. — Всичко наред ли е?

Той беше потънал толкова дълбоко във възглавниците, че почти се беше изгубил.

— Стана ли време за обяд, Еди?

— Още не. — Поизправих го малко. — Мама каза, че ще ти донесе супа веднага щом си дойде. Приготвила е прекрасна…

— Майка ти още ли я няма?

— Няма да се бави — усмихнах му се състрадателно. Горкият татко преживя ужасни неща: на никого не е лесно да остане на легло седмици наред, но за човек като него, който няма хобита и е напълно неспособен да си почива, това беше същинско мъчение. Долях му вода, като се постарах да не докосвам книгата, която стърчеше от джоба ми. — Да ти донеса нещо междувременно? Кръстословица? Грейка? Още малко торта?

Той въздъхна сдържано.

— Не.

— Сигурен ли си?

— Да.

Ръката ми отново се озова върху „Човека от калта“, а съзнанието ми виновно се оттегли, за да обмисля предимствата на кушетката в кухнята или на креслото във фоайето, онова до прозореца, което цял следобед е обляно от светлина.

— Ами тогава — подех смутено, — ще се връщам на работа. Горе главата, татко…

Почти бях стигнала до вратата, когато той попита:

— Какво си пъхнала там, Еди?

— Къде?

— Там, стърчи от джоба ти. — Звучеше толкова обнадежден. — Не е пощата, нали?

— Това ли? Не. — Потупах жилетката си. — Книга от един кашон на тавана.

Той стисна устни.

— Целта на изнасянето на нещата оттам не е отново да бъдат прибрани.

— Знам, но книгата ми е любима.

— За какво е?

Слисах се — не помнех някога татко да ме е питал за книга.

— За две сирачета — успях да продумам. — За момиче, на име Джейн, и за момче, на име Питър.

Той се нацупи нетърпеливо.

— Явно става дума за нещо повече. Като гледам, страниците са доста.

— Да, разбира се. Става дума за много повече от това. — О, откъде да започна? За дълг и за предателство, за отсъствие и за копнеж, за това, докъде са готови да стигнат хората, за да защитят любимите си същества, за лудост, вярност, чест, любов… Отново погледнах към татко и реших просто да се придържам към сюжета. — Родителите загиват в ужасен пожар в Лондон и децата са изпратени да живеят в замъка на чичо си, с когото отдавна не поддържат връзка.

— В неговия замък ли?

Кимнах.

— Бийлхърст. Чичото е симпатичен човек и отначало на децата им е приятно в замъка, обаче постепенно осъзнават, че се случват много повече неща от очевидното. Че под всичко се спотайват зловещи и дълбоки тайни.

— Зловещи и дълбоки, а? — подсмихна се той.

— О, да. И двете. Много е страшно наистина.

Казах го бързо и развълнувано и татко се приведе по-близо към мен и се облегна на лакът.

— Е, каква е?

— Кое какво е?

— Тайната. Каква е?

Погледнах го изумено.

— Ами просто… не мога да ти кажа.

— Разбира се, че можеш.

Той скръсти ръце като капризно дете и аз отчаяно затърсих думи, с които да му обясня как се осъществява контактът между читател и писател, опасностите от повествователната алчност.

За светотатството да изръсиш на две на три нещо, което се гради глава след глава, тайни, прикривани старателно от автора зад безброй ловки трикове. Успях да кажа само:

— Ще ти я дам да я прочетеш, ако искаш.

— Главата ме заболява, докато чета.

Помежду ни се възцари мълчание, което ставаше доста неловко, докато той ме чакаше да се съглася, а аз — разбира се, имах ли избор? — отказвах. Накрая той въздъхна отчаяно.

— Няма значение — махна безутешно с пръсти. — Не е важно, струва ми се.

Обаче изглеждаше толкова потиснат, а аз така ясно си припомних как бях потънала в света на Човека от калта, докато боледувах от заушки или каквото там беше, че просто не се сдържах и му казах:

— Щом толкова искаш да узнаеш, мога да ти я прочета.

„Човека от калта“ ни стана навик, нещо, което очаквах с нетърпение всеки ден. Щом се навечеряхме, помагах на мама в кухнята, вдигах подноса на татко, после двамата с него продължавахме от там, където бяхме спрели. Той не проумяваше как е възможно една измислена история да прикове интереса му до такава степен.

— Сигурно стъпва на действителни събития — повтаряше често той, — на някое отвличане от миналото. Като онзи тип, Линдбърг, дето отвлякъл детето от прозореца на спалнята.

— Не, татко, Реймънд Блайд си е съчинил всичко.

— Но разказът е толкова жив, Еди, представям си всичко, докато ми четеш, все едно се случва пред очите ми, все едно вече познавам историята.

И започваше удивено да клати глава, от което чак върховете на пръстите ми пламваха от гордост, макар че нямах никакво участие в създаването на „Човека от калта“.

Когато оставах до късно на работа, татко ставаше неспокоен, цяла вечер се цупеше на мама, ослушваше се кога ще си отключа, а после дрънваше със звънчето си и се правеше на изненадан, когато се появях.

— Ти ли си, Еди? — извиваше вежди объркано. — Тъкмо се канех да помоля майка ти да ми набухне възглавниците. Ама така и така си тук, дали да не видим какво се случва в замъка?

Може би всъщност замъкът го покори повече от самия сюжет. Завистливото му уважение към внушителните семейни имения беше най-силната проява на интерес от страна на татко и след като му подметнах, че Бийлхърст до голяма степен се основава на замъка на Реймънд Блайд, интересът му беше подсигурен. Отрупваше ме с въпроси, на някои от които можех да отговоря по памет или според познанията си, други обаче бяха много конкретни. Не ми оставаше друг избор, освен да му дам да разгледа „Милдърхърст на Реймънд Блайд“, друг път му носех у дома справочни издания, които заемах от огромната сбирка на Хърбърт и мъкнех от работа. Така двамата с татко подхранвахме увлечението си и за пръв път открихме нещо общо помежду си.

Имаше само едно неудобство за нашия щастлив клуб на почитателите на „Човека от калта“ от семейство Бърчил. И това беше мама. Макар че увлечението ни по Милдърхърст беше възникнало по съвсем невинен начин, ние, двамата с татко, се чувствахме подличко, докато седяхме зад затворената врата и възкресявахме един свят, за който мама категорично отказваше да говори и над който тя имаше много по-големи права от нас. Знаех, че ще се наложи да поговоря с нея за това, знаех също, че разговорът ще бъде неприятен.

Откакто се бях пренесла обратно у дома, отношенията ни с мама се върнаха в обичайното си русло. Донякъде наивно си бях представяла, че взаимоотношенията ни ще преживеят някакъв нежен ренесанс, че ще си създадем някакви навици, че ще разговаряме често и с лекота, и дори, че мама ще оголи душата си и ще разкрие тайните си. Изглежда, се надявах това да се случи. Излишно е да казвам, че не стана. Всъщност макар мама да се радваше, че съм там, да беше признателна, че помагам на татко, и макар да беше много по-толерантна към различията помежду ни, отколкото в миналото, в други отношения ми се струваше по-дистанцирана от всякога, разсеяна и много, много мълчалива. Отначало допусках, че е заради инфаркта на татко, че тревогата, последвана почти веднага от облекчение, я е подтикнала към преосмисляне на нещата, но седмиците се нижеха, подобрение не настъпваше и аз започнах да се чудя. Забелязах, че понякога както върши нещо, тя изведнъж спира, подпира ръце на пълната със сапунена пяна кухненска мивка и вперва празен поглед през прозореца. А изражението й е толкова далечно, толкова объркано и смутено, все едно е забравила къде се намира и коя е.

Точно в такова разположение на духа я заварих една вечер, когато отидох да призная какво чета на татко.

— Мамо? — повиках я. Тя явно не ме чу, затова се доближих и спрях до ъгъла на масата. — Мамо?

Извърна се от прозореца.

— О, здравей, Еди. Много е красиво по това време на годината, нали? Тези дълги, късни залези.

Застанах до нея на прозореца и загледах как последното прасковено притъмняваше на небето. Наистина беше красиво, но може би недостатъчно, че да заслужава чак толкова ревностното й внимание.

И понеже мама не продума още известно време, аз се прокашлях. Казах й, че чета на татко „Човека от калта“, после внимателно обясних обстоятелствата, довели до това, и по-конкретно — че не го бях планирала. Тя почти не ме чуваше, кимна леко, когато споменах колко очарован е татко от замъка — единственият признак, че изобщо ме е слушала. Когато й съобщих всичко, което ми се струваше съществено, млъкнах и зачаках, леко напрегната заради онова, което евентуално предстои.

— Много мило, че четеш на баща си, Еди. На него му е приятно. — Не точно такава реакция очаквах. — Тази книга се превръща в нещо като традиция в семейството ни. — Мимолетна усмивка. — Спътник по време на боледуване. Може би не помниш, но ти дадох тази книга, докато беше болна от заушки. Беше толкова нещастна, само това ми хрумна, за да те ободря.

Така. Значи, е била мама. Тя, а не госпожица Пери, ми беше избрала „Човека от калта“. Идеалната книга в идеалния момент.

— Помня — успях да кажа.

— Добре, че баща ти има за какво да си мисли, докато лежи в леглото. Още по-хубаво е, че го споделя с теб. Няма много посетители, както знаеш. Хората са заети, колегите му са на работа. Повечето изпратиха картички, пък и след като баща ти се пенсионира… е, времето си тече, нали така? Просто… човек трудно приема, че са го забравили.

Тя се извърна настрани, но преди това успях да забележа, че здраво е стиснала устни. Имах чувството, че вече не говори само за татко, и понеже в онзи момент всяка моя мисъл ме отвеждаше в Милдърхърст, при Джунипър Блайд и Томас Кавил, не можех да не се запитам дали мама не скърби за своя стара любов, за любовна връзка от далечното минало, преди да се запознае с баща ми, когато е била млада, впечатлителна и лесно ранима. Колкото повече размишлявах, колкото повече стрелках крадешком с поглед замисления й профил, толкова повече се гневях. Що за човек беше този Томас Кавил, който беше офейкал през войната и беше оставил подире си няколко разбити сърца. Горката Джунипър, която крееше в рушащия се бащин замък, и собствената ми майка, която десетилетия по-късно все още носеше в сърцето си своята лична мъка.

— Само помни едно, Еди — отново се обърна към мен мама и тъжните й очи потърсиха моите, — предпочитам баща ти да не разбира за моята евакуация.

— Татко не знае ли, че си била евакуирана?

— Знае, че се е случило, но не знае къде. Не знае за Милдърхърст.

Изведнъж тя реши да отдели огромно внимание на ръцете си, вдигна ги една след друга и нагласи златната си венчална халка.

— Надявам се, разбираш — казах тихо, — че той ще те приеме за неоценимо специално същество, ако узнае, че някога си живяла там.

Тъжна усмивка поразруши самообладанието й, но тя не откъсна поглед от ръцете си.

— Говоря сериозно. Той е покорен от това място.

— Въпреки това — каза мама, — предпочитам така.

— Добре, разбирам. — Не разбирах, обаче това вече го бяхме уточнили, а и светлината от уличната лампа галеше скулите й по такъв начин, че мама изглеждаше уязвима, сякаш беше различна жена, по-млада и по-крехка, затова престанах да я притискам. Обаче продължих да я наблюдавам — беше потънала в толкова дълбок размисъл, че не можех да отместя поглед.

— Знаеш ли, Еди — тихо каза тя, — когато бях малка, мама ме изпращаше навън някъде по това време, за да прибера дядо ти от кръчмата.

— Наистина ли? Самичка?

— По онова време, преди войната, не беше необичайно. Отивах и чаках до вратата, той ме виждаше, махваше ми, допиваше питието си и двамата се прибирахме заедно.

— Бяхте ли близки?

Тя леко наклони глава.

— Мисля, че го озадачавах. Баба ти също. Казвала ли съм ти, че когато завърших гимназия, тя искаше да стана фризьорка?

— Като Рита.

Мама примигна към тъмната като в рог улица.

— Надали щеше да ме бива.

— Не знам, доста си сръчна с градинските ножици.

Замълча, удостои ме с коса, не съвсем непринудена усмивка, и аз останах с усещането, че иска да каже още нещо. Почаках, но каквото и да беше то, мама предпочете да замълчи и след малко отново впери поглед в стъклото на прозореца.

Опитах апатично да я въвлека в разговор за времето, когато е ходила на училище, вероятно с надеждата това да я накара да спомене Томас Кавил, обаче тя не налапа въдицата. Каза, че й е било приятно да ходи на училище, и ме попита искам ли чай.

Единствената полза от мамината разсеяност тогава беше фактът, че не ми се наложи да обсъждам раздялата си с Джейми. Понеже сдържаността беше нещо като семейно хоби, мама не разпитваше за подробности, нито пък ме заля с изтъркани фрази. Беше така любезна да остави и двете ни да се вкопчим в илюзията, че просто съм взела всеотдайното решение да се прибера у дома, за да й помагам с татко.

Боя се обаче, че същото не може да се каже за Рита. Лошите вести се разчуват бързо и леля ми е страхотен приятел в нужда, затова не се учудих, когато тя ме пресрещна на входа на стриптийз клуба на женското парти на Саманта. Рита ме хвана под ръка и каза:

— Скъпа, научих. Не се тревожи, това не значи, че си стара и непривлекателна и че ще останеш сама до края на живота си.

Дадох знак на келнера, че съм готова да си поръчам доста силно питие, и леко потисната, усетих, че завиждам на мама за вечерта, която щеше да прекара у дома с татко и с неговия звънец.

— Много хора срещат своя човек в по-късните си години — продължи Рита — и са много щастливи. Виж само братовчедка ти — посочи тя към Сам, която ми се хилеше до прашките на някакъв непознат. — И твоят ред ще дойде.

— Благодаря, лельо Рита.

— Добро момиче — кимна тя одобрително. — Сега се забавлявай и остави всичко зад гърба си. — И точно преди да се отдалечи и да отиде да ободрява някой друг, тя се спря и ме стисна за ръката. — За малко да забравя, нося ти нещо. — Бръкна в торбестата си чанта и извади една кутия за обувки. Отстрани беше нарисуван чехъл с бродерия, каквито баба много харесваше, и макар подаръкът да ми се струваше доста странен, признавам, че чехлите изглеждаха удобни. А и не бяха непрактични: в крайна сметка напоследък доста нощи прекарвах у дома.

— Благодаря ти. Много мило.

После вдигнах капака и видях, че в кутията изобщо няма чехли, а е пълна до половината с писма.

— От майка ти — поясни леля Рита с дяволита усмивка. — Както ти обещах. Интересно четиво, нали? Горе главата.

Много се радвах за писмата, обаче в този момент изпитах лека неприязън към леля Рита заради момиченцето, чийто почерк се извиваше и къдреше в несигурни редове върху пликовете. Малкото момиченце, изоставено от по-голямата си сестра по време на евакуацията, понеже се бе измъкнала тайно, за да я настанят с приятелка, и беше зарязала Мередит да се оправя самичка.

Сложих обратно капака, обзета от нетърпение да изнеса писмата от клуба. Не им беше мястото сред цялата тази пошлост — неподправените мисли и мечти на едно момиченце отпреди много, много време, същото момиченце, което ме съпровождаше по коридорите на Милдърхърст и което се надявах някой ден да опозная по-добре. Малко след като ни поднесоха коктейлите, се извиних и отидох да си легна заедно с писмата.

Беше тъмно като в рог, когато се прибрах, и на пръсти се качих предпазливо по стълбите, за да не събудя господаря на звънеца. Настолната ми лампа светеше мъжделиво, къщата издаваше странни нощни шумове, а аз приседнах на ръба на леглото с кутията в скута. Може би тогава си казах, че бих могла да направя нещата различно. Пред мен се отваряха два пътя и аз можех да тръгна по който и да е от двата. След нищожно колебание отворих капака и извадих отвътре пликовете, а докато ги разлиствах, забелязах, че са старателно подредени по дати. Върху коленете ми изпадна снимка — две момиченца, широко усмихнати пред обектива. В лицето на по-малкото и по-тъмното разпознах майка ми — сериозни кафяви очи, костеливи лакти, късо подстригана коса, както разумно предпочиташе баба, а другото беше по-голямо момиче с дълга руса коса. Джунипър Блайд, разбира се. Помнех я от книгата, която купих в село Милдърхърст — това беше детето с искрящите очи, но пораснало. Решително прибрах снимката и писмата обратно в кутията — оставих само първото и го разгърнах. Датата беше 6 септември 1939 година, написана с четлив почерк в горния десен ъгъл.

„Скъпи мамо и татко — започваше писмото с големи заоблени букви. — Много ми липсвате и двамата. А аз липсвам ли ви? Сега съм в провинцията и всичко е много различно. Първо, има крави — знаете ли, че те наистина мучат? Много силно. Много се стреснах, когато ги чух за пръв път.

Живея в замък, в истински замък, обаче не изглежда както си го представяте. Няма подвижен мост, но има кула, три сестри и един възрастен мъж, когото никога не виждам. Знам, че е тук, понеже сестрите говорят за него. Наричат го «татко» и пише книги. Истински, каквито вземаме от библиотеката. Най-малката сестра се казва Джунипър, на седемнайсет години е и има красиви големи очи. Тя ме доведе в Милдърхърст. Между другото, знаете ли от какво се прави джин — от плодовете на хвойната[15].

Тук има и телефон, така че ако имате време и господин Уотърман от магазина няма нищо против, бихте могли…“

Бях стигнала до края на първата страница, но не я обърнах. Седях неподвижно, сякаш внимателно се вслушвах в нещо. И май наистина беше така — понеже гласът на онова момиченце се носеше от кутията за обувки и вече отекваше в тъмните ъгли на стаята. Сега живея в провинцията… наричат го „татко“… има кула, три сестри… Ето такива са писмата. Разговорите заглъхват почти веднага, обаче написаните думи остават. Тези писма бяха малки пътешественици във времето. Петдесет години бяха лежали търпеливо в кутията си и бяха чакали да ги намеря.

Фаровете на минаваща по улицата кола хвърлиха сребристи отблясъци между пердетата ми и по тавана се проточиха светли гирлянди. После отново тишина, мрак. Обърнах страницата и продължих да чета, а в гърдите ми започна да напира напрежение, сякаш нещо топло и твърдо притискаше ребрата ми отвътре. Усещането малко приличаше на облекчение и колкото и да е странно, уталожи някаква чудата носталгия. Но в това нямаше никакъв смисъл, само дето гласът на момиченцето беше толкова познат, че четенето на писмата приличаше на среща със стар приятел. С някой, когото познавах отдавна…

1.

Лондон, 4 септември 1939 г.

Мередит никога не беше виждала баща си да плаче. Бащите не правеха така, поне нейният (и всъщност той не плачеше, още не, но всеки момент щеше), и така тя се увери, че онова, което им казват, не е вярно, че не заминават на никакво пътешествие и че то няма да свърши скоро. Че този влак ще ги отведе далече от Лондон и че всичко ще се промени. Докато гледаше как широките четвъртити рамене на баща й се тресат, как волевото му лице е необичайно сгърчено, как устните му са толкова силно стиснати, че почти не се виждат, й идеше да ревне толкова силно, колкото бебето на госпожа Пол, когато е гладно. Но не го направи, не можеше, не и пред Рита, която седеше до нея и само чакаше причина отново да я ощипе. Вместо това Мередит вдигна ръка, баща й направи същото, а после тя се престори, че някой я вика, и се извърна, за да не се налага да го гледа повече и двамата да престанат да се държат толкова ужасно смело.

По време на втория срок в училището имаше тренировки и баща й повтаряше всичко до късно вечер, разказваше им отново и отново как като момче заминал за Кент да бере хмел с родителите си: за слънчевите дни, за песните край лагерния огън вечер, за красивата провинция, зелена, уханна и безкрайна. И макар Мередит да харесваше разказите му, понякога хвърляше поглед към мама и тогава в корема й се образуваше бучка от тревожно предчувствие. Майка им стоеше приведена над мивката — фигурка с щръкнали хълбоци, колене и лакти — и лъскаше тиганите до блясък с онова неистово съсредоточаване, което винаги предвещаваше мрачни времена.

И наистина, няколко вечери след като започнаха разказите, Мередит чу първия спор. Мама твърдеше, че са семейство и трябва да останат заедно и да посрещнат каквото предстои, че веднъж разделено, семейството никога няма да е отново същото. После татко й обясни по-спокойно същото, което пишеше по плакатите — че децата имат по-голям шанс да оцелеят извън града, че войната няма да продължи дълго и скоро отново ще се съберат. За известно време нещата се поуспокоиха и Мередит се напрегна, за да ги чува, после мама се засмя, но съвсем не весело. Не била вчерашна, така каза, и знаела със сигурност, че не може да се има доверие на правителството и на хората с модерни костюми, че след като отведат децата, един бог знае кога ще си ги получат обратно и в какво състояние ще бъдат. После изкрещя думи, за които на Рита редовно се караха, заяви на баща им, че ако наистина я обича, няма да изпраща децата другаде, а той й изшътка, накрая се чу ридание, разговорът секна и Мередит скри глава под възглавницата, за да не чува хъркането на Рита и всичко останало.

След това престанаха да говорят за евакуиране — дни наред, докато един следобед Рита дотърча и им съобщи, че всички обществени къпални са затворени и че отпред са поставени нови табели.

„По една от всяка страна“ — каза тя, ококорена напрегнато заради злокобната новина. На първата табела пише „Заразени жени“, а на втората „Заразени мъже“. Мама започна да кърши пръсти, а татко каза само: „Газ“, и толкова. На следващия ден мама извади единствения куфар, който притежаваха, и започна да го пълни с нещата от училищния списък, за всеки случай: чифт гуменки, гребен, носни кърпи и по една чисто нова нощница за Рита и Мередит, необходимостта от която татко предпазливо оспори, а мама обоснова със свирепа гримаса: „Да не мислиш, че ще пусна децата си да отидат с прокъсани дрехи в дома на непознати?“. След това татко си мълчеше и макар Мередит да знаеше, че родителите й ще изплащат новите дрехи до Коледа, не можеше да не се зарадва на нощницата, която беше от бял креп и първата, която не наследяваше от Рита…

Вече наистина щяха да ги отпратят и Мередит би дала всичко, за да си вземе обратно желанието. Мередит не беше смела, не беше като Ед, не беше шумна и самоуверена като Рита. Беше стеснителна и непохватна, и напълно различна от всички останали в семейството. Тя се размърда на мястото си, сложи стъпалата си едно до друго върху куфара, загледа се в лъскавите си обувки и примигна, за да прогони спомена как татко ги излъска предната вечер, остави ги на пода, след като приключи, и започна да обикаля стаята за няколко безцелни минути с ръце в джобовете, преди отново да се заеме с обувките. Като че ли, докато ги мажеше с вакса, втриваше я дълбоко в кожата и я излъскваше до блясък, успяваше някак да възпре неизвестните опасности, които ги очакваха.

— Мамоооо! Мамоооо!

Викът отекна във вагона и Мередит вдигна поглед към момченцето, почти бебе, вкопчило се в сестра си и драскащо по стъклото. По изцапаните му бузки се стичаха сълзи и кожата под носа му лъщеше.

— Искам да остана при теб, мамо — проплака момченцето. — Искам да ме убият с теб!

Мередит насочи цялото си внимание към собствените си колене, изтри червените следи, оставени от кутията с противогаза й, която се удряше в краката й, докато се връщаше от училище. После отново погледна през прозореца на влака, не се сдържа — надникна към перилата на гарата, където се бяха скупчили родителите. Татко още беше там, още ги гледаше, непознатата усмивка разкривяваше лицето му и Мередит изведнъж усети, че се задушава и очилата й започват да се замъгляват, и че дори докато копнееше земята да се разтвори и да я погълне, та да се свърши, частица от съзнанието й остава откъсната от всичко и се чуди какви думи би използвала, ако трябва да опише как страхът кара дробовете й да се свиват. Докато Рита квичеше от смях на нещо, което приятелката й Каръл й беше прошепнала, Мередит затвори очи.

Започна точно в единайсет и петнайсет предишната вечер. Тя седеше пред къщата, изпънала крака от най-горното стъпало, и си записваше, докато гледаше как на отсрещния тротоар Рита кокетничи с отвратителния Люк Уотсън с големите жълти зъби. Съобщението долетя на далечни откъслеци от радиото на съседите, а Невил Чембърлейн оповести с бавния си и сериозен глас, че не са получили отговор на ултиматума си и че вече сме във война с Германия. След това пуснаха държавния химн, госпожа Пол излезе на стълбите на съседите, от лъжицата й още капеше сместа за йоркширския пудинг, която разбиваше, зад нея се появи мама и съседите по цялата улица също наизлязоха. Всички стояха, споглеждаха се смаяно, по лицата им бяха изписани страх и несигурност, а по улицата на огромна вълна плисна невярващо промърморената фраза „Започна се“.

Осем минути по-късно писна сирената за въздушно нападение и настана същински ад. Възрастната госпожа Никълсън търчеше нагоре-надолу по улицата в истерия, като редуваше молитвите към Бога с паникьосани изявления за предстоящата гибел. Мойра Сиймор, която беше местната отговорничка на Гражданска защита, шумно започна да дава сигнал за обгазяване и хората се пръснаха по къщите за противогазите си, а инспектор Уайтли лъкатушеше с велосипеда си из гъмжащия хаос, провесил върху тялото си табела „Всички в укритията“.

Мередит наблюдаваше ококорена, попиваше с поглед хаоса, после вдигна очи към небето в очакване на вражеските самолети и чудейки се как ли изглеждат, как ли ще я накара да се почувства появата им, дали ще съумее да пише достатъчно бързо, за да запише всичко случващо се, когато изведнъж мама стисна ръката й и помъкна нея и Рита надолу по улицата към убежището в парка. В бързината Мередит изпусна тетрадката си, която хората стъпкаха, тя измъкна ръката си и се наведе да си я вземе, обаче мама й кресна, че няма време, а лицето й беше толкова пребледняло и гневно, че конското по-късно явно нямаше да й се размине, но Мередит просто нямаше друг избор. И дума не можеше да става да зареже тетрадката си. Хукна обратно, шмугна се ниско в навалицата от бягащи съседи, грабна тетрадката — изпомачкана, но невредима — и се върна при вбесената си майка, чието лице вече не беше бяло, а червено като кетчуп. Когато стигнаха в укритието и установиха, че са си забравили противогазите, вече звучеше сигналът за край на нападението, Мередит си беше спечелила едно плясване през краката, а мама беше решила да ги евакуира още на следващия ден.

— Здрасти, хлапе.

Мередит отвори насълзените си очи и видя господин Кавил, застанал на пътеката. Бузите й тутакси поруменяха и тя се усмихна, проклинайки връхлетелия я в този момент спомен как Рита се хили на Люк Уотсън.

— Нещо против да погледна табелката с името ти?

Тя изтри очи под очилата си и се приведе по-близо към него, за да прочете картончето с името й, провесено на шията. Навсякъде имаше хора, които се смееха, плачеха, крещяха, въртяха се отново и отново, и за един миг двамата с господин Кавил останаха самички насред вихъра. Мередит притаи дъх, съзнавайки, че сърцето й е започнало да бие като лудо в гърдите, и наблюдавайки устните му, които изричаха написаното на табелката — собственото й име, — а после и усмивката му, щом се увери, че всичко е наред.

— Виждам, че си носиш куфар. Майка ти сложи ли вътре всичко от списъка? Имаш ли всичко необходимо?

Мередит кимна, после поклати глава. Изчерви се, понеже в съзнанието й се появиха думите, които никога, абсолютно никога не би се осмелила да изрече на глас: „Моля ви, почакайте ме, господин Кавил, почакайте да порасна още малко — да стана на четиринайсет, може би на петнайсет — и после двамата ще се оженим“.

Господин Кавил отбеляза нещо на формуляра си и сложи капачката на писалката си.

— След малко се качваме на влака, Мери. Носиш ли си нещо, с което да се занимаваш?

— Нося си тетрадката.

Кавил се засмя, понеже тъкмо той й я беше дал като награда, задето се е представила толкова хубаво на изпитите.

— Разбира се, чудесно. В такъв случай се постарай да опишеш всичко. Всичко, което виждаш, мислиш и чувстваш. Със своите думи, важно е.

После й даде едно шоколадче, намигна й, а Мередит се усмихна широко, когато той продължи по пътеката и сърцето й се разду огромно като диня в гърдите.

Тетрадката беше най-скъпоценното притежание на Мередит. Първият й истински дневник. Имаше я вече дванайсет месеца, но не беше написала вътре нито думичка, дори името си. И как би могла? Мередит толкова харесваше красивата тетрадчица, гладката кожена подвързия и правите редове на всяка страница, закрепената за подвързията панделка, с която да отбелязва страниците, че й се струваше огромно светотатство да я развали с драсканиците си, със собствените си глупави изречения за собствения си живот. Много пъти я вадеше от скривалището й само за да я подържи на коляното си, да почувства огромното удоволствие, че притежава подобно нещо, а после отново я прибираше.

Господин Кавил се помъчи да я убеди, че не е толкова важно какво пише, а как го пише.

— Няма двама души, които да възприемат и да чувстват нещата еднакво, Мери. Трудното е да пишеш правдиво. Не прави нищо приблизително. Не се примирявай с най-лесното съчетание от думи. Вместо това потърси онези, които обясняват точно какво мислиш. Какво чувстваш.

След това я попита дали разбира какво й казва, а в тъмните му очи имаше такава сила, такова настойчиво желание тя да възприеме нещата, както ги възприема той, че Мередит кимна и само за един миг сякаш някаква врата се отвори към друго място, напълно различно от онова, в което живееше тя.

Мередит въздъхна пламенно и погледна крадешком към Рита, която решеше с пръсти конската си опашка и се преструваше, че не забелязва как Били Харис я зяпа влюбено от другата страна на пътеката. Добре. Последното, от което имаше нужда в момента, беше Рита да се досети какво изпитва Мередит към господин Кавил. За щастие, сестра й беше прекалено погълната от собствения си свят на момчета и червила, за да дава пет пари за някой друг. Мередит разчиташе на този факт, за да пише всеки ден в дневника си. (Не в истинския си дневник, разбира се, понеже накрая постигна компромис и събираше всяко свободно листче, откъдето й падне, и го сгъваше между кориците на скъпоценната тетрадка. Пишеше на тези листове и си казваше, че някой ден може и да реши да пише в истинския дневник.)

Мередит рискува да хвърли още един поглед към баща си, готова, тутакси да отмести поглед, щом го зърне, но докато оглеждаше лицата за познатия му едър силует, първо любопитно, а после и с надигаща се в гърлото паника установи, че той вече не е там. Лицата се бяха променили, майките продължаваха да плачат, някои махаха с кърпички, други се усмихваха с мрачна решимост, но от баща й нямаше и следа. На предишното му място зееше празнина, която се запълни и раздвижи пред погледа й, и Мередит отново огледа тълпата с ясното съзнание, че него наистина вече го няма. Че беше пропуснала да го види как си тръгва.

И макар да се владееше цяла сутрин, макар да се стараеше да страни от тъгата, в този момент Мередит се почувства толкова жалка, толкова мъничка, уплашена и самотна, че заплака. От дълбините на съществото й се надигна огромен прилив на чувства, топъл и влажен, и бузите й тутакси се намокриха. Ужасната мисъл, че той сигурно е стоял там през цялото време и я е гледал как се е втренчила в обувките си, как говори с господин Кавил, как мисли за тетрадката си и му се е искало дъщеря му да вдигне очи, да се усмихне, да му махне за сбогом, но накрая се е отказал и си е отишъл у дома, убеден, че тя не дава и пет пари…

— О, я млъквай — скастри я Рита до нея. — Не бъди такава ревла. За бога, забавно е!

— Мама ми поръча да не подавам глава от прозореца, иначе някой влак ще ми я отсече — обади се приятелката на Рита, Каръл, която беше на четиринайсет и беше същата всезнайка като майка си. — И да не давам напътствия на никого. Всички най-вероятно са германски шпиони, които искат да стигнат до Уайтхол. Те убиват деца, така да знаеш.

Мередит закри лицето си с ръка, позволи си да изхълца още един-два пъти тихичко, после изтри бузите си точно когато влакът се разклати и потегли. Във въздуха се разнесоха виковете на родителите отвън и на децата вътре, пушек, пара и свирката на локомотива, до нея Рита се усмихваше и влакът потегли от гарата. Рита бъбреше през цялото време, а група момчета, издокарани в официалните си неделни дрехи, нищо че беше понеделник, тичаха по коридора от прозорец до прозорец, думкаха по стъклото, крещяха и махаха, докато господин Кавил не им нареди да седнат по местата си и да не отварят вратите. Мередит се облегна на стъклото и вместо да гледа тъжните посивели лица отстрани, разплакани за децата, които напускаха града, тя смаяно наблюдаваше как отвсякъде бавно започнаха да се издигат грамадни сребристи балони, които се понесоха по въздушните течения над Лондон като странни и красиви животни.

2.

Село Милдърхърст, 4 септември 1939 г.

Велосипедът се покриваше с паяжини в обора почти две десетилетия и Пърси изобщо не се съмняваше, че представлява интересна гледка, докато го кара. Пристегнала косата си с ластик и прибрала пола между стиснатите си колене — благоприличието й трябваше да остане непокътнато, тя не си правеше илюзията, че изглежда стилно. Беше запозната с предупреждението на министерството за опасността велосипедите да попаднат в ръцете на врага, но реши въпреки това да възкреси старото возило. Ако имаше троха истина в слуховете, които се носеха, ако правителството наистина планираше тригодишна война, горивото със сигурност щеше да се раздава с купони и тя трябваше да измисли начин да се придвижва. Преди време, много отдавна, колелото беше на Сафи, но досега не й беше потрябвало. Пърси го изрови от склада, избърса прахта и обиколи с него горния край на алеята няколко пъти, докато не успя да запази относително добро равновесие. Не допускаше, че ще й бъде толкова приятно, и за нищо на света не можеше да си спомни защо самата тя никога не е имала велосипед преди години, защо е чакала да стане жена на средна възраст с прошарена коса, преди да открие това удоволствие. Наистина беше удоволствие, особено през това забележително циганско лято, да усеща как вятърът разхлажда топлите й бузи, докато тя се носеше с колелото покрай живия плет.

Пърси превали хълма и хлътна в следващата долчинка, а на лицето й грееше широка усмивка. Целият пейзаж беше позлатен, птици чуруликаха по дърветата, а в слънцето се усещаше лятна жега. Беше септември в Кент и Пърси почти успя да се убеди, че е сънувала съобщението от предишния ден. Мина напряко през Блекбъри Лейн, обиколи езерото, после слезе от колелото и го забута по тесния участък покрай потока.

Пърси подмина първата двойка малко след като пое по тунела — момче и момиче, немного по-големи от Джунипър, с еднакви противогази, преметнати през рамо. Държаха се за ръце и бяха навели глави една до друга, докато си говореха сериозно и тихо, затова почти не забелязаха присъствието й.

След малко се появи втора двойка деца, снаряжена почти по същия начин, а после и трета. Пърси кимна за поздрав на последните и веднага й се прииска да не го беше правила. Момичето й се усмихна стеснително и се притисна към ръката на момчето, а двамата се спогледаха с младежка нежност, от която бузите на Пърси пламнаха, понеже тутакси се почувства като несъобразителна натрапница. Блекбъри Лейн беше любимото място на младите двойки още откакто самата тя беше момиче, а несъмнено и много преди това. Пърси го знаеше по-добре от мнозина. Нейната лична любовна история се развиваше години наред в най-строга секретност, не на последно място понеже нямаше никаква възможност да завърши с брак.

Би могла да направи и по-простичък романтичен избор, имаше подходящи мъже, в които би могла да се влюби, с които би могла да се ухажва открито и без да изложи семейството си на присмех, но любовта не е толкова мъдра, не и според опита на Пърси: любовта не зачита обществените ограничения, не се съобразява с класовите различия, нито с благоприличието в добрия стар смисъл на думата. Колкото и да се гордееше с прагматизма си, Пърси не устоя на повика на любовта и му се подчини. Тя се отдаде и се обрече цял живот на многозначителни погледи, тайно изпратени писма и редки, невероятни любовни срещи.

Бузите на Пърси пламнаха, докато вървеше — нищо чудно, че изпитваше специална близост с тези млади влюбени. После сведе глава и насочи вниманието си към нападалите по земята листа, без да обръща внимание на минувачите, докато не излезе на пътя, отново яхна велосипеда и се понесе надолу към селото. Докато караше, се запита как е възможно грамадната военна машина да се върти с грохот, като светът все още е толкова красив, по дърветата има птици, в полето — цветя, когато сърцата на влюбените все още преливат от любов.

За пръв път усети, че й се пишка, още докато бяха сред сивите и изцапани със сажди лондонски сгради. Тя долепи крачета едно до друго, притисна куфара към скута си и се запита за къде пътуват и след колко време ще пристигнат. Чувстваше се лепкава и изморена, вече си беше изяла всички пакетирани сандвичи с мармалад и изобщо не беше гладна, обаче й беше скучно и прекрасно помнеше, че е видяла сутринта мама да пъха в куфара половин килограм шоколадови бисквити, подобряващи храносмилането. Отвори закопчалките и открехна капака: надникна в тъмната кухина, после промуши ръчичка и зарови. Можеше да вдигне капака докрай, разбира се, но беше по-добре да не тревожи Рита с резки движения.

Там беше палтенцето, което мама беше будувала по цели нощи, за да довърши, малко по-наляво имаше консерва с кондензирано мляко, която на Мередит беше строго наредено да подари на домакините си, когато пристигне, зад нея — половин дузина пухкави хавлиени кърпи, които мама настоя Мередит да вземе по време на неловък разговор, който накара момичето да се гърчи смутено.

— Твърде вероятно е да станеш жена, докато си далече от къщи, Мери — каза мама. — Рита ще е до теб, за да ти помага, но трябва да си подготвена.

Рита се беше ухилила, Мередит потрепери ужасено и се запита дали няма някакъв шанс да се окаже рядко биологично изключение. Плъзна пръсти по тетрадката си, за да заглади корицата, и после — хоп! Отдолу напипа хартиения плик с бисквитите. Шоколадът се беше поразтопил, но тя успя да измъкне една бисквитка. Обърна гръб на Рита и загриза.

Зад нея едно от момчетата запя позната песен:

„Под клоните на кестена разлистен

ми каза Невил Чембърлейн:

искаш ли противогаз безплатно,

запиши се в Гражданска отбрана.“

Мередит сведе поглед към собствения си противогаз. Натъпка бисквитката в уста и измете с ръка трохите от капака на кутията. Глупавата чудесия с отвратителната й миризма на гума и ужасното усещане, че я изтръгваш от кожата си, докато я сваляш. Мама ги накара да обещаят, че ще носят противогазите си, докато са далече от къщи, че ще ги носят винаги, и Мередит, Ед и Рита кимнаха неохотно в знак на съгласие. По-късно Мередит чу как мама признава пред съседката госпожа Пол, че по-скоро би умряла от газа, отколкото да се подложи на отвратителното задушаваше под маската, и Мередит реши да се избави от противогаза си при първа възможност.

В момента ги чакаха хора, стояха в задните си дворчета и гледаха как влакът минава с пуфтене. Неочаквано Рита я ощипа по ръката и Мередит изпищя.

— Защо го направи? — попита тя, удари ощипаното място и после яростно го разтри.

— Защото всички онези мили хора навън искаха да гледат шоу — кимна Рита към прозореца. — Хайде, Мери, не ги разочаровай, поразреви се малко.

Накрая градът остана зад тях и навсякъде се ширна зеленина. Влакът тракаше по релсите, от време на време намаляваше на гарите, обаче всички табели бяха свалени и нямаше как да разберат къде се намират. Мередит явно беше поспала, защото всъщност я събуди шумното спиране на влака. Нямаше нищо ново за гледане, отново зеленина, групи дървета на хоризонта, по някоя птица се стрелкаше по синьото небе. За един кратък и въодушевен момент, след като спряха, Мередит си помисли, че може да завеят и да се върнат у дома, защото Германия в крайна сметка е проумяла, че не може да се отнася пренебрежително с Великобритания, войната е приключила и вече не се налага да заминават.

Но не стана така. Последва ново продължително чакане, по време на което Рой Станли успя да повърне поредния ананас от консерва през прозореца, после на всички им наредиха да излязат от вагона и да се подредят в редица. Инжектираха всеки, прегледаха им косите за въшки, върнаха ги във влака и ги експедираха нататък. Нямаха възможност дори да отидат до тоалетната.

След това влакът притихна за известно време, дори бебетата бяха твърде изтощени и не плачеха. Пътуваха ли, пътуваха, още и още, часове наред и Мередит започна да се чуди колко голяма всъщност е Англия, кога — и дали изобщо някога — ще стигнат до скалите. Хрумна й, че цялата тази работа може би наистина е някакъв огромен заговор, че машинистът е германец и че всичко е част от пъклен план да бъдат отвлечени децата на Англия. Имаше някои проблеми с тази теория, забелязваше пробойни в нейната логика — например за какво му бяха на Хитлер хиляди нови граждани, които най-вероятно щяха да се напикават в леглата, — обаче Мередит беше прекалено изморена, прекалено жадна и прекалено нещастна, за да ги запълни, затова стисна крачета още по-силно и продължи да брои нивите. Една след друга, една след друга, водеха ги към един господ знае какво.

Всички къщи имат сърца, сърца, които са обичали, сърца, които са набъбвали от задоволство, сърца, които са били разбити. Сърцето на Милдърхърст беше по-голямо от повечето други сърца и туптеше по-силно. Биеше и спираше, забързваше и забавяше в малката стаичка на върха на кулата. Стаята, където прадедите на Реймънд Блайд се бяха потили над сонети за кралица Елизабет, откъдето една пралеля беше избягала за любовна среща с лорд Байрон и на чийто тухлен перваз се бе закачила обувката на майка му, когато полетяла от прозорчето, за да намери смъртта си в затоплената от слънцето канавка долу, а последното й стихотворение се носело подире й на лист фина хартия.

Седнал на голямото дъбово бюро, Реймънд напълни лулата си с нова стиска тютюн, после сложи още една. След смъртта на най-малкия му брат Тимъти майка му се затвори в стаята си и потъна в черничката на собствената си скръб. Виждаше я да стои до прозореца, когато той беше в изкуствената пещера или в градината, или в края на гората, виждаше тъмния силует на малката й изящна глава, обърната към полето, към езерото: белия като слонова кост профил, който толкова приличаше на онзи върху брошката, наследена от майка й, френската графиня, която Реймънд не познаваше. Понякога той оставаше навън цял ден, гмурваше се между филизите на хмела и отново излизаше, катереше се по покрива на хамбара с надеждата тя да го забележи, да се разтревожи за него, да му извика да слезе. Но майка му нито веднъж не го стори. Винаги бавачката го викаше да се прибере в края на деня.

Това обаче се беше случило отдавна и той беше глупак, задето се луташе сред избледняващите спомени. Майка му беше просто почитана поетеса от миналото, около която започваха да се създават митове, както обикновено — шепотът на летния ветрец, обещанието слънчев лъч да се плъзне по празна стена — мама… Той дори не беше сигурен дали още помни гласа й.

Сега стаята беше негова: Реймънд Блайд, господарят на замъка. Той беше най-големият син на майка си, неин наследник и заедно със стиховете й — най-ценното, което тя бе завещала на света: Самият той беше уважаван писател и — което си беше заслужено, възразяваше Реймънд, когато вълна от смирение заплашваше да го залее — донякъде прочут точно като нея навремето. Често се питаше дали тя е знаела, когато му бе завещала замъка и страстта си към писаното слово, че синът ще отговори на очакванията й. Че някой ден ще отдаде своето, за да наложи още повече влиянието на семейството си в литературните кръгове?

Болното коляно изведнъж го заболя и Реймънд го стисна силно и изпъна крака си напред, докато напрежението се разсее. Докуцука до прозореца и се облегна на рамката, драскайки клечката кибрит. Денят беше прекрасен, да му се не види, и докато смучеше лулата, за да я разпали, той примижа и погледна към полето, към алеята, моравата, трептящия масив на гората Кардейкър. Най-голямата дива гора в Милдърхърст, която го доведе у дома от Лондон, която го зовеше от бойните полета във Франция, която открай време знаеше името му.

Какво щеше да стане с всичко това, когато вече нямаше да го има? Реймънд знаеше, че лекарят му казва истината — не беше глупав, просто беше стар. Но все пак не можеше да повярва, че наближава време, когато вече няма да седи до прозореца и да съзерцава имението като господар на всичко пред погледа си. Че името на рода Блайд, семейното наследство ще умре с него. Мислите на Реймънд се поколебаха — отговорността да избегне всичко това беше негова. Може би трябваше да се ожени отново, да опита пак да намери жена, която да му роди син. Напоследък въпросът с наследството сериозно го занимаваше.

Реймънд дръпна от лулата си и издуха дима с лек присмех, точно както би направил в компанията на стар приятел, чиито познати навици са му дошли до гуша. Явно започваше да се превръща в сантиментален стар глупак. Може би всеки човек би желал да вярва, че ако него го няма, великите основи ще рухнат. Поне ако е горд като Реймънд. Той съзнаваше, че трябва да пристъпва по-внимателно, че гордостта предшества падението, както предупреждаваше Библията. Освен това не му трябваше син — имаше си наследници: три дъщери, ни една от които не ставаше за женене, освен това си имаше църквата, новата църква. Неотдавна свещеникът му беше говорил за вечната награда, която очаква човека, оказал по толкова щедър начин почит на своите католически събратя. Прозорливият отец Андрюс знаеше, че Реймънд се нуждае от цялата благосклонност на небето, която може да му бъде осигурена.

Пое глътка дим и я задържа за миг, преди да издиша. Отец Андрюс му беше обяснил причината за натрапчивото усещане, беше му казал какво трябва да се направи, за да бъде прогонен демонът на Реймънд. И той вече знаеше, че е наказан заради греха си. Заради греховете си. Не беше достатъчно да се разкае, да признае и дори да се самобичува. Прегрешението на Реймънд беше по-голямо.

Но беше ли наистина способен да отстъпи замъка си на непознати, дори да порази този проклет демон? Какво щеше да се случи с всички шепнещи гласове, с отминалите времена, затворени между стените му? Знаеше какво би казала майка му: замъкът трябва да остане владение на семейство Блайд. Още повече че имаше толкова хубав естествен наследник: Пърсифон, най-голямото и най-благонадеждното му дете. Тази сутрин я наблюдава как потегля с велосипеда, как спира на моста, за да провери стъпенките точно както й беше показвал. Единствено нейната обич към замъка можеше да се мери с неговата. Беше истински късмет, че тя така и не си намери съпруг и със сигурност надали тепърва щеше да го направи. Беше се превърнала в неизменна част от замъка почти като статуите покрай тисовия плет. На нея имаше доверие, че никога няма да предаде Милдърхърст. Всъщност Реймънд понякога подозираше, че Пърсифон е способна да удуши човек с голи ръце, ако той понечи да премести дори един камък.

В този момент чу боботенето на двигател на автомобил някъде долу. Спря толкова бързо, колкото беше започнало, затръшна се врата — тежка и метална, и Реймънд проточи шия, за да надникне над каменния перваз на прозореца. Беше големият стар даймлер — някой го беше извадил от гаража и го беше откарал в горния край на алеята, където го бе зарязал. Движение привлече погледа му. Бледа фея, най-малката, Джунипър, се стрелна от стълбите към шофьорската врата. Реймънд се усмихна едновременно озадачено и доволно. Тя беше луда глава, в това нямаше никакво съмнение, но нещата, които това слабичко и смахнато дете беше способно да направи с двайсет и шестте простички букви, начинът, по който умееше да ги подрежда, беше зашеметяващ. Ако беше по-млад, сигурно щеше да й завиди…

Още някакъв шум. По-близо. Вътре.

Шшшт… Чуваш ли го?

Реймънд застина и се заслуша.

Дърветата го чуват. Те първи разбират, че той идва.

Стъпки на площадката долу. Качваха се към него. Той остави лулата си върху гладкия камък. И сърцето му запрепуска в гърдите.

Слушай! Дърветата от гъстата и тъмна гора, които потрепват и поклащат листа… нашепват, че скоро ще започне.

Той въздъхна възможно най-спокойно — време беше. Човека от калта най-сетне щеше да дойде и да потърси възмездие. Точно както предполагаше Реймънд.

Не можеше да напусне стаята, не и след като демоните го дебнеха на стълбите. Оставаше само прозорецът. Реймънд надзърна над рамката. Право надолу като стрела, както беше сторила и майка му.

— Господин Блайд? — долетя глас отдолу по стълбите.

Реймънд се приготви. Човека от калта беше лукав, владееше много номера. Всеки сантиметър от кожата на Реймънд настръхна, той се напрегна да го чуе въпреки собственото си накъсано дишане.

— Господин Блайд? — отново го повика демонът, този път по-наблизо.

Реймънд се пъхна под креслото. Приклекна, разтрепери се. Страхливец до самия край. Стъпките неотклонно се приближаваха. На вратата. По килима. По-близо и по-близо. Той стисна очи, обхвана главата си с ръце. Онова нещо беше точно над него.

— О, Реймънд, горкият клетник! Хайде, излез, подай ръка на Люси! Донесла съм ти прекрасна супа.

В покрайнините на селото, от двете страни на главната улица, тополите се извисяваха в две редици както винаги, като стражи от отминала епоха. Отново бяха с униформа, забеляза Пърси, докато прелиташе покрай тях: стволовете им бяха прясно боядисани, тротоарите също, както и джантите на много автомобили. След дълго обсъждане заповедта за затъмнение най-сетне бе дадена предната вечер: половин час след залез-слънце угасваха уличните лампи, фаровете на автомобилите бяха забранени и всички прозорци трябваше да бъдат затулени с плътен черен плат. След като Пърси провери как е баща й, тя се качи по стълбите до върха на кулата и погледна отвъд селото, към Ламанша. Единствено луната светеше и Пърси изпита зловещото усещане, че сигурно така е било преди стотици години, когато светът е бил много по-тъмен, когато по земята се е носел грохотът от рицарските войски, когато конските копита са барабанели по спечената пръст, стражите на замъците са вардели бдително и готови за… Рязко завъртя кормилото, понеже възрастният господин Доналдсън се носеше по улицата като че право към нея, стиснал здраво волана с щръкнали от двете страни лакти и с разкривено в гримаса лице, докато се взираше примижал иззад очилата си към пътя напред. Изражението му се разведри, щом я позна, вдигна ръка да й махне и колата му свърна още по-близо до бордюра. Пърси му махна в отговор, отклонила се за по-сигурно по тревата, и тревожно го проследи как се отдалечава, криволичейки към дома си в Бел Котидж. Как ли щеше да се оправя в тъмното? Тя въздъхна — проклети бомби, всъщност мракът щеше да убие хората.

На случайния наблюдател, който не знаеше нищо за съобщението от предния ден, вероятно щеше да му се стори, че в селцето Милдърхърст всичко си остава непроменено. Че хората продължават да се занимават със своите си работи, да пазаруват, да си бъбрят на групички пред пощата, обаче Пърси знаеше, че не е така. Нямаше вой или скърцане със зъби, но нещата бяха по-дълбоки и може би заради това — по-печални. Надвисналата война личеше по отнесения поглед на по-възрастните жители на селото, по сянката, надвиснала над лицата им — не от страх, а от мъка. Понеже те знаеха, бяха преживели последната война и помнеха поколенията млади мъже, които охотно бяха заминали на война и не се бяха върнали. Онези като татко, които се бяха прибрали живи, ала бяха оставили във Франция частица от себе си, никога нямаше да се възстановят. Те от време на време се предаваха на спомените, разиграващи се пред очите им, устните им пребледняваха, а през съзнанието им преминаваха гледки и звуци, които не искаха да споделят, но и от които не можеха да се отърсят.

Предния ден Пърси и Сафи заедно чуха по радиото изявлението на министър-председателя и националния химн, потънали в дълбок размисъл.

— Май трябва да му кажем — каза Сафи най-накрая.

— Май трябва.

— Ти ще го направиш, разбира се.

— Разбира се.

— Внимателно избери момента. Постарай се да не откачи.

— Добре.

Седмици наред отлагаха да споменат пред баща си вероятността да избухне война. Халюцинациите му напоследък още повече бяха разкъсали тъканта, която го свързваше с действителността, и той се мяташе между крайности като махалото на стоящия часовник. Ту изглеждаше съвсем с всичкия си и разговаряше с нея интелигентно за замъка, за историята, за великите художествени произведения, ту се криеше зад столове, ридаеше уплашено заради въображаеми привидения или се кискаше като ученик и молеше Пърси да отидат на потока да поплуват, понеже там било най-хубавото място да си наловиш попови лъжички и той щял да й го покаже, стига да умеела да пази тайна.

Когато бяха на осем години, през лятото преди началото на Първата световна война, двете със Сафи работеха заедно с татко над свой превод на „Сър Гауейн и Зеленият рицар“[16]. Татко разчиташе средновековната английска поезия, а Пърси затваряше очи и се оставяше на вълшебните звуци и на древния шепот да я обгърнат отвсякъде.

— Гауейн почувствал как великаните изпращат диханието си подире му, Пърсифон — обясняваше татко. — Знаеш ли какво е усещането? Чувала ли си гласовете на предците си да се носят от камъните?

Тя кимаше и се сгушваше още по-близо до него, затваряше очи и той продължаваше…

Тогава всичко беше толкова просто, обичта й към татко беше лишена от всякаква сложност. Той беше висок повече от два метра, беше твърд като стомана и тя беше готова на всичко, за да спечели одобрението му. Оттогава обаче се бяха случили толкова много неща и Пърси просто нямаше сили да понесе ненаситното детинско изражение на вече старческото му лице. Никога не би го признала пред никого, със сигурност не и пред Сафи, ала Пърси не бе в състояние да гледа баща си, докато изпада в така наречената от лекаря „регресивна фаза“. Проблемът беше миналото. То не му даваше покой. Носталгията заплашваше да се превърне в окови за нея, което беше смешно, тъй като Пърси Блайд изобщо не си падаше по сантименталностите.

Оплетена в мрежата на нежелана меланхолия, тя измина последните няколко метра до църквата и облегна колелото си на дървената фасада на сградата, като внимаваше да не стъпче цветната леха на викария.

— Добро утро, госпожице Блайд.

Пърси се усмихна на госпожа Колинс. Милата възрастна дама, която вследствие на някакво необяснимо изкривяване на времето си беше все така стара през последните три десетилетия, сега беше преметнала торбичка за плетене през едната си ръка и носеше току-що опечен пандишпан със сливи.

— О, госпожице Блайд — възкликна тя и печално поклати красивите си прошарени къдрици, — допускахте ли, че ще се стигне до тук? Още една война?

— Надявах се да не стане така, госпожо Колинс, наистина. Но не съм изненадана, човешката природа си е такава.

— Но пак война? — отново се разклатиха къдриците. — Всички тези млади момчета.

Госпожа Колинс беше изгубила синовете си по време на Първата световна война и макар Пърси да нямаше деца, знаеше какво е да обичаш толкова силно, че да те боли. С усмивка пое пандишпана от треперещите ръце на старата си приятелка и промуши едната ръка на госпожа Колинс през своята.

— Хайде, скъпа, да влизаме вътре и да си намерим места, нали?

Жените от доброволческото дружество бяха решили да проведат събранието си в църквата, за да шият заедно, след като неколцина местни членки бяха заявили, че по-просторната общинска зала с широкото дюшеме и липсата на всякаква украса е много по-подходяща за приема и разпределянето на евакуираните деца. Докато оглеждаше как голямата тълпа от нетърпеливи жени, скупчени заедно, приготвят шевните си машини, развиват големи парчета плат, от които да ушият дрехи и одеяла за евакуираните и превръзки и компреси за болниците, Пърси си помисли, че май е направила глупав избор. Запита се колко ли от тези жени щяха да се откажат след първоначалния прилив на въодушевление, после сама се скастри, задето е толкова неуместно черногледа. А и лицемерна, понеже Пърси знаеше, че първа ще си намери оправдание веднага щом открие как по друг начин да подпомогне страната си в тази война. Изобщо не я биваше с иглата и днес беше дошла просто защото, ако дълг на всички беше да направят всичко по силите си, дълг на дъщерите на Реймънд Блайд беше да направят дори невъзможното.

Тя помогна на госпожа Колинс да се настани край масата за плетене, където, както можеше да се очаква, разговорът се въртеше около синовете, братята и племенниците, записали се в армията, после занесе пандишпана със сливи в кухнята, като се стараеше да избегне срещата с госпожа Карауей, която имаше упоритото изражение, неизменно предшестващо възлагането на особено неприятна задача.

— Е, госпожице Блайд — пресегна се да поеме подаръка, подаден за инспекция, госпожа Потс от пощата. — Колко хубаво се е надигнал тук!

— Пандишпанът е на госпожа Колинс, аз просто го нося.

Пърси се опита бързо да избяга, обаче госпожа Потс светкавично метна мрежата си, тъй като вещо поставяше капанчета в разговора.

— Липсвахте ни на тренировките по гражданска обрана в петък.

— Имах други ангажименти.

— Жалко. Господин Потс все повтаря колко прекрасно можете да изиграете ролята на жертва.

— Много мило от негова страна.

— Пък и никой не може да работи с портативна помпа толкова енергично като вас.

Пърси пусна тънка усмивка. Подлизурството адски й досаждаше.

— Как е баща ви? — Въпросът беше покрит с дебел пласт състрадание и Пърси се пребори с импулсивното желание да запрати прекрасния пандишпан на госпожа Колинс във физиономията на съпругата на пощаджията. — Чух, че се е влошил.

— Добре е, доколкото позволява състоянието му, госпожо Потс. Благодаря, че попитахте.

Пърси си спомни как преди няколко нощи баща й тичаше по пижама в коридора, криеше се зад стълбите и плачеше като уплашено дете, ридаейки, че в кулата има привидения, че Човека от калта идва да му отмъсти. Повикаха д-р Брадбъри и той им остави по-силно лекарство, но Реймънд Блайд трепери часове наред, бореше се с всички сили, докато най-накрая не потъна в мъртвешки сън.

— Той е такъв стълб на нашата общност — разтрепери се с престорена печал госпожа Потс. — Толкова е тъжно, когато здравето на такива хора започне да се влошава. Истинско щастие е, че има човек като вас, който да продължи благотворителната му дейност. Особено в толкова трудно за страната ни време. Хората тук винаги вземат пример от замъка в такива моменти, открай време е така.

— Много сте любезна, госпожо Потс. Всички даваме най-доброто от себе си.

— Предполагам, че ще ви видим в общинската зала днес следобед, за да помогнете на комисията по евакуирането?

— Да.

— Вече ходих сутринта, подредих консервите с кондензирано мляко и осолено говеждо: ще изпратим по една от двата вида по всяко дете. Не е много, но без почти никаква помощ от държавата не можем да направим нищо по-добро. А и всяка дреболия е от помощ, нали? Научих, че и вие смятате да приемете едно дете. Много благородно от ваша страна: двамата с господин Потс също го обсъждахме, а нали ме познавате, много обичам да помагам, но заради алергиите на горкия ми Седрик… — извинително сви рамене тя, — … няма да му се отрази добре. — Госпожа Потс се приведе по-наблизо и потупа върха на носа си. — Само да ви предупредя за нещо: децата от Ист Енд живеят съвсем различно от нас. Най-добре си купете малко инсектицид и качествен дезинфектант, преди да ги пуснете да припарят в замъка.

Въпреки собствените си опасения по отношение на техния бъдещ квартирант, предложението на госпожа Потс беше толкова отвратително, че Пърси извади цигара от кутията в чантата си и я запали, за да не се налага да отговаря.

Госпожа Потс обаче продължи невъзмутимо:

— Сигурно сте научили и другата вълнуваща новина?

Пърси размърда крака, изгаряща от нетърпение да се заеме с нещо друго.

— Коя, госпожо Потс?

— Вие в замъка би трябвало да знаете всичко по въпроса. Повече подробности от нас.

Естествено, в този момент се възцари тишина и всички се обърнаха към Пърси. Тя се постара да не им обръща внимание.

— Подробности за какво, госпожо Потс? — От раздразнение тя изпъна гръбнак поне с още два сантиметра. — Нямам представа за какво говорите.

— Как така! — Клюкарката се ококори и лицето й грейна, когато си даде сметка, че е звездният изпълнител пред нова публика. — Новината за Люси Мидълтън, разбира се.

3.

Замъкът Милдърхърст, 4 септември 1939 г.

Явно имаше някаква тънкост при полагането на лепилото и залепването на текстилната лента, така че да не насмолиш и стъклото. Наперената жена от илюстрования наръчник подсилваше своите прозорци с видима лекота, всъщност изглеждаше много по-въодушевена от въпросното занимание — с тънка талия, със спретната прическа, любезна и спокойна усмивка. Със сигурност щеше да се справи и с бомбите, когато започнат да падат. За разлика от нея Сафи беше объркана. Беше се заела с прозорците още през юли, когато пристигнаха памфлетите, но въпреки мъдрите съвети във втората брошура на министерството: „Не отлагайте за последния момент!“, тя се позамота, когато все още имаше шанс войната да бъде избегната. След ужасяващото изявление на господин Чембърлейн обаче Сафи отново се зае със задачата. Трийсет и два прозореца имаха кръстове, оставаха й само стотина. Така и не проумя защо просто не използва тиксо.

Залепи последното ъгълче плат на мястото му, слезе от стола и отстъпи назад, за да инспектира работата си. О, боже, наклони леко глава и навъсено огледа кривия кръст. Щеше да издържи и така, но не беше произведение на изкуството.

— Браво — похвали я Люси, която в този момент влезе с поднос за чай. — Хиксът отбелязва целта, нали така казват?

— Надявам се, не. Господин Хитлер е предупреден: само да одраска замъка с бомбите си, ще трябва да отговаря лично пред Пърси. — Сафи избърса лепкавите си ръце с кърпа. — Боя се, че лепилото е решило да ми върти номера. Не се сещам с какво съм го засегнала, но със сигурност съм.

— Лепило с характер. Ужасно!

— И не е единственото. Какви ти бомби, приключа ли с прозорците, ще се нуждая от успокоително за нервите си.

— Знаете ли — зае се да налива чай от каната Люси и остави фразата недовършена, докато не наля и втората чаша, — вече занесох обяда на баща ви. Искате ли да ви помогна?

— О, Люси, скъпа, наистина ли ще го направиш? Камък ми падна от сърцето. Направо ще се разплача от благодарност!

— Няма нужда — овладя Люси доволната си усмивка. — Тъкмо приключих у дома и се оказа, че ме бива с лепилото. Мога да лепя, докато вие режете.

— Идеално! — хвърли кърпата обратно на стола Сафи. Ръцете й още бяха лепкави, но нищо. Пое с благодарност подадената й от Люси чаша. Постояха, уютно смълчани, и се насладиха на първата си глътка. Беше им станало навик да пият чай заедно. Не беше нищо особено — не прекъсваха всекидневните си занимания, нито вадеха сребърните прибори, просто съумяваха да вършат работата си на едно и също място точно когато трябва. Ако знаеше, Пърси щеше да се ужаси, щеше да се появи нацупена, да стисне устни и да изтърси нещо като: „Не е редно“ или „Трябва да се поддържа някакво ниво“. Обаче Сафи харесваше Люси, двете бяха приятелки, поне в известен смисъл, и тя не виждаше какво лошо има в това, да пият чай заедно. Освен това ако Пърси не знаеше нещо, то не можеше да й навреди.

— Кажи ми, Люси — наруши тя мълчанието, с което показа, че двете може отново да се хващат на работа, — как си у дома?

— Много добре, госпожице Сафи.

— Не ти ли е прекалено самотно без други хора?

Люси и майка й открай време живееха в малка къща в покрайнините на селото. Сафи можеше само да допуска каква ли празнина е останала след смъртта на възрастната жена.

— Старая се да съм заета.

Люси остави чашата с чая си на дъската под прозореца, докато прокарваше четката с лепило диагонално по стъклото. За миг на Сафи й се стори, че е доловила тъга по лицето на икономката, сякаш тя се е канела да признае някакво дълбоко чувство, но после се е отказала.

— Какво има, Люси?

— О, нищо. — Тя се поколеба. — Само дето мама ми липсва, разбира се.

— Разбира се.

Люси беше дискретна (до крайност, мислеше си понякога Сафи), но през годините Сафи беше успяла да изкопчи достатъчно, за да установи, че госпожа Мидълтън не е била лесен характер.

— Но какво?

— Но ми е доста приятно да съм сама — стрелна икономката Сафи с кос поглед. — Нали не звучи твърде ужасно?

— Изобщо не е ужасно — увери я Сафи усмихнато. Честно казано, според нея звучеше превъзходно. Представи си собствения си живот в своето апартаментче мечта в Лондон, после се възпря. Глупаво беше да се разсейва в деня, когато беше опора на семейството и имаше сериозни задачи. Седна на пода и се накани да разреже плата на ивици. — Всичко наред ли е горе, Люси?

— Стаята изглежда прекрасно. Проветрих я и смених спалното бельо, надявам се, нямате нищо против — тя заглади петата, — но прибрах китайската ваза на баба ви. Не знам как съм я пропуснала, докато опаковах и прибирах на склад ценните вещи миналата седмица. Сега е на сигурно място, прибрана е в стаята с архива при останалите неща.

— О! — ококори се Сафи и се вгледа в лицето на Люси. — Нали не мислиш, че ще ни се падне някоя малък разбойник, дето ще чупи предмети и ще предизвиква бъркотия?

— Ни най-малко. Просто си помислих, че е по-добре да се подсигурим.

— Добре — кимна Сафи, а икономката взе ново парче плат. — Много умно от твоя страна, Люси, имаш право, естествено. Трябваше сама да се сетя. Пърси ще остане доволна — въздъхна Сафи. — Въпреки това мисля, че можем да сложим букет свежи цветя на нощното шкафче. Да повдигнем малко духа на горкото мишле. Може би в стъклена ваза от кухнята?

— Много по-подходящо е. Отивам да намеря някоя, може ли?

Сафи се усмихна в знак на съгласие, но когато си представи пристигането на детето, усмивката й поугасна и тя поклати глава.

— О, Люси, не е ли ужасно!

— Сигурна съм, че никой не очаква от вас да предложите кристална ваза.

— Не, имам предвид цялата история. Положението. Всички тези уплашени деца, горките им майки в Лондон, принудени да се усмихват и да махат с ръка, докато дечицата им са заминавали един бог знае за къде. И защо? За да се освободи сцената за войната. За да може мъжете да убиват други мъже по далечни места.

Люси се обърна и погледна Сафи изненадано и донякъде загрижено.

— Не бива да се разстройвате толкова.

— Знам, Люси. Няма.

— От нас зависи да поддържаме бойния дух.

— Разбира се.

— Добре, че има хора като вас, които са готови да приемат горките дечица в дома си. По кое време очаквате детето?

Сафи остави празната чаша от чая си и отново взе ножиците.

— Пърси каза, че автобусите пристигат между три и шест. Не можеше да каже нищо по-конкретно.

Люси премести стола до съседния прозорец, а Сафи заподтичва по пода, за да я последва.

— Само така успях да я склоня — знаеш каква е по отношение на замъка. Представя си някакъв неописуем пакостник, който чупи орнаменти от перилата, дращи тапетите, подпалва пердетата. Наложи се да й припомня, че тези стени са на стотици години, че са издържали на нападения на нормандците, на келтите и на Джунипър. Едно нещастно дете от Лондон надали може да промени нещо.

Люси се засмя.

— Като стана дума за госпожица Джунипър, тя ще се прибере ли за обяд? Стори ми се, че я видях по-рано да заминава с колата на баща ви.

Сафи размаха ножицата във въздуха.

— Не знам повече от теб. За последен път знаех какво си е наумила Джунипър… — Тя се позамисли, положила брадичка върху кокалчетата си, после театрално отпусна ръце. — Знаеш ли, не мога да си спомня нито един път.

— Предсказуемостта не е сред дарбите на госпожица Джунипър.

— Да, със сигурност не е — съгласи се Сафи с нежна усмивка.

Люси се поколеба, отново слезе на пода и прокара тънките си пръсти по челото. Смешно и старомодно движение — като девойка, която се чуди дали да припадне. Жестът развесели Сафи и тя се запита дали да не включи този умилителен навик в романа си — май точно това щеше да направи Адел, когато е притеснена заради някой мъж…

— Госпожице Сафи?

— Ммм?

— Искам да поговоря с вас за нещо много сериозно.

Люси въздъхна, но не продължи, а Сафи се зачуди за един ужасен и напрегнат миг дали тя не е болна. Дали не е получила лоши новини от лекаря: това би обяснило защо Люси е толкова затворена напоследък, а също — сега като се замислеше — и защо е станала разсеяна. Завчера сутринта Сафи я завари да се взира невиждащо от задната врата към зеленчуковата градина и отвъд нея, докато яйцата на татко продължаваха да врят много повече от нужното, за да останат рохки, както ги обичаше той.

— Какво има, Люси? — изправи се Сафи и даде знак на Люси да дойде при нея в къта за сядане. — Всичко наред ли е? Струваш ми се пребледняла. Искаш ли да ти донеса чаша вода?

Люси поклати глава, но се озърна за нещо, на което да се облегне, и накрая се спря на най-близкото кресло.

Сафи седна на лежанката и зачака, а когато Люси най-сетне изръси новината си, беше доволна, че е седнала.

— Ще се омъжвам — оповести Люси. — Така де, един мъж ме помоли да се омъжа за него и аз приех.

За миг Сафи се запита дали икономката им не халюцинира, или не върти номер. Това просто нямаше смисъл: Люси, милата благонадеждна Люси, която нито веднъж през всичките тези години, откакто работеше в Милдърхърст, дори не беше споменавала да има мъжка компания, камо ли да е излизала с мъж, щеше да се жени? Сега, най-неочаквано, на нейната възраст? Но тя беше няколко години по-голяма от Сафи, сигурно наближаваше четирийсет.

Люси се размърда на мястото си и Сафи си даде сметка, че помежду им се е възцарило мъчително мълчание и че някоя от двете трябва да каже нещо. Езикът й се помъчи да изрече някакви думи, но просто не успя.

— Ще се омъжвам — повтори Люси, този път по-бавно и с предпазливост, която подсказваше, че самата тя все още свиква с тази мисъл.

— Но, Люси, това е прекрасна новина — избъбри Сафи на един дъх. — Кой е щастливецът? Къде се запознахте?

— Всъщност се срещнахме в Милдърхърст — изчерви се Люси.

— Нима?

— Хари Роджърс. Ще се омъжвам за Хари Роджърс. Той ме помоли и аз се съгласих.

Хари Роджърс. Името й беше смътно познато. Сафи беше сигурна, че би трябвало да познава господина, но не свързваше ничие лице с името. Ама че неловко! Сафи усети как бузите й почервеняват и прикри дилемата с широка усмивка на лицето с надеждата, че това е достатъчно да убеди Люси колко се радва.

— Познаваме се от години, разбира се, той толкова често идва в замъка, но само преди няколко месеца започнахме да излизаме на разходка. След като стоящият часовник започна да избързва през пролетта.

Хари Роджърс. Не, не можеше да става дума за дребния брадясал часовникар! Той не беше нито красив, нито галантен, а доколкото можеше да прецени Сафи, не блестеше и с особен ум. Беше най-обикновен мъж, който се интересуваше само от това, да си бъбри с Пърси за състоянието на замъка и за часовниковите механизми. Беше доста услужлив, по мнение на Сафи, а и Пърси винаги се изказваше добре за него (докато Сафи не я сгълча, че той сигурно би си паднал по нея, ако не внимава), но въпреки това Хари не беше подходящ за Люси с нейното красиво лице и непосредствен смях.

— Но как се случи?

Въпросът се появи и изхвърча навън, преди на Сафи дори да й хрумне да го възпре. Люси като че ли не се засегна, а отговори прямо, но може би твърде бързо. Сякаш самата тя имаше нужда да чуе думите изречени, за да проумее как е било възможно да стане подобно нещо.

— Дойде да види часовника и аз си тръгвах по-рано, понеже мама беше зле. Налетяхме един на друг на вратата. Той предложи да ме закара и аз приех. Сприятелихме се и после, когато мама почина… Ами той се държа много мило. Истински джентълмен.

Двете се смълчаха и в главите им се разиграха различни сценарии. Сафи беше учудена, но и любопитна. Сигурно се дължеше на природата й на писателка: чудеше се за какво ли са си говорили двамата в малката кола на господин Роджърс, как точно грижовното откарване до дома е разцъфнало до любовна връзка.

— Щастлива ли си?

— О, да — усмихна се Люси. — Щастлива съм.

— Ами — постара се вдъхне убедителност на собствената си усмивка Сафи — тогава и аз съм изключително щастлива за теб. Едно малко празненство?

— О, не — поклати глава Люси. — Не. Много мило от ваша страна, госпожице Сафи, но не мисля, че би било разумно.

— Защо не, за бога? — попита Сафи, макар прекрасно да знаеше причината, и се почувства много неловко, задето не бе измислила по-уместен начин да отправи поканата си. Люси беше много порядъчна, дори не би й хрумнало да вечеря с работодателите си. Особено с Пърси.

— Бихме предпочели да не вдигаме много шум — каза тя. — И двамата не сме млади. Няма да има дълъг годеж — няма смисъл да чакаме сега, през войната.

— Но на неговата възраст нали Хари няма да…

— О, не, нищо подобно, но ще си има задължения с отряда на господин Потс. Участвал е в Първата война, в Пашъндейл. Заедно с брат ми Майкъл.

По лицето на Люси се изписа ново изражение — своеобразна гордост, даде си сметка Сафи, колебливо удоволствие, но примесено с лека стеснителност. Беше нещо различно, последната промяна на обстоятелствата. Люси все още привикваше с новата си личност на жена, на която предстои да се омъжи, която е част от двойка и си има партньор, чрез когото можеше да се покрие със съвършена слава. Сафи се радваше заради нея, не се сещаше за друг човек, който да заслужава повече от Люси да бъде щастлив.

— Разбира се, всичко това е напълно логично — каза тя. — На всяка цена си вземи няколко почивни дни покрай сватбата. Може би бих могла…

— Всъщност — стисна устни Люси и впери поглед някъде над лявото рамо на Сафи. — Точно за това исках да поговорим всъщност.

— Така ли?

— Да — усмихна се Люси, но не непринудено и щастливо, а после усмивката угасна и на нейно място се разнесе тиха въздишка. — Много ми е неловко, но Хари би предпочел… Той смята, че след като се оженим, ще е по-добре да си остана у дома, да се грижа за домакинството и да дам своя принос за спечелването на войната. — Вероятно Люси усещаше не по-зле от Сафи, че са нужни по-подробни обяснения, затова побърза да добави: — В случай че бъдем благословени с деца.

И тогава Сафи разбра, сякаш се вдигна някакво огромно було. Всичко замъглено дойде на фокус — Люси не беше по-влюбена в Хари Роджърс от Сафи, тя просто искаше да има дете. Странно как Сафи не се беше досетила веднага — сега й се струваше толкова очевидно. Всъщност това беше единственото обяснение. Хари й предлагаше този последен шанс, така че какво решение да вземе жена в положението на Люси? Сафи докосна медальона си, прокара палец по закопчалката и усети странна близост с Люси, прилив на толкова силна сестринска обич и разбиране, че изпита внезапно желание да разкаже на Люси всичко, да й обясни защо самата тя, Сафи, разбира точно какво изпитва икономката.

Понечи да го каже, но никакви думи не излизаха. Усмихна се лекичко, примигна и удивена, усети прилива на горещи сълзи, които щяха да рукнат всеки момент. Междувременно Люси се беше извърнала и ровеше в джобовете си за нещо, а Сафи се постара да възвърне самообладанието си, погледна крадешком към прозореца и проследи с поглед как една черна птица се рее, понесена от невидимо топло въздушно течение.

Тя примигна отново и всичко пак се покри с матов лак. Колко нелепо беше да плаче! Дължеше се на неувереността й, на проклетите омразни прозорци!

— Ще ми липсвате, госпожице Сафи. Всички вие. Половината от живота си прекарах тук, в Милдърхърст, винаги съм мислела, че ще остана до края на дните си. — Леко колебание. — Не звучи ли малко налудничаво?

— Да, много налудничаво — усмихна се Сафи през сълзи и отново стисна медальона си с пръсти.

Люси страшно щеше да им липсва, но не това беше единствената причина Сафи да плаче. Вече не отваряше медальона, не се налагаше да поглежда снимката, за да си представи лицето му. На младия мъж, в когото беше влюбена и който беше влюбен в нея. Пред тях се простираше бъдещето, всичко изглеждаше възможно, всичко. Преди да й бъде отнето…

Обаче Люси не знаеше тези неща, а дори да знаеше, ако през годините се беше досетила за едно–друго и ако беше свързала късчетата в печална картина, беше достатъчно учтива, за да не го споменава. Дори сега.

— Сватбата ще бъде през април — тихо продължи тя и подаде на Сафи плика, който беше извадила от джоба си. Оставката й, разбра Сафи. — През пролетта. В селската църква, съвсем малка сватба. Нищо особено. Много ще се радвам да остана дотогава, но ще разбера, ако… — В очите й вече имаше сълзи. — Много съжалявам, госпожице Сафи, че не ви предупредих по-рано. Особено в такива времена, когато трудно можете да намерите прислуга.

— Глупости — възрази Сафи. Потръпна, внезапно усетила течението с влажната си буза. Извади кърпичката си и попи сълзите, после забеляза петната от пудра за лице по плата. — О, боже — възкликна с престорен ужас, — ама че ужасно изглеждам! — Усмихна се на Люси. — Така, стига толкова извинения. Да не си посмяла дори да си го помислиш и престани да плачеш. Любовта е нещо, заради което трябва да се празнува, а не да се плаче.

— Така е — съгласи се Люси, но изобщо не приличаше на влюбена жена. — Добре тогава.

— Добре тогава.

— Продължавам напред.

— Да.

Сафи не пушеше, не понасяше мириса и вкуса на тютюна, но в този момент й се искаше да запали цигара. За да прави нещо с ръцете си. Преглътна, поизправи се и както правеше често, почерпи сила, представяйки си, че е Пърси…

Божичко! Пърси.

— Люси?

Икономката се извърна от мястото, където прибираше празните чаши от чая.

— Ами Пърси? Тя знае ли за Хари? Знае ли, че ни напускаш?

Лицето на икономката пребледня и тя поклати глава.

Стомахът на Сафи се стегна от настанилото се притеснение.

— Може би трябва да…

— Не — отвърна Люси с тънка храбра усмивка. — Не. Аз трябва да го направя.

4.

Пърси не се прибра у дома. Не отиде и в общинската зала, за да помага в разпределянето на консервите с царевица и говеждо. Сафи по-късно щеше да я обвини, че нарочно е забравила да вземе някое от евакуираните деца, че изобщо не е искала да приберат дете у дома, но макар в последното обвинение да имаше зрънце истина, нежеланието на Пърси да се появи в онази зала изобщо не беше свързано със Сафи, а с клюките на госпожа Потс. Освен това, както напомни на близначката си, накрая всичко се беше наредило: Джунипър, скъпата и непредсказуема Джунипър случайно се озовала в залата и така избрала Мередит за замъка. А междувременно Пърси, потеглила за срещата на женската доброволческа организация леко зашеметена, забравила колелото си и поела пеша по главната улица, вирнала глава, с уверена походка и в очите на всички — с вид на човек, който има в джоба си списък със стотици задачи, които трябва да изпълни преди вечеря. Без да издава с нищо, че е ранена, че е само бледо копие на някогашната си личност. Така и не разбра как се озова във фризьорския салон, но точно там я отведоха изтръпналите й нозе.

Косата на Пърси беше дълга и руса, но не толкова дълга като на Джунипър и толкова златиста като на Сафи. Пърси нямаше нищо против този факт, никога не беше обръщала голямо внимание на косата си. Сафи носеше своята дълга, понеже беше суетна, Джунипър не се грижеше за своята, понеже не беше грижовна, а Пърси просто се съобразяваше с предпочитанията на баща им. Той беше убеден, че момичетата трябва да бъдат красиви и че особено неговите дъщери трябва да имат дълга коса, която се стеле на вълни по гърба.

Пърси трепна, докато фризьорката мокреше и разресваше косата й, докато не стана тъмна и отпусната. Металните остриета шептяха хладно до гърба и шията й и първият кичур падна на пода, където още си лежеше като мъртъв. Пърси се почувства лека.

Фризьорката се шокира от молбата на Пърси, накара я да потвърди отново и отново, докато е напълно сигурна.

— Но къдриците ви са толкова красиви — печално каза тя, — наистина ли искате да ги отрежем?

— До една.

— Няма да можете да се познаете.

Няма да мога, помисли си Пърси и й стана приятно. Докато седеше на стола, все още като насън, тя впери поглед в собственото си отражение в огледалото и се улови в миг на интроспекция. И онова, което видя, я разтревожи. Жена на години, която все още увиваше косата си с парцалчета преди лягане, за да постигне момичешките къдрици, които природата вече беше забравила. Такава суета беше напълно уместна за Сафи, която си падаше романтичка, не се отказваше от мечтите си и не искаше да приеме, че никакъв рицар с лъскави доспехи няма да дойде, че мястото й е било и винаги ще бъде в Милдърхърст, но по отношение на Пърси беше смехотворна. Прагматичната Пърси, Пърси, която планираше всичко, която закриляше всички.

Трябваше да отреже косата си още преди години. Новата мода беше къса и пестелива и макар да не можеше да твърди, че така косата й изглежда по-добре, достатъчно бе, че изглежда различно. След всяко щракване на ножицата нещо вътре в нея се отприщваше, отпадаше някоя стара представа, към която се бе придържала несъзнателно, а накрая младата фризьорка остави ножицата и каза леко пребледняла:

— Готова си, скъпа. Спретнато изглеждаш, нали?

Пърси пренебрегна вбесяващата снизходителност и се съгласи с известна изненада, че наистина изглежда доста спретнато.

Мередит чакаше с часове — най-напред права, после седнала, а сега се беше отпуснала тежко върху дървения под на общинската зала на Милдърхърст. Времето се точеше, потокът от фермери и местни госпожи напълно пресъхна, а през прозорците се виждаше как започва да се смрачава и Мередит се запита каква ли ужасна съдба я очаква, ако никой не я избере, ако никой не я иска. Дали през следващите седмици щеше да живее самичка в тази зала, където отвсякъде духа? Само при мисълта очилата й се замъглиха и всичко се размаза пред очите й.

И тогава, точно в този момент, пристигна тя. Влетя вътре като сияен ангел, като същество от вълшебна приказка и спаси Мередит от студения, твърд под. Сякаш бе усетила благодарение на някакво вълшебство или на шесто чувство — нещо, което науката тепърва трябваше да обяснява, — че е необходима.

Мередит не я видя да влиза, понеже бършеше стъклата на очилата си с подгъва на полата, но усети искрата във въздуха и неестественото мълчание, което се възцари сред доскоро бъбрещите си жени.

— О, госпожице Джунипър! — обади се една от тях, докато Мередит несръчно наместваше очилата си отново на носа и примигна към масата с освежителните напитки. — Каква изненада! С какво можем да ви помогнем? Госпожица Блайд ли търсите, понеже интересното е, че не сме я виждали от обяд…

— Дойдох да взема моето евакуирано дете — заяви момичето, което явно беше госпожица Джунипър, и прекъсна жената с махване на ръка. — Не ставайте. Виждам я.

Тя закрачи, подмина децата от първата редица и Мередит примигна още няколко пъти, озърна се през рамо и разбра, че вече никой не е останал, после се извърна тъкмо навреме, за да види прекрасното същество, надвесено точно над нея.

— Готова ли си? — попита непознатата.

Нехайно, с лекота, като че бяха стари приятелки и всичко е предварително планирано.

По-късно, след като Пърси неусетно пропиля часове наред край потока, седнала с кръстосани крака върху един изгладен от водата камък, майсторейки детски лодки с всичко, което й попаднеше под ръка, тя се върна до църковната зала, за да си вземе колелото. След горещия ден вечерта беше прохладна и когато Пърси се отправи към замъка, възвишенията вече тънеха в здрач.

Отчаянието беше заплело мислите на Пърси и тя се опитваше да ги разплете, докато въртеше педалите. Заплитането само по себе си беше съкрушително, но всъщност двойствеността я измъчваше най-силно. През цялото време — понеже трябва да е имало известно ухажване преди предложението за брак — Хари и Люси са се срещали зад гърба й, поддържали са връзката си под носа й, като че не представляваше нищо за тях: нито работодателка, нито любима. Предателството беше като горещо желязо, притиснато към гърдите й, идеше й да се разкрещи, да издере собственото си лице, и неговото, и нейното, да дращи и да нарани и двамата, както те я бяха наранили. Да реве, докато прегракне, да се удря, докато вече не изпитва болка, да затвори очи и повече никога да не ги отвори.

Тя обаче нямаше да направи нищо подобно. Пърси Блайд не се държеше по такъв начин.

Над върховете на дърветата настъпващият мрак продължаваше да синее над далечните поля и ято черни птици летеше към Ламанша. Бледата обвивка на луната, още незасияла, висеше безжизнена над сенките. Пърси разсеяно се запита дали тази вечер щяха да долетят бомбардировачи.

Изпусна кратка въздишка, вдигна едната си ръка, за да притисне оголената от новата си прическа кожа в извивката на тила, когато диханието на вечерта погали лицето й, и завъртя педалите още по-бързо. Хари и Люси щяха да се оженят и каквото и да кажеше или направеше, Пърси нямаше да промени този факт. Плачът нямаше да й помогне, укорите също. Станалото — станало. Оставаше само Пърси да начертае и да следва нов план. Както винаги, да направи каквото трябва.

Когато най-сетне стигна до портите на Милдърхърст, тя кривна през пътя и паянтовия пешеходен мост и скочи от колелото си. Почти през целия ден беше седяла, но странно защо се чувстваше изморена. Изтощена до мозъка на костите си. Очите, ръцете й, костите й бяха леки, като направени от отделни зрънца. Като гумена лента, която е била прекалено изопната и сега бе развита, но се оказваше разтегната и оръфана, слаба и безформена. Зарови из чантата си и намери цигара.

Пърси измина пеша последния километър и половина, бутайки велосипеда и пушейки, и спря едва когато замъкът се изпречи пред погледа й. Едва различим, черен арсенал на фона на тъмносиньото небе, не се виждаше дори тъничък лъч светлина. Завесите бяха дръпнати, капаците — затворени, затъмнението беше спазено до най-малката подробност. Добре. Изобщо не й се искаше Хитлер да хвърли око на замъка.

Остави колелото на земята и легна до него върху хладната вечерна трева. Изпуши още една цигара. После още една, последната й. Пърси се изви настрани, долепи ухо към земята и се ослуша, както й беше показал татко. Семейството й, домът й се градеше върху думи, повтаряше той неведнъж, родословното дърво се състоеше от преплетени изречения, а не от клони. Пластове изразени думи се бяха пропили в пръстта на градините на замъка, затова стихове и пиеси, проза и политически трактати щяха вечно да й шептят, когато имаше нужда от тях. Предци, които не познаваше, които бяха живели там преди раждането й, бяха оставили подире си думи, думи, думи, бъбреха си един с друг, с нея, отвъд гроба, така че тя никога не беше сама, никога не беше съвсем сама.

След малко Пърси се изправи, събра си нещата и продължи мълчаливо към замъка. Мракът беше погълнал здрача, луната беше пристигнала, красивата вероломна луна, разперила бледите си пръсти над пейзажа. Храбра мишка притича през сребристо петно върху моравата, тъничката трева трептеше по плавните извивки на полето, а отвъд тях горите мрачно свиваха рамене.

Когато се приближи, вътре чу гласове: Сафи и Джунипър и още един, детски глас, момичешки. Пърси си позволи миг колебание, качи се на първото стъпало, после на следващото, спомни си хилядите пъти, когато просто влетяваше през вратата забързана към бъдещето си, към онова, което предстоеше… Досега.

Докато стоеше там, вдигнала ръка да отвори вратата на дома си, пред най-високите дървета от гората Кардейкър като свидетели, си обеща нещо: тя е Пърсифон Блайд от замъка Милдърхърст. Имаше и други неща в живота, които обичаше — не бяха много, но имаше сестрите й, баща й и техният замък, разбира се. Пърси беше най-голямата — макар и само с броени минути, — тя беше наследницата на татко, единственото му дете, което споделяше неговата обич към камъните, душата и тайните на дома им. Тя щеше да се стегне и да продължи напред. И щеше да го превърне в свой дълг от този момент нататък, за да не допусне нищо да им навреди, щеше да направи необходимото да защити живота на всички.

Трета част

Похищения и обвинения

1992 г.

През 1952 година сестрите Блайд едва не изгубиха замъка Милдърхърст. Той спешно се нуждаеше от ремонт, финансовото положение на семейство Блайд беше много лошо, а Националният тръст много искаше да придобие собствеността над имота и да започне да го реставрира. Изглежда, сестрите нямаха почти никакъв друг избор, освен да се преместят в по-малък дом, да продадат имението си на непознати или да подпишат с Тръста, за да може той да се заеме със „съхранението на върховната слава на постройките и на градините“. Само че те не направиха нищо подобно. Пърси Блайд отвори замъка за посетители, продаде няколко парцела от околните земеделски земи и някак успя да събере достатъчно средства, за да задържи старата сграда на крака.

Знам го, защото прекарах почти цял уикенд през август в разглеждане на местните архиви на микрофилми на вестник „Милдърхърст Мъркюри“. Сега като се замисля, когато казах на татко, че „Истинската история на Човека от калта“ е голяма литературна загадка, то бе все едно да оставиш кутия с шоколадови бонбони на пода до едно хлапе и да очакваш от него да не я докосва. Татко държи на резултата, затова му допадна идеята, че вероятно ще успее да разплете загадка, затруднявала учените десетилетия наред. Имаше си теория: в готическото сърце на романа лежеше реално отвличане на дете отпреди много време. Той трябваше само да го докаже и после щеше да се сдобие със слава, известност, лично задоволство. Прикован към леглото обаче, не можеше да бъде добър детектив, затова по необходимост излъчи свой представител и го изпрати да отиде вместо него. Тук аз влязох в играта. Съгласих се по три причини: отчасти понеже татко се възстановяваше от инфаркт, отчасти защото теорията му не беше напълно налудничава, но най-вече защото след като прочетох писмата на мама, интересът ми към замъка Милдърхърст стана направо патологичен.

Заех се да проучвам, както правя обикновено, като най-напред попитах Хърбърт дали знае нещо за неразрешени случаи на отвличане от началото на века. Безспорно едно от нещата, които най-много обичам у Хърбърт — а списъкът е дълъг, — е способността му да открие тъкмо нужната информация насред привидния хаос. Нека като начало отбележа, че къщата му е висока и тясна, в нея са натъпкани четири стари апартамента, таванът е пожертван за склад, а самият Хърбърт живее в приземния апартамент заедно с Джес. Всяка стена от дома му е заета от книги: стари книги, нови книги, първи издания, подписани издания, двайсет и трети издания, натъпкани безразборно върху импровизирани лавици в прекрасен и здравословен безпорядък пред погледа. Цялата сбирка обаче е каталогизирана в мозъка му, там си има собствен справочник, така че всичко, което е прочел през живота си, да му е на разположение. Невероятна гледка е да го наблюдаваш у дома, прицелил се в нещо: първо, впечатляващата му бръчка на челото се врязва още по-дълбоко, докато той обмисля задачата, после един-единствен пръст, деликатен и гладък като свещ, се изопва и Хърбърт закуцуква безмълвно към далечна стена с книги, където пръстът започва да се плъзга като намагнитен по гръбчетата на книгите, да го води, докато накрая не измъкне от мястото й точно нужната книга.

Въпросът ми към Хърбърт за изнудването беше ленива стрелба напосоки, така че всъщност не се изненадах, когато той не се оказа особено полезен. Помолих го да не се вини и се запътих към библиотеката, където се сприятелих с една очарователна възрастна жена на приземния етаж, която сякаш цял живот беше чакала случайно да се появя.

— Само подпиши тук, скъпа — каза тя нетърпеливо и ми посочи една твърда папка и писалка, а после проследи отблизо да попълня нужните колонки. — О, „Билинг и Браун“, колко хубаво! Моят скъп стар приятел, мир на праха му, издаде мемоарите си в това издателство преди трийсетина години.

Не бяха много хората, решили да прекарат този превъзходен летен ден в подземието на лабораторията, затова с лекота спечелих съдействието на госпожа Йейтс за целите си. Допаднахме си чудесно, ровейки из архивите, преглеждайки неразрешените случаи на отвличания в и около Кент по време на викторианската и Едуардовата епоха, после прехвърлихме много статии по вестниците относно семейство Блайд и замъка Милдърхърст. Попаднахме на една очарователна относително редовна рубрика със съвети за домакинството, водена от Сафи Блайд през петдесетте и шейсетте, на многобройни статии за литературния успех на Реймънд Блайд и на няколко водещи статии за това, как семейството едва не изгубило замъка през 1952 година. По онова време Пърси Блайд беше дала интервю, в което изрично подчертаваше: „Едно място е много повече от сумата на отделните си части. То е хранилище на спомени, летописи и пазител на всичко, случило се в неговите предели. Замъкът принадлежи на семейството. Бил е на предците ми векове преди да се родя, и аз не мога да си представя той да премине в ръцете на хора, които искат да засадят иглолистни дървета в древните му гори“.

Един доста претенциозен представител на Националния тръст също беше интервюиран за статията и той оплакваше пропуснатата възможност тяхната нова градинарска програма да възстанови имота в някогашното му великолепие: „Трагедия е — започваше служителят, — че през следващите десетилетия ще изгубим великите имения в страната ни просто заради твърдоглавието на онези, които са неспособни да проумеят, че в трудни и сурови времена индивидуалното обитаване на тези национални съкровища се равнява на светотатство“. В отговор на въпроса за плановете на Тръста относно замъка Милдърхърст човекът очертаваше програма от мерки, включващи „структурен ремонт на самия замък и пълно възстановяване на градината“. Цел, която, както си помислих тогава, съответстваше напълно на желанията на Пърси Блайд във връзка със семейното имение.

— По онова време отношението към Тръста беше много противоречиво — обясни госпожа Йейтс, когато се осмелих да споделя мнението си. — Петдесетте бяха труден период: в Хидкът бяха изкоренени черешовите дървета, дърветата по булеварда в Уимпоул бяха изсечени — и всичко това в името на универсалната историческа хубост.

Двата примера нищо не ми говореха, но универсалната историческа хубост определено не звучеше като нещо приемливо за Пърси Блайд, с която се бях запознала. Продължих да чета и нещата започнаха да ми се изясняват:

— Тук пише, че Тръстът възнамерява да възстанови рова. — Вдигнах поглед към госпожа Йейтс, която наклони глава в очакване на обяснение. — Реймънд Блайд наредил да запълнят рова след смъртта на майката на близначките: нещо като символичен мемориал. Надали са били доволни от намерението на Тръста отново да го изрови. — Облегнах се на стола си и изпънах кръст. — Не разбирам обаче как изобщо са стигнали до толкова труден период. „Човека от калта“ е класическо произведение, бестселър дори днес. Авторските права несъмнено са били достатъчни, за да нямат подобни трудности.

— Да, би могло да се предположи — съгласи се госпожа Йейтс. После се смръщи и насочи вниманието си към доста голяма купчина разпечатки върху масата пред нас. — Знам, сигурна съм… — Тя размести страниците, спря се на една и я вдигна съвсем до носа си. — Да! Ето я! — Подаде ми статията от вестник с дата 13 май 1941 година и ме погледна над полукръглите стъкла на очилата си. — Явно след смъртта си Реймънд Блайд е оставил две големи завещания.

Статията беше озаглавена „Щедро дарение от покровител на литературата спасява Института“ и беше придружена от снимка на широко усмихната, облечена с работен гащеризон жена, стиснала един брой на „Човека от калта“. Прегледах текста и видях, че госпожа Йейтс има право: след смъртта на Реймънд Блайд повечето авторски права бяха разделени между католическата църква и друга организация.

— Институт „Пембрук Фарм“ — прочетох бавно. — Тук пише, че са реставраторска група със седалище в Съсекс. Посветили се на прилагането на разумни екологични практики.

— Доста напредничаво — отбеляза госпожа Йейтс.

Кимнах.

— Да погледнем ли справочните материали горе? Може да открием още нещо.

Госпожа Йейтс толкова се въодушеви от перспективата за нова линия на проучването, че бузите й порозовяха и аз се почувствах доста жестока, когато казах:

— Не, не днес. Боя се, че нямам време. — Тя доста оклюма, затова додадох: — Много съжалявам, но баща ми очаква да му докладвам какво съм открила.

Което беше истина, но не се прибрах право у дома. Опасявам се, че когато споменах трите причини с удоволствие да посветя уикенда си на задачата, която ми постави татко, не бях напълно искрена. Не лъжа, и трите причини са верни, обаче имаше и един дребен четвърти и по-неотложен мотив. Избягвах майка си. Дължеше се на онези писма, на неспособността ми да държа проклетата кутия за обувки затворена, след като Рита ми я даде.

Разбирате ли, прочетох ги всичките. През нощта след женското парти на Сам ги отнесох у дома и ги погълнах едно след друго, като започнах от пристигането на мама в замъка. Заедно с нея преживях мразовитите месеци на 1940 година, станах свидетел на Битката за Великобритания, която се вихреше над главата ми, на нощите, които беше прекарала разтреперана в бомбоубежището. През осемнайсетте месеца почеркът й постепенно ставаше по-четлив, тя започваше да се изразява по-зряло, а накрая стигнах до последното писмо, което беше изпратила до къщи точно преди баща й да пристигне от Лондон да я вземе. Датата беше 17 февруари 1941 година и текстът гласеше следното:

„Скъпи мамо и татко,

Съжалявам, че се скарахме по телефона. Много се зарадвах да чуя и двама ви и се чувствам ужасно, че разговорът ни приключи така. Мисля, че не успях да обясня ясно какво имам предвид. Исках да кажа, че разбирам желанието ви да направите най-доброто за мен и съм признателна, татко, че си разговарял с господин Соли за мен. Не мога да се съглася обаче, че завръщането ми у дома и работата ми като негова машинописка е «най-доброто».

Рита е различна от мен. На нея не й харесва в провинцията и винаги е знаела какво иска да прави и каква иска да бъде. Аз през целия си живот съм имала усещането, че нещо не е наред с мен, че съм «различна» по някакъв важен начин, който не мога да обясня, че дори аз самата не се разбирам. Обичам да чета книги, обичам да наблюдавам хората, обичам да улавям нещата, които виждам и чувствам, като ги описвам с думи върху листа. Странно е, знам! Представяте ли си каква черна овца съм се чувствала през целия си живот?

Тук обаче се запознах с хора, които също обичат тези неща, и осъзнах, че има и други, които възприемат света като мен. Сафи е убедена, че след края на войната, който ще дойде много скоро, имам големи шансове да постъпя в някоя гимназия, а след това, кой знае, може би дори в университет?! Обаче трябва да продължа образованието си, за да може да постъпя в гимназия.

Затова ви умолявам — не ме принуждавайте да се прибирам у дома! На семейство Блайд им е приятно да живея при тях и знаете, че се грижат добре за мен тук. Не сте ме «изгубили», мамо, иска ми се да не поставяте нещата така. Аз съм ваша дъщеря — няма начин да ме изгубите. Но ви умолявам, умолявам ви да ми позволите да остана.

С много обич и с огромна надежда, ваша дъщеря Мередит“

През онази нощ сънувах Милдърхърст. Отново бях момиченце, облечено в непозната училищна униформа, и стоях пред желязната врата в началото на алеята. Вратата беше заключена и прекалено висока, за да се покатеря по нея — толкова висока, че вдигнех ли поглед към горната част, металните пръчки чезнеха сред водовъртежа от облаци горе. Помъчих се да се покатеря, но непрекъснато се подхлъзвах и краката ми бяха омекнали, както става насън: желязото беше леденостудено под пръстите ми, обаче ме изпълваше дълбок копнеж, неистово желание да узная какво се крие от другата страна на портата.

Погледнах надолу и видях, че в дланта ми лежи голям ключ, ръждясал по краищата. И преди да се усетя, се озовах от другата страна на портата, седнала в някаква карета. В една сцена, извадена направо от „Човека от калта“, каретата ме понесе по дълъг и лъкатушещ път покрай настръхнала тъмна гора, прекосихме няколко моста и накрая замъкът изникна пред очите ми на върха на хълма.

После по някакъв начин се озовах вътре. Мястото беше изоставено. Подовете на коридорите бяха прашни, картините висяха накриво по стените, всички завеси бяха избелели, но имам предвид нещо повече, не само начина, по който изглеждаше мястото. Въздухът беше застоял и тежък и аз имах усещането, че съм заключена в сандък в тъмния и плесенясал таван.

Тогава дочух шум — тихичко шумолене — и долових съвсем леко движение. В дъното на коридора стоеше Джунипър, облечена със същата копринена рокля, която носеше по време на посещението ми в замъка. Изпитах някакво странно усещане, завладяващото усещане от съня за дълбок и тревожен копнеж. Тя не продума, но аз знаех, че е октомври 1941 година и че тя очаква пристигането на Томас Кавил. Зад нея се появи врата — вратата на хубавия салон. Чуваше се музика, позната мелодия.

Последвах я в стаята, където беше подредена маса. Вътре долових силно очакване, обиколих масата, изброих местата и разбрах, не съм сигурна точно как, че едно от тях е предвидено за мен, и едно — за майка ми. Тогава Джунипър каза нещо, тоест устните й се раздвижиха, но не чух никакви думи.

И после изведнъж се озовах до прозореца на салона, само че по силата на някакъв странен обрат в логиката, това се оказа и прозорецът на кухнята на майка ми, а аз бях вперила поглед в стъклото. Навън се беше разразила буря и имаше лъскав черен ров. Нещо се размърда и една черна фигура започна да се оформя, а сърцето ми заби като камбана. Знаех, че това е Човека от калта, и застинах на мястото си. Краката ми залепнаха за пода, но точно преди да изпищя, страхът ми внезапно изчезна. И вместо това ме изпълниха копнеж и печал… и съвсем неочаквано желание.

Събудих се рязко и успях да уловя съня, преди да се разпадне. Разпокъсаните фантазии витаеха като призраци в ъглите на стаята и аз останах да лежа съвсем тихичко с надеждата да изчезнат. Струваше ми се, че дори най-незначителното движение, най-малкият намек за светлината на утринното слънце ще изгори тези следи и ще ги разсее като мъгла. А още не исках да ги губя. Сънят беше толкова жив, силата на копнежа — толкова реална, че когато притиснах ръка към гърдите си, очаквах едва ли не кожата ми да е наранена. След малко слънцето се издигна достатъчно, за да се плъзне по покрива на „Сингър и синове“ и да надникне през пролуките между завесите ми, а това сложи край на магията на съня. Надигнах се с въздишка и видях кутията за обувки на баба в другия край на леглото. При вида на всички пликове, адресирани до Елефант и Касъл, подробности от предната нощ започнаха да нахлуват в главата ми и внезапно ме обзе съвсем ясната вина на човек, който лакомо черпи с пълни шепи от тайните на някой друг. Колкото и доволна да бях, че съм опознала гласа, гледките и усещанията на майка ми, колкото и убедителни да бяха оправданията ми (писмата бяха написани отдавна, не бяха предназначени за публика и не беше нужно тя изобщо да разбира), не можех да изтрия от съзнанието си изражението на Рита, когато ми даде кутията и ми пожела приятно четене, леката триумфална нотка, като че ли сега двете с нея имахме тайна, връзка, която изключваше сестра й. Топлото усещане, че държа онова момиченце за ръка, беше изчезнало и на негово място се беше прокраднало разкаяние.

Трябваше да призная прегрешението си, сигурна бях, но сключих сделка със себе си. Ако успеех да изляза от къщи, без да срещна мама, щях да разполагам с цял ден да реша как е най-добре да го направя. От друга страна, ако я срещнех, преди да стигна до вратата, щях да си призная веднага. Облякох се бързо и тихо, тайничко се погрижих за всякакви други тоалетни нужди, взех чантата си от вестибюла — и всичко вървеше прекрасно, докато не стигнах до кухнята. Мама стоеше до чайника, пристегнала халата си в кръста малко по-високо от нужното, което й придаваше малко странен вид като снежен човек.

— Добро утро, Еди — поздрави тя, хвърляйки поглед през рамо.

Късно беше за отстъпление.

— Добро утро, мамо.

— Добре ли спа?

— Да, благодаря.

Тъкмо се мъчех да измисля извинение, че ще пропусна закуската, когато тя сложи пред мен на масата чаша чай и попита:

— Как беше партито на Саманта?

— Колоритно. Шумно — усмихнах се кратко. — Знаеш каква е Сам.

— Не чух кога си се прибрала снощи. Бях ти оставила нещо за вечеря.

— О…

— Не бях сигурна, но видях, че не си…

— Бях много изморена…

— Разбира се.

О, чувствах се мерзко! А и заради смешния начин, по който се издуваше халатът на мама, тя изглеждаше по-уязвима от всякога, от което ми стана още по-зле. Седях пред чашата с чай, поех си решително дъх и казах:

— Мамо, трябва да ти кажа нещо…

— Ох! — Тя се намръщи, засмука пръста си и леко го разклати. — Парата — обясни и лекичко духна на върха на пръста си. — Заради глупавия нов чайник е.

— Да ти донеса ли малко лед?

— Ще го полея със студена вода — пусна тя кранчето. — Има нещо във формата на чучура. Не знам защо непрекъснато променят дизайна на неща, които си функционират идеално.

Отново си поех дъх и издишах, докато тя продължаваше да говори.

— Не може ли да насочат вниманието си към нещо полезно? Например да намерят лечение за рака.

Спря кранчето.

— Мамо, наистина трябва да…

— Ей сега се връщам, Еди. Нека да занеса чая на баща ти, за да не започне да дрънчи със звънчето.

Тя се качи по стълбите, а аз зачаках, чудейки се какво да кажа, как да го кажа, дали изобщо беше възможно да обясня прегрешението си с разбираеми за нея думи. Глупава надежда, която побързах да прогоня. Няма вежлив начин да кажеш на някого, че надничаш през ключалката и го следиш.

Чувах откъслечно приглушения разговор на мама с татко, после затварянето на вратата, стъпки. Изправих се бързо. Какво си въобразявах? Трябваше ми повече време, глупаво беше да прибързвам, нужно беше да обмисля по-добре всичко… Но в този момент тя се появи в кухнята и каза:

— Сега негова светлост трябва да е доволен през следващите петнайсет минути.

А аз продължавах да стърча неловко зад стола си като лош актьор в пиеса.

— Тръгваш ли вече? — попита изненадано мама. — Дори не си изпи чая.

— Аз, ами…

— Нали искаше да ми кажеш нещо?

Вдигнах чашата си и внимателно разгледах съдържанието й.

— Аз…

— Е? — пристегна тя колана на халата си очаквателно и съвсем лекичко присви очи загрижено. — Какво има?

Кого заблуждавах? Нищо нямаше да промени фактите — още няколко часа, малко повече размисъл… Въздъхнах примирено.

— Имам нещо за теб.

Качих се в стаята си и събрах писмата изпод леглото си.

Мама ме гледаше как се връщам, леко сбърчила чело, а аз оставих кутията на масата между нас.

— Пантофи? — смръщи се тя и погледна първо обутите си с чехли крака, после мен. — Благодаря ти, Еди. Един нов чифт чехли никога не е излишен.

— Не, виж, това не са…

— Баба ти — усмихна се на внезапно нахлулия спомен. — Баба ти носеше такива чехли. — И ме удостои с толкова прям и толкова неочаквано доволен поглед, че едва се сдържах да не вдигна капака на кутията и да си призная какъв ужасен предател съм. — Знаеше ли го, Еди? Затова ли си ги купила? Истинско чудо е, че все още се намират…

— Това не са чехли, мамо. Отвори кутията, моля те, просто я отвори.

— Еди?

Усмихната неуверено, тя седна на най-близкия стол и придърпа кутията към себе си. Погледна ме колебливо и насочи вниманието си към капака, вдигна го и намръщено се взря в купчината пликове под него.

Кръвта ми рукна гореща във вените, като горящ петрол под кожата ми, докато наблюдавах как по лицето й пробягват различни чувства. Объркване, подозрение, после рязко поемане на въздух, предвещаващо разпознаването. По-късно, когато прокарвах спомена през съзнанието си, можех да определя точния момент, когато драскулките на почерка върху плика се превърнаха в лично преживян опит. Видях как лицето й се променя, как чертите й отново се превръщат в лицето на онова почти тринайсетгодишно момиченце, написало първото писмо до родителите си, за да им разкаже за замъка, в който се е озовало. Тя отново беше там, върнала се бе в мига, когато е писала писмата.

Пръстите на мама се спряха върху устните и бузата, после се залутаха над меката вдлъбнатина на шията й и накрая, след почти цяла вечност, тя се пресегна колебливо към кутията, извади купчината пликове и седна, хванала ги с две ръце. Треперещи ръце. Заговори, без да ме поглежда в очите:

— От къде…

— Рита.

Тя въздъхна бавно и кимна, сякаш е получила отговор на нещо, за което би трябвало да се досети.

— На нея пък как са й попаднали? Каза ли ти?

— Били сред нещата на баба след смъртта й.

Последва звук, който можеше да бъде началото на смях — тъжен, изненадан, малко печален.

— Не мога да повярвам, че ги е запазила.

— Ти си ги писала — казах тихо. — Разбира се, че ще ги запази.

Мама клатеше глава.

— Не беше така… Нещата между мен и майка ми не бяха такива.

Замислих се за моята „Книга за вълшебните мокри животни“.

И между нас с майка ми нещата не бяха такива, или поне така си мислех.

— Струва ми се, че така постъпват родителите.

Мама зарови непохватно из пликовете в купчината и ги разпери като ветрило.

— Неща от миналото — каза тя по-скоро на себе си, отколкото на мен. — А толкова се постарах да ги оставя зад гърба си. — Пръстите й леко проследиха очертанията на пликовете. — А сега ми се струва, че накъдето и да се обърна…

Сърцето ми запрепуска лудо, усетило обещание за откровение.

— Защо искаш да забравиш миналото, мамо?

Тя обаче не отговори, не веднага. Снимката, по-малка от писмата, изпадна от купчината точно както предната нощ и се плъзна върху масата. Мама си пое рязко въздух, после я вдигна, потърка палец по повърхността й и изражението й стана уязвимо, болезнено.

— Беше толкова отдавна, а понякога…

Явно в този момент си спомни за присъствието ми. Постара се да пъхне небрежно снимката обратно сред писмата, все едно няма почти никакво значение за нея. Погледна ме право в очите.

— Отношенията между баба ти и мен… винаги са били трудни. Бяхме много различни, открай време беше така, но евакуирането ми извади някои неща на преден план. Скарахме се и тя никога не ми прости.

— Защото си искала да учиш в гимназия?

В този миг всичко сякаш застина, дори естествената циркулация на въздуха.

Мама имаше вид на човек, когото са ударили с нещо. Заговори тихо и гласът й леко потрепна:

— Прочете ли ги? Прочете ли писмата ми?

Преглътнах мъчително и кимнах рязко.

— Как можа, Еди? Те са нещо лично.

Всичките ми предишни оправдания се разтвориха като прашинки на дъжда. От срам очите ми плувнаха в сълзи и всичко изгуби цвят, включително лицето на мама. Цветът изчезна от кожата й и останаха само няколкото лунички на носа й, а тя отново доби вид на тринайсетгодишно момиченце.

— Аз просто… исках да разбера.

— Не е твоя работа да разбираш — изсъска мама. — Това няма нищо общо с теб.

Тя грабна кутията, притисна я към гърдите си и след миг колебание забързано се отправи към вратата.

— Моя работа е — възразих първо тихичко, после по-високо с треперещ глас, — понеже ти ме излъга.

Тя се препъна…

— За писмото на Джунипър, за Милдърхърст, за всичко. Ние бяхме там…

Леко се поколеба на вратата, но не се обърна и не спря.

— Помня го…

После отново останах сама, заобиколена от онази специфична стъклена тишина след счупването на нещо крехко. Някъде горе по стълбите се затръшна врата.

Оттогава изминаха две седмици и отношенията ни останаха ледени, дори по нашите критерии. Държахме се ужасно възпитано заради татко и понеже така бяхме свикнали, кимахме си и се усмихвахме, но не си казвахме нищо по-различно от „Подай ми солта, ако обичаш“. Чувствах се ту виновна, ту уверена в себе си, горда и заинтригувана от момичето, което обичаше книгите колкото мен, сърдита и засегната от жената, която отказваше да сподели с мен дори съвсем мъничка частица от живота си.

Обаче най-вече съжалявах, че съм й признала за писмата. Проклинах онзи, който беше казал, че честността е най-добрата политика, разглеждах нетърпеливо обявите с наеми и подхранвах студената война помежду ни, като се стараех да отсъствам колкото може по-дълго. Не беше трудно: редактирах „Привиденията от блатото Ромни“ и имах идеалното извинение да прекарвам много време в издателството. Хърбърт, от своя страна, беше доволен, че има компания. Твърдеше, че моята работливост му напомняла за „доброто старо време“, когато войната най-сетне приключила, Англия започнала да се изправя на крака и двамата с господин Браун търчали да събират ръкописи и да пускат поръчки за печат.

И така, по време на съботното си посещение в библиотеката, стиснах под мишница папката с копия от вестникарските статии, погледнах си часовника и видях, че тъкмо минава един, но не ми се прибираше у дома. Татко много държеше на проучването на случаите на отвличания, но щеше да почака до довечера, когато щяхме да четем „Човека от калта“. Запътих се към Нотинг Хил. Подмами ме шансът за приятна компания, нещо, което да ме разсее приятно, и може би дори нещо дребно за обяд.

Сюжетът доста се заплита

Бях забравила, че Хърбърт ще отсъства през уикенда, понеже ще е главният говорител на Годишната среща на книговезците. Щорите в офиса на „Билинг и Браун“ бяха спуснати и вътре беше пусто и мрачно. Докато прекрачвах прага, натъквайки се на пълния покой, се почувствах неимоверно потисната.

— Джес? — подвикнах обнадеждено. — Джеси, момиче?

Не чух признателно потрепване на лапи, нито мъчително изкачване по стълбите от приземния етаж, към мен на вълни плисна само тишината. Има нещо дълбоко тревожно, когато любимо твое място остане без своите обичайни обитатели, и в онзи момент изпитах огромно желание да се посбутам с Джес за място на дивана.

— Джеси?

Все още нищо. Което означава, че и тя беше заминала за Шрюсбъри и аз бях наистина сам-самичка.

Няма нищо, насърчих се сама, имам предостатъчно работа, че да си запълня следобеда. „Привиденията от блатото Ромни“ отиваше за коректура в понеделник и макар че по стечение на обстоятелствата вече бях отделила на книгата най-сериозното си внимание, винаги може да се подобри още нещо. Дръпнах щорите, светнах лампата на бюрото си, като вдигах колкото може повече шум, седнах и разлистих страниците на ръкописа. Махнах някои запетаи, после пак ги върнах. Поколебах се доколко е по-уместно да използваш „обаче“ вместо „но“, не стигнах до никакъв извод и отбелязах мястото, за да обмисля проблема още малко. Не успях да взема решение и във връзка със следващите пет стилистични проблема, преди да реша, че е истинска лудост да се опитвам да се съсредоточа на празен стомах.

Хърбърт беше готвил и в хладилника открих прясна лазаня с тиква. Отрязах си едно парче, стоплих го и отнесох чинията си обратно на бюрото. Не ми се струваше редно да се храня над ръкопис за ловец на духове, затова отворих папката с разпечатките от „Милдърхърст Мъркюри“. Зачитах се тук-там, но най-вече разглеждах снимките. Имаше някаква дълбока носталгия в черно–белите снимки, в отсъствието на цвят от нагледното представяне на дълбоката фуния на времето. Имаше много снимки на замъка през различни периоди, няколко на имението, една много стара на Реймънд Блайд и на дъщерите му близначки по повод излизането от печат на „Човека от калта“. Видях снимки на Пърси Блайд, която изглеждаше сковано и неловко на сватба на местната двойка Харолд и Люси Роджърс, на Пърси Блайд как срязва панделката на откриването на общински център, на Пърси Блайд, която подарява подписана книга „Човека от калта“ на победителя в поетичен конкурс.

Разлистих страниците: Сафи напълно отсъстваше и това ми се стори необичайно. Отсъствието на Джунипър разбирах, но на Сафи? Взех една статия, ознаменуваща края на Втората световна война, в която се разказваше за участието в общата кауза на различни хора от селото. Още една снимка на Пърси Блайд, този път в униформа на „Бърза помощ“. Замислено се вгледах в кадъра. Разбира се, възможно беше Сафи да не обича да се снима. Също така бе възможно упорито да е отказвала да участва в дейностите на общността. Обаче след като видях двете близначки на живо, бях сигурна, че е по-вероятно тя да е близначката, която знае къде й е мястото. Със сестра като Пърси, притежаваща стоманена решителност и ревностно отдадена да пази доброто име на семейството си, каква надежда имаше горката Сафи да види усмивката си във вестника?

Снимката не беше хубава, не я представяше в ласкава светлина. Пърси беше на преден план, а кадърът беше заснет отдолу, несъмнено, за да бъде уловен целият замък зад нея. Ъгълът беше неуместен и Пърси се извисяваше и изглеждаше много сурово, а понеже не се усмихваше, впечатлението се задълбочаваше.

Вгледах се по-внимателно. На фона имаше нещо, което не бях забелязала досега, точно над късо подстриганата коса на Пърси. Бръкнах в чекмеджето на Хърбърт и намерих лупата, вдигнах я над снимката и примижах. Дръпнах се смаяно. Точно както си мислех. На покрива на замъка имаше някого. На билото между два върха седеше облечена в дълга бяла рокля фигура. Веднага се досетих, че трябва да е Джунипър. Горката тъжна, изгубила разсъдъка си Джунипър.

Докато се взирах в бялата точица до прозореца на таванската мансарда, ме заля вълна от възмущение и печал. И гняв. Отново се разбуди усещането ми, че Томас Кавил е в основата на цялото зло, и аз отново потънах във фантазиите си за онази съдбовна октомврийска нощ, когато той бе разбил сърцето на Джунипър и беше съсипал живота й. Опасявам се, че фантазията ми беше много ярка, беше ми се явявала вече многократно и се разиграваше като познат филм с тъжен саундтрак и всичко останало. Бях заедно със сестрите в онзи безукорно подреден салон, слушах ги как се чудят защо ли той закъснява толкова, наблюдавах как Джунипър постепенно изпада във властта на лудостта, която щеше да я унищожи, когато нещо се случи. Нещо, което не се беше случвало досега.

Не съм сигурна защо, нито как, сигурна съм само в яснотата, с която ме връхлетя внезапно и трескаво. Музиката от видението ми секна стържещо и картината се разсея, оставяйки подире си единствено голия факт, че историята имаше и други страни, освен очевидните. Би трябвало да има. Понеже хората не полудяват само защото любимият им ги е изоставил, нали? Дори ако в семейството им има и други случаи на тревожност, депресия или каквото там имаше предвид госпожа Бърд, когато говореше за пристъпите на Джунипър.

Пуснах копието от вестник „Мъркюри“ и изпънах гръб. Бях приела тъжната история на Джунипър Блайд за чиста монета, понеже мама имаше право: аз ужасно много обичам да си съчинявам, а трагичните истории са ми най-любими. Само че тук не ставаше дума за литература, а за реалния живот, така че трябваше да разгледам ситуацията по-критично. Аз съм редактор, работата ми е да анализирам сценариите във връзка с тяхната правдоподобност, а на тази история й липсваше правдоподобност. Беше твърде опростена. Любовните връзки се разпадат, хората се предават взаимно, влюбените се разделят. Човешкият опит е осеян с такива лични трагедии — ужасно е, но в общата картина на нещата е съвсем незначително, нали? Тя полудяла: думите се изговаряха лесно, но не звучаха убедително, като от евтин роман на ужасите. Защо самата аз не откачих така неотдавна? Нищо подобно не ми се случи.

Сърцето ми заби учестено и аз вече се пресягах към чантата си, за да пъхна вътре папката с вестникарските материали, а после да отнеса чинията и приборите си в кухнята. Трябваше да намеря Томас Кавил. Как не се бях сетила досега? Мама нямаше да говори с мен, Джунипър не можеше. Той беше ключът, той беше отговорът на всичко и на всяка цена трябваше да науча нещо повече за него.

Угасих лампата, спуснах щорите и заключих входната врата зад себе си. Аз си падам по книгите, не по хората, затова изобщо не ми хрумна друго решение: забързах обратно към библиотеката.

Госпожа Йейтс се зарадва да ме види.

— Бързо се връщате — отбеляза тя въодушевено като отдавна изгубен приятел. — Но цялата сте мокра! Не ми казвайте, че времето пак се е развалило!

Изобщо не бях забелязала.

— Нямам чадър — обясних.

— Е, няма нищо. Бързо ще изсъхнете, а аз много се радвам, че идвате. — Тя събра купчинката листове от бюрото си и ми я подаде благоговейно, все едно бяха Светият граал. — Знам, казахте, че нямате време, обаче аз въпреки това поразучих малко — института „Пембрук Фарм“ — поясни тя, след като явно забеляза, че нямам никаква представа за какво говори. — Завещанието на Реймънд Блайд?

— А! — спомних си. Сутринта ми се струваше адски отдавна. — Страхотно. Благодаря.

— Принтирах всичко, което намерих. Щях да ви звънна на работа и да ви съобщя, но ето че вие сама дойдохте.

Отново й благодарих и погледнах документите от горе от горе, разлистих страниците с подробната история на Института по консервация и се престорих, че обмислям информацията, преди да пъхна папката в чантата си. — Нетърпелива съм да ги разгледам както трябва, но преди това трябва да направя нещо друго. — И й обясних, че търся информация за един човек. — Казва се Томас Кавил. Бил е войник през Втората световна война, а преди това — учител. Живеел и работел близо до Елефант и Касъл.

Тя кимаше.

— Нещо конкретно ли се опитвате да разберете?

Защо не е отишъл на вечеря в замъка Милдърхърст през октомври 1941 година, защо лудост замъглила разсъдъка на Джунипър Блайд и тя повече никога не се възстановила, защо майка ми отказваше да обсъжда каквото и да било от миналото си.

— Всъщност не — отговорих. — Каквото успея да открия.

Госпожа Йейтс беше същинска магьосница. Докато аз се борех самичка с машината за микрофилмите и проклинах шайбата, която отказваше да мести лентата съвсем мъничко, а прелиташе през цели седмици, тя се стрелкаше из библиотеката и събираше някакви листове от тук от там. Когато отново се събрахме половин час по-късно, аз донесох един опърпан преглед на новините и смазващо главоболие, а тя беше събрала мъничка, но доста прилична папка с информация.

Нямаше много неща, със сигурност нямаше нищо общо с купищата информация в местната преса относно семейство Блайд и техния замък, но все пак беше някакво начало. Имаше кратко съобщение за раждането му в „Бърмъндзи Газет“, което гласеше: „Кавил, 22 февруари, в «Сейнт Хеншоу», съпругата на Томас ражда син Томас“, и още едно от 1939 година със също толкова недвусмислено заглавие: „Местен учител се включва в армията“. Втората статия беше придружена с малка снимка с надпис „Г-н Томас Кавил“, но копието беше с много лошо качество и личеше само, че той е млад мъж с глава, рамене и британска униформа. Доста скромна публична информация за един човешки живот и аз останах крайно разочарована от факта, че след 1939 година няма никакви сведения.

— Това е — казах и се постарах да гледам на нещата по-скоро философски, отколкото неблагодарно.

— Почти — подаде ми госпожа Йейтс друга стиска листове.

Имаше обяви, всички с дата март 1981 година и всички свалени от тематичните карета в долния ъгъл на „Таймс“, „Гардиън“ и „Дейли Телеграф“. Съобщението във всички беше еднакво:

„Умолява се Томас Кавил, живял някога на Елефант и Касъл, да позвъни на Тео по спешен въпрос на следния телефонен номер: (01)394 7521“.

— Така — казах.

— Така — повтори госпожа Йейтс. — Доста любопитно, не сте ли съгласна? Какво ли означават?

Поклатих глава. Нямах представа.

— Едно е сигурно: този Тео, който и да е, много е държал да се свърже с Томас.

— Може ли да ви попитам, скъпа — не че искам да любопитствам, — тук има ли нещо, което ще ви бъде от полза с проекта?

Отново погледнах тематичните карета и прибрах косата си зад ушите.

— Може би.

— Понеже ако ви интересува военната му служба, Имперският военен музей има превъзходен архив. Или пък в Гражданския регистър, където се пазят данните за раждания, смърт и бракове. Сигурна съм, че ако разполагам с още малко време, бих могла… о, божичко… — възкликна тя и пламна, като погледна часовника си. — Жалко. Вече почти е време да затварям. И то точно когато напреднахме малко. Бих ли могла да ви помогна с още нещо, преди да затворя?

Бяха минали единайсет години от публикуването на обявата, затова не бях сигурна какво мога да очаквам, но знам на какво се надявах: че човекът, на име Тео, ще вдигне телефона и с радост ще ме запознае с последните петдесет години от живота на Томас Кавил. Излишно е да казвам, че изобщо не се случи това. Първият ми опит се натъкна на груб и настойчив сигнал, че разговорът е прекъснат, и аз толкова се отчаях, че тропнах с крак като разглезено викторианско дете. Госпожа Йейтс беше достатъчно любезна да се направи, че не забелязва изблика ми, и ми напомни внимателно да сменя кода на града с 071 съответствие с последните новости, а после се навърташе съвсем наблизо, докато набирах номера. Под зоркия й поглед станах непохватна и се наложи да опитам повторно, но накрая успях!

Бързо почуках по слушалката, за да й покажа, че телефонът звъни, и развълнувано докоснах рамото на госпожа Йейтс, когато някой вдигна. Беше мила дама, която попитах за Тео и тя отговори, че преди година е купила къщата от възрастен господин с това име.

— Теодор Кавил — поясни тя, — него търсите, нали?

Едва се сдържах. Теодор Кавил. Значи, му беше роднина.

— Точно така.

Под носа ми госпожа Йейтс плесна с основата на дланите си като тюлен.

— Замина да живее в дом за възрастни хора в Пътни — обясни ми жената по телефона, — точно до реката. Помня, че много се радваше. Каза, че преподавал в училището отсреща.

Отидох да го видя. Още същата вечер.

В Пътни има пет дома за стари хора, но само един от тях е до реката, така че лесно го намерих. Вятърът беше прогонил дъждеца и вечерта беше ясна и топла. Застанах отпред като насън, сравних адреса в бележника си с този на обикновената наглед тухлена сграда.

Във фоайето ме пресрещна дежурната сестра — млада жена с палава прическа и особена усмивка, която повдигаше едното ъгълче на устата й по-високо от другото. Казах й кого искам да видя и усмивката й се разтегли още по-широко!

— О, прекрасно! Тео е един от любимците ни!

Тогава за пръв път ме прониза съмнение и отвърнах на усмивката й малко неуверено. Преди малко идеята ми се бе сторила добра, но сега, на ярката флуоресцентна светлина на коридора, към който бързо се приближавахме, вече не бях толкова сигурна. Имаше нещо не съвсем приятно у личност като мен, решила да се натрапи на нищо неподозиращ възрастен човек, един от любимците на дома за стари хора. Някаква напълно непозната персона, въобразила си разни неща за семейната история на въпросния възрастен господин. Понечих да си тръгна, но водачката ми беше изненадващо ангажирана с посещението ми и ме насочваше през фоайето с шеметна експедитивност.

— Самотни са, когато краят им наближава — обясняваше ми тя, — особено ако никога не са се женили. Ако нямат деца и внуци, за които да мислят.

Съгласих се усмихнато, докато я следвах с бърза крачка по широкия бял коридор. Врата след врата, помежду които имаше окачени по стените вази. Пурпурни цветя, съвсем лекичко поувехнали, подаваха главички отгоре и аз разсеяно се зачудих чие ли е задължението да ги сменя. Не попитах обаче, а и не спряхме, продължихме направо по коридора, докато не стигнахме вратата в самото дъно. През стъклото видях, че от другата страна се намира поддържана градина. Медицинската сестра отвори вратата и наклони глава, за да ме покани да мина първа, после ме последва.

— Тео — каза тя по-високо от нормалното, но не разбирах към кого се обръща. — Имаш посетител. Съжалявам — извърна се тя към мен, — не запомних името ви.

— Еди. Еди Бърчил.

— Еди Бърчил ти е дошла на посещение, Тео.

Тогава забелязах желязната пейка от другата страна на нисък жив плет и един възрастен мъж, станал на крака. От начина, по който беше приведен и стискаше с ръка облегалката на пейката, личеше, че е седял, преди да пристигнем, че се е изправил по навик, тласкан от старомодни обноски, които несъмнено е прилагал през целия си живот. Примигна зад дебелите лупи на очилата си.

— Здравейте — поздрави ме той. — Заповядайте при мен.

— Ще ви оставя — каза медицинската сестра. — Ще бъда вътре. Повикайте ме, ако ви трябва нещо.

Тя наведе глава, скръсти ръце и се отдалечи с енергична стъпка по пътеката от червени тухли. Вратата се затвори зад нея и двамата с Тео останахме сами в градината.

Беше дребничък, най-много метър и петдесет, с пълничко тяло, което човек би могъл да нарисува, ако е така настроен, като започне най-общо с формата на патладжан и постави колан през най-широката част. Посочи на другата страна с неравномерно покритата си с коса глава:

— Съзерцавах реката. Знаете ли, никога не спира.

Гласът му ми допадна. Нещо в топлия му тембър ми напомни за времето, когато бях мъничка, седях с кръстосани крака на прашния килим, докато някакъв възрастен с размазано лице свиреше монотонно и успокоително, а моето съзнание започваше да блуждае. Изведнъж си дадох сметка, че нямам представа как да подема разговора си с този стар човек. Че идването ми тук е било огромна грешка и че трябва незабавно да си тръгна. Тъкмо отворих уста да го кажа, когато той поде:

— Всъщност усуквах. Не се сещам коя сте. Извинете ме, паметта ми…

— … си е съвсем наред. Не се познаваме.

— Така ли? — Той се смълча и устните му бавно се движеха, докато премисляше нещата. — Разбирам… ами, няма нищо, сега сте тук, а аз нямам много посетители… Ужасно съжалявам, вече забравих името ви. Знам, че Джийн го каза, обаче…

Бягай, предупреждаваше ме съзнанието ми.

— Аз съм Еди — изрече устата ми. — Идвам по повод на обявата ви.

— На кое? — Той обхвана ухото си с длан, да не би да не е чул добре. — Обява ли казахте? Съжалявам, но ми се струва, че ме бъркате с някого.

Бръкнах в чантата си и извадих разпечатката от „Таймс“.

— Идвам заради Томас Кавил — поясних и вдигнах листа, за да го види.

Той обаче не гледаше към хартията. Бях го стреснала и цялото му лице се промени, а объркването бе изместено от задоволство.

— Чаках ви — нетърпеливо каза той. — Елате, седнете, седнете. За кого работите, за полицията ли? За военната полиция?

Полицията ли? Сега беше мой ред да се объркам. Поклатих глава.

Той се превъзбуди, стисна малките си ръце и заговори много бързо:

— Знаех, че ако живея достатъчно дълго, един ден някой ще прояви интерес към брат ми. Елате — махна ми нетърпеливо с ръка. — Седнете, моля. Кажете ми, какво има? Какво сте открили?

Бях абсолютно объркана. Нямах представа какво има предвид. Приближих и заговорих внимателно:

— Господин Кавил, мисля, че е станало някакво недоразумение. Не съм открила нищо и не работя в полицията. Нито за военните. Идвам, понеже се опитвам да издиря брат ви, да намеря Томас, и реших, че сигурно ще можете да ми помогнете.

Той наклони глава.

— Мислели сте, че аз мога… че аз мога да ви помогна? — Когато го осъзна, кръвта се смъкна от лицето му. Потърси опора в облегалката и кимна с горчиво достойнство, което ми причини болка, макар да не схващах причината. — Разбирам… — Лека усмивка. — Разбирам.

Бях го разстроила и макар да нямах представа как, нито пък какво общо може да има полицията с Томас Кавил, знаех, че трябва да кажа нещо, за да обясня присъствието си.

— Брат ви е бил учител на майка ми преди войната. Онзи ден двете с нея си говорихме и тя ми разказа какво вдъхновение е бил за нея. И колко съжалява, че е изгубила контакт с него. — Преглътнах, едновременно учудена и притеснена колко ми беше лесно да лъжа. — Тя се питаше какво ли е станало с него, дали е продължил да работи като учител и след войната, дали се е оженил.

Докато говорех, той отново бе отклонил вниманието си към реката и по погледа му отсъдих, че изобщо не вижда нищо. Във всеки случай не и нещата, които са там: нито хората, които крачеха по моста, нито малките лодки, които се поклащаха до далечния бряг, нито ферибота с туристи с насочени фотоапарати.

— Опасявам се, че ще ви разочаровам — каза той най-накрая. — Нямам никаква представа какво се е случило с Том.

Тео седна, облегна гръб на железните пречки и поде историята си:

— Брат ми изчезна през 1941 година. По средата на войната. Един ден на вратата в дома на майка ми се почука и на прага стоеше местният полицай. Всъщност беше запасняк полицай, беше приятел на баща ми, докато беше още жив, бяха се сражавали заедно в Първата световна война. Ах — махна с ръка Тео, все едно гонеше муха, — беше толкова смутен, горкичкият. Сигурно му е било адски неприятно да носи такива новини.

— Какви новини?

— Том не се явил на служба и полицаят идваше да го арестува — въздъхна Тео при спомена. — Горката мама. Какво можеше да направи? Каза на човека истината: че Том го няма и че няма представа къде е, че след като го раниха, заживя сам. Не можеше да се върне у дома след Дюнкерк.

— Бил е изтеглен ли?

Тео кимна.

— За малко да не оцелее. Първите седмици след това прекара в болницата. Кракът му се оправи, но според медицинските сестри излязъл от там различен човек. Пак се смеел, където е уместно, обаче преди това правел пауза. Все едно четял реплики от сценарий.

Наблизо заплака дете и вниманието на Тео се отклони към пътеката покрай реката. Усмихна се едва-едва.

— Изпуснал си е сладоледа — докладва той. — Всяка събота в Пътни някое клето хлапе си изпуска сладоледа на тази алея.

Почаках го да продължи, а когато не го стори, го подканих колкото може по-внимателно.

— И какво се случи? Какво направи майка ви?

Той още наблюдаваше пътеката, но потропа с пръсти по облегалката и каза тихо:

— Том се бе отлъчил самоволно по средата на войната. Ръцете на полицая бяха вързани. Той обаче беше свестен човек, от уважение към татко прояви известна снизходителност и даде на мама двайсет и четири часа да намери Том и да го накара да рапортува пред дежурния офицер.

— Но тя не успяла, така ли? Не го намерила?

Той поклати глава.

— Все едно да търсиш игла в купа сено. Мама и сестрите ми бяха съкрушени. Търсеха го навсякъде, където се сетиха, но… — немощно сви рамене той. — Аз не можех да им помогна, по онова време ме нямаше — и не успях да си го простя. Бях на север, готвех се с полка си. Научих, когато пристигна писмото на мама. Но тогава вече беше твърде късно. Том беше в списъка на самоволно отлъчилите се.

— Много съжалявам.

— Така е и до днес. — Очите му срещнаха моите и аз смаяна видях, че са плувнали в сълзи. Той намести очилата си с дебели стъкла и дръжките им над ушите си. — Оттогава проверявам всяка година, понеже ми казаха, че някои хора се появяват след години. Цъфват пред Военното окръжие с подвита опашка и влачейки дълга поредица от лоши решения подире си. Оставят се на милостта на дежурния офицер. — Той вдигна ръка и я остави да падне безпомощно върху коляното му. — Проверявам само защото съм отчаян. Усещам в сърцето си, че Том няма да отиде в никакво Военно окръжие. — Той срещна загрижения ми поглед, вгледа се в очите ми и поясни: — Уволниха го позорно.

Зад нас се разнесе дрънчене, хвърлих поглед през рамо и видях млад мъж да помага на възрастна жена да излезе през градинската врата. Жената се засмя на нещо, което той й каза, докато двамата крачеха бавно и се любуваха на розите.

Тео ги забеляза и снижи глас:

— Том беше почтен човек. — Всяка дума му струваше огромно усилие, той стисна устни, за да овладее силния им трепет под напора на чувствата, а аз долових отчаяната му нужда да вярва само в най-доброто за брат си. — Никога не би направил онова, което говорят за него, никога не би избягал така. Никога. Казах го на военната полиция. Никой не ме слушаше. Това съкруши сърцето на майка ми. Срамът, тревогата, неизвестността какво ли му се е случило. Дали не е някъде самотен и изгубен. Дали не е пострадал, не е забравил кой е и откъде е… — Той замълча, потри извитите си вежди сконфузено и аз разбрах, че това са все мъчителни теории, за които строго са го критикували в миналото. — Каквото и да се е случило, мама не го преодоля. Той й беше любимец, макар че никога не би го признала. Не се и налагаше — Том беше любимец на всички.

Смълчахме се и аз се заех да наблюдавам две врани, кръжащи на небето. Двойката, която се любуваше на розите, се приближи към нас и аз изчаках двамата да стигнат брега на реката, преди да се обърна към Тео и да попитам:

— Защо полицията отказа да ви послуша? Защо са били толкова сигурни, че Том се е самоотлъчил?

— Имаше писмо — потрепна един нерв на челюстта му. — Пристигна в началото на 1942 година, няколко месеца след изчезването на Том. Напечатано и много кратко, съобщаваше ни, че се е запознал с някаква жена и двамата са избягали, за да се оженят. Че се криел, но щял да се свърже с нас по-късно. След като от полицията видяха писмото, изгубиха интерес и към Том, и към нас. Водеше се война. Моментът не бе подходящ да търсят човек, изменил на родината си.

Дори сега, толкова години по-късно, си личеше колко го боли. Можех само да предполагам какво е било навремето. Да изчезне твой скъп човек, а ти да не можеш да убедиш никой друг да ти помогне да го издириш. Но все пак. В село Милдърхърст ми казаха, че Томас Кавил не се появил в замъка, понеже избягал с друга жена. Дали само семейната гордост и лоялността караха Тео да вярва, че това бягство е лъжа?

— Вие не вярвате на писмото, така ли?

— Нито за секунда. — Ожесточението му режеше като нож. — Вярно е, че беше срещнал едно момиче и се беше влюбил. Сам ми го каза, пишеше ми дълги писма за нея — колко била красива, как с нея всичко на света изглеждало наред, че щели да се женят. Обаче не се канеше да бягат — нямаше търпение да я представи на семейството.

— Не сте ли я виждали?

Той поклати глава.

— Никой от нас не я е виждал. Причината беше свързана със семейството й и с това, че трябвало да го пазят в тайна, докато им съобщят новината. Имам усещането, че тези хора бяха доста издигнати.

Сърцето ми заби лудо, понеже разказът на Тео се припокриваше със скалъпената от самата мен история.

— Помните ли името на момичето?

— Той не ми го каза.

Задъхах се от безсилие.

— Том много държеше най-напред да се запознае с нейното семейство. Не мога да ви опиша колко ме е измъчвало това през годините — призна Тео. — Само да знаех коя е тя, може би щях да се ориентирам откъде да започна да търся. Ами ако и тя е изчезнала? Ако двамата заедно са претърпели нещастен случай? Ако семейството й разполага със сведения, които може да са от полза?

На върха на езика ми беше да му разкажа за Джунипър, обаче в крайна сметка размислих. Не виждах никакъв смисъл да събуждам надеждите му, при положение че семейство Блайд нямаха допълнителна информация за местонахождението на Томас Кавил и всички бяха убедени като полицията, че той е избягал с друга жена.

— Писмото — подех внезапно, — кой според вас го е изпратил, след като не е бил той? И защо? Защо някой ще прави такова нещо?

— Не знам, но ще ви кажа нещо. Том не се е женил за никого. Проверих в Гражданския регистър. Проверих и сред регистрираните смъртни случаи. Правя го всяка година за всеки случай. Нищичко. Няма и следа от него след 1941 година, все едно е изчезнал яко дим.

— Но хората не изчезват ей така.

— Не — съгласи се той е изморена усмивка, — не изчезнат. Цял живот се мъча да го намеря. Преди няколко десетилетия дори наех един човек. Пари на вятъра. Пръснах хиляди лири само и само някакъв идиот да ми каже, че Лондон по време на войната е изключително подходящо място за човек, решил да изчезне — въздъхна развълнувано той. — Изглежда, никой не даваше пет пари, че Том всъщност не е искал да изчезне.

— А обявите? — посочих към разпечатката, която още беше върху пейката помежду ни.

— Пусках ги, когато малкият ни брат Джоуи много се влоши. Реших, че си струва да опитам, в случай че съм грешал от самото начало и Том е някъде там и търси причина да се върне при нас. Джоуи беше простодушно момче, клетият, но обожаваше Том. За него щеше да значи много, ако можеше да го види още веднъж.

— Но нищо не сте научили.

— Нищо. Само няколко младежи, които се обадиха на шега.

Слънцето се беше спуснало ниско на небето и ранният здрач беше прозирен и розов. Ветрец близна ръката ми и аз установих, че отново сме сами в градината. Спомних си, че Тео е възрастен човек, който би трябвало да е вътре пред чиния с ростбиф, а не да тъгува по миналото.

— Захладня — казах. — Искате ли да влезем вътре?

Той кимна и се помъчи да се усмихне, но когато се изправихме, си пролича, че вятърът е напуснал платната му.

— Не съм глупав, Еди — каза той, когато стигнахме вратата. Отворих я, но той настоя да ме пропусне да вляза първа. — Знам, че повече няма да видя Том. Обявите, ежегодната проверка на регистрите, семейните снимки и разни други неща, които пазя, за да му ги покажа… правя го по навик и защото ми помага да понеса отсъствието му.

Прекрасно го разбирах.

От трапезарията се носеше някакъв шум — стържене на столове по пода, подрънкване на съдове, приглушени приятелски разговори, обаче той спря насред коридора. Зад него се виждаше изсъхнало пурпурно цвете, флуоресцентната тръба над главата му бръмчеше и аз забелязах нещо, което ми бе убягнало отвън. Бузите му лъщяха от сълзи.

— Благодаря ти — изненадващо каза той. — Не знам как си избрала точно днешния ден за посещението си, Еди, но се радвам, че го стори. Още от сутринта ми е тъжно — понякога става така — и ми беше приятно да си поговорим за Том. Само аз останах вече: братята и сестрите ми са ето тук — притисна той длан към сърцето си. — Липсват ми всичките, но нямам думи да опиша загубата на Том. Вината… — долната му устна потръпна и той се помъчи да я овладее, — усещането, че съм го предал. Че му се е случило нещо ужасно, а никой не знае, че светът и историята го смятат за предател, понеже аз не успях да докажа, че грешат.

Всяка частица от тялото ми копнееше да му помогна и да оправя нещата.

— Съжалявам, че не ви нося новини за Том.

Той поклати глава и лекичко се усмихна.

— Всичко е наред. Надеждата е едно, а очакването — съвсем друго. Не съм глупак. Дълбоко в себе си съзнавам, че ще отида в гроба, без да дам покой на Том.

— Иска ми се да можех да направя нещо.

— Елате да ме видите отново някой следобед — каза той. — Би било чудесно. Ще ви разкажа още за Том. За по-щастливите времена, обещавам.

1.

Градината на замъка Милдърхърст, 14 септември 1939 г.

Бушуваше война, а него го чакаше работа, обаче слънцето грееше силно и кръгло на небето, водата пръскаше сребристи отблясъци, а маранята се издигаше високо над него и Том реши, че кой знае защо, не било нередно да спре за малко и да се гмурне. Басейнът беше кръгъл и красиво построен, имаше каменен бордюр и дървена люлка, провесена от един дебел клон, така че той просто не успя да овладее смеха си, когато пусна платнената торба на земята. Ама че находка! Свали ръчния си часовник и внимателно го остави върху гладката кожена чанта, която беше купил преди една година и с която много се гордееше, изрита обувките си и разкопча ризата.

Кога за последен път беше плувал? Със сигурност не се беше случвало цяло лято. Група приятели бяха взели кола и бяха заминали на морето, една седмица в Девън през най-горещите августовски дни, които помнеха, а той трябваше да се присъедини към тях, обаче Джоуи се влоши, кошмарите започнаха и горкото дете не можеше да заспи, ако Том не седи до леглото и не си измисля истории за Подземния свят. След това лягаше в собственото си тясно легло, топлината се сгъстяваше по ъглите на стаята, докато той си мечтаеше за морето, но въпреки това не съжаляваше — не истински, не задълго. Беше готов на всичко за Джоуи — горкото хлапе, мъжкото му тяло затлъстяваше, а смехът му стана като на малко момченце, жестоката музика на този смях караше Том вътрешно да се гърчи от болка, като си спомняше какво дете беше Джоуи и какъв мъж беше станал.

Смъкна ръкавите на ризата си и откопча колана, отърси се от печалните стари мисли, а после и от панталоните си. Една голяма черна птица се изкашля над него и Том застина за миг, проточил шия и загледан към синьото небе. Слънцето блестеше силно, той примижа и проследи с очи как грациозният силует на птицата се понесе към гората в далечината. Въздухът беше наситен с уханието на нещо, което той не можеше да познае, но му харесваше. Цветя, птици, далечното бълбукане на водата върху камъните, пасторални миризми и звуци, излезли сякаш от страниците на Харди, и Том се въодушеви от усещането, че тези неща са действителни и че той се намира сред тях. Че това е неговият живот и той го живее. Долепи към гърдите си длан с разперени пръсти, слънцето топлеше голата му кожа, всичко му предстоеше и той изпита приятното усещане, че е млад и силен, че е тук и сега. Не беше религиозен, но в този момент със сигурност повярва.

Том хвърли поглед през рамо, но лениво и без да очаква нищо. По принцип не нарушаваше правилата, беше учител, трябваше да бъде за пример на учениците и сериозно се стараеше да е точно така. Но днешният ден, времето, току-що започналата война, уханието, донесено от вятъра, което не можеше да разпознае, всичко това му вдъхваше смелост. В крайна сметка той беше млад мъж, а на един млад мъж не му трябва много, за да се преизпълни с приятното волно усещане, че трябва тутакси да се възползва от земята и предлаганите от нея наслади, че правилата, свързани с притежанието и превенцията, макар и добронамерени, са само теоретични разпоредби от книгите и разговорите на треперещи адвокати с бели бради на площад „Линкълнс Ин Фийлдс“.

Просеката беше оградена от дървета, наблизо се издигаше притихнала съблекалня, а едва различимо каменно стълбище водеше нанякъде. Отвъд имаше слънце и птичи песни. Том си пое дълбоко и доволно дъх и реши, че моментът е подходящ и трябва да се възползва. Имаше дъска за скачане и слънцето беше затоплило дървото, затова, когато стъпи на нея, стъпалата му затриха. Задържа се за миг, наслаждавайки се на болката, напече раменете си, кожата му се стегна и накрая, когато не издържаше повече, се ухили широко и най-накрая скочи, издърпа ръцете си назад и излетя във водата като стрела. Студът стисна гърдите му като в менгеме, той си пое дъх, когато излезе на повърхността и дробовете му признателно се изпълниха с въздух, както новородено поема първата си глътка.

Поплува няколко минути, гмуркаше се дълбоко, отново и отново излизаше на повърхността, после легна по гръб и разпери крака и ръце, така че тялото му зае формата на звезда. Ето това, помисли, е съвършенство. Мигът, за който говореха Уърдсуърт, Колридж и Шели — мигът на сюблимното. Том беше сигурен, че ако умре сега, ще умре доволен. Не че искаше да умира, не и през следващите седемдесет години. Пресметна бързо: падаше се през 2009 година, щеше да свърши чудесна работа. Старец, който живее на луната. Засмя се, лениво направи няколко маха назад, после отново се понесе по повърхността и затвори очи, за да се затоплят клепачите му. Светът стана оранжев и звезден, а някъде извътре Том зърна бъдещия му блясък.

Скоро щеше да облече униформата, войната го очакваше и Томас Кавил нямаше търпение да се запознае с нея. Не беше наивник, собственият му баща беше изгубил крака си и част от ума си във Франция, така че той не хранеше никакви илюзии по отношение на героизма или на славата. Съзнаваше, че войната е сериозна и опасна работа. Не беше и сред онези, които нямаха търпение да избягат от сегашното си положение. Тъкмо обратното: Том виждаше във войната възможност да се усъвършенства и като човек, и като учител.

Искаше да бъде учител, откакто осъзна, че някой ден ще стане зрял човек, и мечтаеше да работи в своя квартал в Лондон. Том беше убеден, че ще съумее да отваря очите и съзнанието на децата — като които самият той е бил някога — и да им показва и други светове отвъд мръсните тухли и въжетата с пране, които гледаха всеки ден. Тази цел го крепеше, докато завърши учителския колеж и през първите години на практиката му, докато най-накрая, благодарение на известно красноречие и на старомоден късмет не се озова точно там, където искаше.

Веднага щом стана ясно, че е надвиснала война, Том разбра, че ще се запише доброволец. У дома имаше нужда от учители, мястото му беше постоянно, но какъв пример щеше да даде? Освен това разсъждаваше и малко по-себично. Кийтс е казал, че нищо не е реално, преди да го преживееш, и Том знаеше, че е вярно. Нещо повече, знаеше, че точно това му липсва. Състраданието беше хубаво нещо, но когато Том говореше за история, жертви и национално достойнство, когато четеше на учениците си бойния призив на Хенри V, той дращеше по голия под на собствения си ограничен опит. Знаеше, че войната ще му даде дълбината на познанието, за която копнееше, и точно затова веднага щом се увери, че поверените му евакуирани деца са настанени на сигурно място при семействата, той се отправи обратно към Лондон. Беше се записал в Първи батальон на полка от Ист Съри и ако имаше късмет, през октомври щеше да е във Франция.

Завъртя лениво пръсти върху топлата повърхност на водата и въздъхна толкова дълбоко, че мъничко потъна. Може би увереността му, че следващата седмица ще облече униформата, правеше този ден някак по-жизнерадостен, по-истински от другите. Понеже определено действаха някакви нереални сили. Не се дължеше само на топлината или на вятъра, нито на мириса, който не можеше да назове, а на някаква странна смесица от условия, климат и обстоятелства. И макар да нямаше търпение да се нареди и да дочака реда си, макар понякога нощем да го сърбяха краката от нетърпение, в момента, точно в този миг, му се искаше времето да забави ход, а той да се носи така по водата вечно…

— Как е водата? — стресна го гласът.

Съвършената самота, строшена като черупката на златно яйце.

По-късно, в многобройните случаи, когато превърташе през паметта си първата им среща, най-ясно от всичко си спомняше очите й. И начина, по който тя се движеше, честно казано: как дългата й коса висеше разчорлена край раменете, извивката на малките й гърди, формата на краката й, о, боже, тези крака! Но най-вече си спомняше светлината в очите й, в онези котешки очи. Очи, които знаеха и мислеха неща, които не би трябвало. През предстоящите дълги нощи и дни, а и когато той най-сетне стигна до края, виждаше нейните очи, когато затвореше своите.

Тя седеше на люлката, стъпила с босите си нозе на земята, и го наблюдаваше. Момиче… жена? Не беше сигурен, поне не отначало — беше облечена със семпла бяла лятна рокля и го наблюдаваше, докато той се носеше по повърхността на басейна. Хрумнаха му няколко небрежни отговора, но нещо в изражението й му върза езика и той успя да отвърне само:

— Топла. Идеална. Синя.

Нейните очи бяха сини, с бадемова форма, леко раздалечени и се ококориха малко, когато той изрече тези три думи. Сигурно се е зачудила що за глупак се възползва от басейна й.

Том неловко заплува и чакаше тя да го попита кой е, какво прави и защо плува тук, обаче тя не го стори, не зададе нито един от тези въпроси, а само лениво се оттласкваше с крака и люлката описваше малка дъга над ръба на басейна и обратно. Нетърпелив да докаже, че знае повече от три думи, той въпреки това отговори на незададените въпроси.

— Аз съм Томас, Томас Кавил. Извинете, че се възползвам от басейна ви, но днес беше много горещо. Просто не се сдържах.

Усмихна й се широко, а младата жена облегна глава на въжето и той почти се запита дали и тя не се е промъкнала тук незаконно. Дължеше се на нещо във вида й, на някаква рязкост, сякаш тя и средата, в която я бе открил, не са естествени спътници. Смътно се запита къде ли е подходящото място за момиче като нея, но не намери отговор.

Тя безмълвно престана да се люлее и стана от седалката. Въжетата се отпуснаха и се разклатиха напред-назад. Томас установи, че непознатата е доста висока. След това момичето приседна на каменния перваз, вдигна колене към гърдите си, така че роклята се надипли високо около краката й, и потопи пръсти във водата, надничайки над коленете си, за да наблюдава как вълничките плъзват надалече от нея.

. Том усети как в гърдите му се надига възмущение. Да, беше навлязъл в чужда собственост, но не беше направил нищо наистина лошо, с нищо не беше заслужил това мълчаливо отношение. Тя се държеше, все едно него изобщо го няма. Седеше точно пред него, а изражението й изразяваше дълбок и леко отнесен размисъл. Том реши, че момичето играе някаква игра, от онези игри, които момичетата — жените — обичат да играят и които объркват мъжете, обаче по някакъв необясним противоположен начин ги поддържат в тонус. Каква друга причина можеше да има да го пренебрегва? Освен ако не беше стеснителна. Може би това беше причината — тя беше млада и имаше голяма вероятност да намира неговата дързост, неговата мъжественост, неговата — да си го кажем — почти пълна голота объркващи. В този момент той съжали — не смяташе да се получава така, в крайна сметка му се искаше само да поплува — затова каза с най-непринудения си и приятелски тон:

— Виж, извинявай, че те изненадах така. Няма да ти направя нищо лошо. Казвам се Томас Кавил. Дойдох да…

— Да, чух те — отговори тя. И го изгледа така, сякаш е насекомо. Изморено, леко раздразнено, но искрено. — Наистина няма нужда непрекъснато да тръбиш по този въпрос.

— Чакай малко, само исках да те уверя, че…

Обаче Том преглътна уверенията си. Първо, защото беше очевидно, че тази странна особа вече не го слушаше, и второ, защото самият той беше твърде разсеян. Както говореше, тя се изправи, вдигна роклята си и отдолу се показа бански костюм. Просто така. Без дори да завърти очи към него, без да му хвърли поглед иззад премрежените си мигли, без да се разкиска заради собствената си прямота. Тя захвърли роклята зад себе си на малка памучна купчинка, протегна се като затоплена на слънцето котка, прозя се лекичко, без дори да закрие уста с женска изисканост, да се извини или да му метне поглед и да се изчерви.

Без никаква показност непознатата се гмурна отстрани и когато докосна водата, Том побърза да излезе. Смелостта й, ако беше смелост, събуди у него тревога. Тревогата му го изплаши, а страхът му беше завладяващ. Това пък направи нея завладяваща.

Разбира се, Том нямаше кърпа, нито нещо друго, с което да се подсуши достатъчно бързо, за да се облече, затова застана на слънце и се постара да изглежда максимално спокоен. Не беше лесно. Непринудеността го беше напуснала и той разбра какво е да си на мястото на един от приятелите си, който започваше да говори несвързано и да пристъпва от крак на крак, когато се изправи пред красива жена. Красива жена, която бе изплувала на повърхността на басейна и сега се носеше лениво по гръб, с разтворена като ветрило от водорасли покрай лицето й дълга коса — спокойно, невъзмутимо и привидно, без да забелязва нахълтването му.

Том се помъчи да възвърне донякъде достойнството си, реши, че панталоните ще му помогнат в това отношение, и ги навлече върху мокрите си гащета. Опитваше се да изглежда авторитетно, стараеше се напрежението да не го направи твърде наперен. Беше учител, за бога, скоро щеше да стане войник, не можеше да е толкова трудно. Не е лесно обаче да излъчваш професионализъм, когато стоиш бос и полугол в чужда градина. Всичките му по-ранни прозрения относно глупостта на законите, закрилящи собствеността, сега му се струваха нелепи, ако не и напълно измамни, затова преглътна и каза възможно най-спокойно:

— Казвам се Томас Кавил. Аз съм учител. Дойдох да проверя как е една моя ученичка, която мисля, че е евакуирана при вас. — От него капеше вода, топла струйка се стичаше по корема му и Томас добави навъсено: — Аз съм неин учител.

Което, разбира се, вече беше казал.

Тя се приближи и вече го наблюдаваше от средата на басейна, изучаваше го и сякаш си водеше записки наум. Заплува под вода като сребриста ивичка и се появи в края на басейна, притисна ръце една върху друга към каменния перваз и положи брадичката си върху тях.

— Мередит.

— Да — въздъхна той облекчено. Най-сетне. — Да, Мередит Бейкър. Идвам да проверя как е тя. Дали всичко е наред.

Раздалечените очи се спряха върху него, но бе невъзможно да разгадае чувствата на жената. После тя се усмихна и лицето й се преобрази по трансцендентен начин, когато си пое дъх и каза:

— Ами най-добре я попитайте лично. Скоро ще дойде. Сестра ми й взема мярка за роклите.

— Ами добре. Това е добре.

Целта беше спасителният му пояс и той се вкопчи в него с признателност и без никакъв срам. Пъхна ръце в ръкавите на ризата си и приседна в края на най-близкия затоплен от слънцето шезлонг, а после извади от чантата си папката и списъка. Престори се, че съдържащата се в него информация страшно го интересува, нищо че би могъл да я изпее наизуст. Нямаше да е зле отново да я прочете: искаше да бъде сигурен, че когато някой от родителите на учениците му в Лондон го попиташе, ще може да отговори на въпросите им честно и уверено. Повечето от децата бяха настанени в селото, две бяха в дома на викария, едно — във фермата малко по-надолу, а Мередит, помисли си той и хвърли поглед през рамо към армията от комини над далечните дървета, беше отишла най-далече. В замък, ако се вярва на адреса в списъка. Надяваше се да надникне вътре, и не само да надникне, ами и да поразгледа. Досега местните дами бяха дружелюбни, канеха го на чай и торта, суетяха се дали е хапнал достатъчно.

Рискува да погледне отново към съществото в басейна и реши, че няма никаква вероятност да получи покана от нея. Вниманието й беше насочено другаде, затова той си позволи да я поразгледа. Момичето беше озадачаващо: явно беше сляпа за него и за чара му. До нея той се чувстваше обикновен, а не беше свикнал с това. Отдалече обаче и с малко поуспокоена гордост Том успя да преодолее суетата си достатъчно дълго, за да се запита коя е тя. Дамите от местната доброволческа организация му бяха казали, че замъкът е собственост на някой си господин Реймънд Блайд, писател („Истинската история на Човека от калта“ — със сигурност сте я чели?), който вече бил стар и болен, но Мередит била в добри ръце при двете му дъщери близначки, стари моми, които щели да се грижат прекрасно за горкото, останало без дом дете. Не бяха споменали замъкът да има и друг обитател и Том беше допуснал, ако изобщо се беше замислил по въпроса, че с господин Блайд и близначките се изчерпват жителите на замъка Милдърхърст. Определено не беше очаквал това момиче, тази жена, тази млада и непроницаема жена, която определено не беше стара мома. Не беше сигурен защо, но изведнъж му се стори невероятно неотложно да научи повече за нея.

Тя го пръсна и той отмести поглед, поклати глава и се усмихна на собственото си непростимо самомнение. Том се познаваше достатъчно и съзнаваше, че интересът му към нея е в пряка зависимост от нейната липса на интерес към него. Още от дете го движеше най-безсмисленият от всички мотиви: желанието да притежава точно онова, което не може. Трябваше да престане. Тя беше просто момиче. Едно ексцентрично момиче.

Разнесе се шумолене и един дръглив лабрадор изхвърча през листака, погнал провисналия си език. След него се появи Мередит с усмивка на лицето, която му разкри всичко за начина, по който се чувства. Том толкова се зарадва да я види — късче нормалност с очила, — че едва не се спъна, забързан да я поздрави.

— Здравей, хлапе, как си?

Тя се закова на място, примигна объркано и той осъзна, че за нея е напълно нелогично да го види тук. Докато кучето обикаляше в кръг около Том, червенината по бузите й плъзна към шията, Мередит сведе очи към гуменките си и каза:

— Здравейте, господин Кавил.

— Дойдох да видя как си.

— Ами добре, господин Кавил. Живея в замъка.

Той се усмихна. Беше сладко дете, плахо, но умно. Имаше бърза мисъл и отлична наблюдателност, умееше да забелязва и най-дребните подробности, което й помагаше да прави изненадващи и оригинални описания. За жалост обаче, нямаше почти никаква вяра в себе си и не беше трудно да разбереш защо: родителите й изгледаха Том като безумец, когато им предложи тя да учи в гимназия след година-две. Том обаче продължи да ги обработва.

— В замък, значи! Провървяло ти е. Аз май никога не съм влизал в замък.

— Много е голям и тъмен, мирише на тиня и има много, много стълбища.

— Вече качи ли се по всички?

— По някои, но не и по стълбите към кулата.

— Така ли?

— Не ми е позволено да ходя там. Там работи господин Блайд. Той е писател, истински.

— Истински писател. Ако имаш късмет, може да ти подскаже някои неща.

Том се пресегна и закачливо я потупа по рамото.

Тя се усмихна стеснително, но доволно.

— Може би.

— Продължаваш ли да пишеш в дневника си?

— Всеки ден. Има много неща, за които да пиша.

Тя погледна крадешком към басейна и Том проследи погледа й. Дълги крака преминаха зад момичето, докато то се държеше за перваза. Неочаквано той се сети за един цитат от Достоевски: „Красотата е загадъчна и плашеща“. Том се прокашля.

— Добре, това е добре — каза той. — Колкото повече се упражняваш, толкова по-умела ще станеш. Не се задоволявай с нищо по-малко от най-доброто, на което си способна.

— Няма.

Той й се усмихна и кимна към папката си.

— Значи, мога да отбележа, че си щастлива? Че всичко е наред?

— О, да.

— Родителите ти липсват ли ти много?

— Пиша им писма — отговори Мередит. — Знам къде е пощата и вече им изпратих картичка с новия ми адрес. Най-близкото училище е в Тентърдън, но има автобус дотам.

— Брат ти и сестра ти също са близо до селото, нали?

Мередит кимна.

Той положи ръка върху главата й — косата й беше топла от слънцето.

— Всичко ще бъде наред, хлапе.

— Господин Кавил?

— Да?

— Само да видите книгите вътре. Има цяла стая, пълна с книги, с лавици от земята до тавана.

Той се усмихна широко.

— Е, чувствам се много по-добре от тази новина.

— Аз също. — Тя кимна към фигурата във водата. — Джунипър каза, че мога да чета която книга си поискам.

Джунипър. Тя се казваше Джунипър.

— Вече прочетох три четвърти от „Жената в бяло“, а после ще прочета „Брулени хълмове“.

— Ще влизаш ли, Мери? — Джунипър отново беше доплувала отстрани и викаше момичето. — Водата е прекрасна. Топла. Идеална. Синя.

Нещо в тези думи, изречени от нейната уста, накара Том да потръпне. До него Мередит поклати глава, понеже въпросът я свари неподготвена.

— Не умея да плувам.

Джунипър излезе от водата, навлече бялата си рокля през глава и тя залепна за мокрите й крака.

— Трябва да вземем мерки по въпроса, докато си тук. — Прибра мократа си коса на чорлава опашка и я преметна през рамо. — Има ли още нещо? — попита тя Том.

— Ами мисля, че бих могъл… — Той въздъхна, овладя се и започна отново: — Дали може да дойда да се срещна с другите членове на домакинството?

— Не — отсече Джунипър, без да трепне. — Идеята не е добра.

Той се почувства засегнат без причина.

— Сестра ми не обича непознати, особено от мъжки пол.

— Аз не съм непознат, нали, Мери?

Мередит се усмихна. Джунипър не.

— Нищо лично. Просто си е такава.

— Разбирам.

Тя застана близо до него, а от миглите й се стичаше вода, когато очите й се вторачиха в неговите. Не прочете в тях никакъв интерес, но пулсът му се учести.

— Ами тогава… — поде тя.

— Ами…

— Ако това е всичко.

— Това е всичко.

Тя вирна брадичка и го изгледа, преди да кимне. Кратко движение, което постави категоричен край на разговора им.

— Довиждане, господин Кавил — сбогува се Мередит.

Той се усмихна и протегна ръка.

— Довиждане, хлапе. Грижи се за себе си. И не спирай да пишеш.

Той ги проследи с поглед, докато се скриха в зеленината на път за замъка. Дългата руса коса по гърба, от която капеше вода, и лопатките като колебливи криле от двете страни. Тя протегна ръка, постави я върху раменете на Мередит и я притисна към себе си, а Том, макар да ги изгуби от поглед, реши, че е чул тих смях, докато двете продължиха да се изкачват по хълма.

Щеше да мине година, преди да я види отново, преди пак да се срещнат съвсем случайно на една лондонска улица. Тогава той щеше да е друг човек, необратимо променен, по-спокоен, не толкова самоуверен, точно като наранения град край тях. Щеше да е оцелял след Франция, щеше да е довлякъл ранения си крак до Брей Дюн, да се окаже евакуиран от Дюнкерк, щеше да е виждал как другарите му загиват в битка, щеше да е оцелял след дизентерия и щеше да е разбрал, че макар Джон Кийтс да има право, че опитът наистина е истинен, някои неща е по-добре да не научаваш от първа ръка.

Новият Томас Кавил щеше да се влюби в Джунипър Блайд точно по същите причини, поради които отначало в онази просека и в онзи басейн тя му се бе сторила странна. В един свят, посивял от пепелища и печал, в неговите очи тя щеше да бъде превъзходна, нейните вълшебни и скрити страни, които бяха откъснати от действителността, щяха да го очароват и тя щеше да го спаси само с един замах. Той щеше да я обича страстно, едновременно плашещо и възраждащо, с отчаяние, което превръща подредените му мечти за бъдещето в пълен фарс.

Но в онзи момент Том не знаеше това. Знаеше само, че може да отметне и последния си ученик от списъка, че Мередит е в сигурни ръце, че е добре, щастлива и обгрижена, че той вече може да се върне на автостоп в Лондон и да продължи със собственото си образование, със собствения си житейски план. Още не беше изсъхнал, но закопча ризата си, седна да върже връзките на обувките си и подсвирквайки, си тръгна от басейна, по чиято повърхност се поклащаха водните лилии, след като тя беше излязла от водата — странното момиче с неземните очи. Том тръгна надолу по склона, крачейки покрай плиткия поток, който щеше да го отведе до пътя, далече от Джунипър Блайд и замъка Милдърхърст, за да не ги види никога повече — поне така си мислеше тогава.

2.

О, след това нищо не беше същото! А и как би могло? Нищо в хилядите книги, които беше чела, нищо, което си бе представяла, мечтала или написала, не можеше да подготви Джунипър Блайд за срещата край басейна с Томас Кавил. Когато го видя за пръв път в просеката, когато го зърна да се носи по повърхността на водата, тя реши, че сигурно си го е измислила. Отдавна не беше имала „посетител“ и наистина вече не чуваше в главата си трополене, не усещаше в ушите си предупредителното свистене на необяснимо появил се океан, обаче слънчевата светлина пак беше добила едно познато качество — изкуствен блясък, който правеше всичко не толкова реално, колкото сцената, от която тя току-що си беше тръгнала. Вдигна поглед към балдахина на дърветата и когато най-горните листа се разклатиха от вятъра, сякаш златни прашинки се посипаха по земята.

Седна на люлката край басейна, понеже така беше най-безопасно, когато имаше посещение. Седни на спокойно място, хвани се здраво за нещо, изчакай да отмине: трите златни правила, измислени от Сафи, когато Джунипър беше още малка. Беше качила Джунипър върху масата, за да се погрижи за ожуленото й коляно, и тихичко й бе казала, че посетителите са дар, точно както казваше и татко, но въпреки това не е зле да се научи да бъде внимателна.

— Но аз обичам да си играя с тях — беше казала тогава Джунипър. — Те са ми приятели. И ми разказват интересни неща.

— Знам, скъпа, това е чудесно. Моля те само да не забравяш, че ти не си една от тях. Ти си момиченце от плът и кръв, с кости, които може да се счупят, и имаш две по-големи сестри, които много искат да те видят да пораснеш!

— И татко.

— Разбира се, и татко.

— Но нямам майка.

— Не.

— Обаче имам куче.

— Да, Емерсън.

— И ожулено коляно.

Тогава Сафи се засмя и я притисна в прегръдката си, която миришеше на талк, на жасмин и на мастило, после я смъкна долу върху плочките, а Джунипър много се стараеше да не поглежда към измислената персона на прозореца, която я викаше навън да си играят.

Джунипър не знаеше откъде идват посетителите. Знаеше само, че най-ранните й спомени са за фигури в потоците от светлина около бебешкото й кошче. Бяха си там, преди тя да разбере, че другите не ги виждат. Наричаха я побъркана и откачена, зла и надарена, прогонила беше безброй бавачки, които не можеха да се примирят с въображаемите й приятели.

— Не са въображаеми — обясняваше Джунипър отново и отново възможно най-разумно, но явно английските бавачки не бяха готови да приемат истината. Една след друга си събираха нещата и настояваха за среща с баща й, а от своето скривалище във вените на замъка, от ъгълчето до една пролука сред камъните Джунипър се загръщаше с нова поредица от описания: „Тя е безочлива… Тя е твърдоглава…“, а веднъж дори: „Тя е обладана от зли сили“.

Всички имаха теория за посетителите. Д-р Финли смяташе, че те са „нишки от любознание и копнеж“, изпредени от собственото й съзнание и свързани по някакъв начин с обърканото й сърце, д-р Хайнстайн твърдеше, че са симптоми на психоза, и й даде цял куп хапчета, които щели да сложат край на това, татко твърдеше, че са гласове на нейни предци и че тя е била специално избрана да ги чува, Сафи настояваше, че Джунипър е съвършена каквато си е, а на Пърси й беше все тая. Тя твърдеше, че всички човешки същества на земята са различни, така че защо изобщо трябва да се категоризират нещата и хората да бъдат определяни като нормални или не?

Както и да е. Джунипър не седна на люлката, понеже така беше най-безопасно. Седна, понеже от там се виждаше най-добре видението в басейна. Тя беше любопитна, а той беше красив. Гладката му кожа, издуването и отпускането на мускулите на голите му гърди, когато дишаше, ръцете му. Ако си го беше измислила тя, беше се справила адски добре — той беше екзотичен и прекрасен, а тя искаше да го наблюдава колкото дълго трябва, докато се превърне отново в шарена сянка и се изгуби от погледа й.

Само дето не се случи това. Както си седеше, облегнала глава на въжето на люлката, той отвори очи, срещна нейните и заговори.

Това само по себе си не беше невиждано — и други посетители бяха заговаряли Джунипър, и то неведнъж, но сега за пръв път бяха във вид на млад мъж. На оскъдно облечен млад мъж.

Тя отговори, но съвсем кратко. Всъщност се подразни, не искаше той да говори, искаше само пак да затвори очи, да се отпусне върху искрящата водна повърхност и да я остави да го наблюдава. Да съзерцава танца на слънчевите отблясъци по ръцете и краката, по много, много дългите му ръце и крака, по изключително красивото му лице и да се съсредоточи над странното си усещане като подрънкване на докосната струна някъде дълбоко в корема й.

Не познаваше много мъже. Татко, разбира се, но той не се броеше, кръстника й Стивън, няколко възрастни градинари, които работеха в имението през годините, и Дейвис, който се грижеше за даймлера.

Обаче този беше различен.

Джунипър се помъчи да не му обръща внимание, надяваше се той да схване намека и да престане да опитва да я заговори, но той упорстваше. Казвал се Томас Кавил. Обикновено нямаха имена. Не и нормални имена.

Тя също се гмурна в басейна, а той побърза да излезе. Тогава тя забеляза, че на слънцето има дрехи, неговите дрехи, което наистина беше много странно.

И после се случи най-странното от всичко. Дойде Мередит — най-сетне освободена от стаята за шев на Сафи — и двамата с мъжа поведоха разговор.

Джунипър ги наблюдаваше от водата, за малко не се удави от смайване, понеже едно нещо знаеше със сигурност — нейните посетители бяха невидими за другите хора.

Джунипър живееше в замъка Милдърхърст, откакто се помнеше. Беше родена, както баща си и сестрите си, в една стая на втория етаж. Познаваше замъка и горите му, както може да се очаква човек да познава единствения свят, който е обитавал. Тук беше в безопасност, беше обичана и задоволена. Четеше, пишеше, играеше и мечтаеше. От нея не се очакваше нищо друго, освен да бъде точно това, което беше. Понякога — в още по-голяма степен.

— Ти, малката ми, си създание на замъка — често й повтаряше баща й. — Ти и аз сме еднакви.

Много дълго това обяснение напълно задоволяваше Джунипър.

Напоследък обаче нещата започнаха да се променят по начин, който не можеше да обясни добре. Понякога се будеше нощем от необясним копнеж в душата, от желание, подобно на глад, но не знаеше за какво. Неудовлетворение, копнеж и дълбока зейнала липса, обаче нямаше представа как да я запълни. Нямаше представа какво й липсва. Ходеше и тичаше, пишеше бързо и ожесточено. Думи, звуци напираха в главата й, настояваха да бъдат пуснати на воля и за нея беше облекчение да ги излее върху хартията. Не се измъчваше, не размишляваше, никога не препрочиташе написаното, стигаше й да освободи думите, за да заглуши гласовете в главата си.

Един ден копнежът я отведе в селото. Не шофираше често, но сега подкара големия стар даймлер по главната улица. Като насън, като герой от нечия друга история, тя паркира и влезе в залата, някаква жена я заговори, обаче Джунипър вече беше видяла Мередит.

По-късно Сафи я попита как е избрала, а Джунипър отговори:

— Не съм избирала.

— Не искам да споря, миличка, обаче съм сигурна, че ти я доведе у дома.

— Така е, но не съм я избирала. Просто знаех.

Дотогава Джунипър не беше имала приятел. Другите хора, надутите приятели на татко, посетителите в замъка, сякаш заемаха повече пространство, отколкото трябваше. Те смазваха човек с буйствата си, с позите си, с непрекъснатото говорене. Мередит обаче беше различна. Беше забавна и възприемаше нещата по свой начин. Беше книжен човек, който не беше имал контакт с книги, умееше да наблюдава проницателно, но мислите и чувствата й не преминаваха през ситото на онова, което беше чела, на онова, което вече е написано. Тя възприемаше света по неповторим начин и се изразяваше също толкова неповторимо, а това свари Джунипър неподготвена, караше я да се смее, да мисли и да усеща нещата поновому.

Най-хубавото беше, че Мередит преливаше от разкази за света извън замъка. Пристигането й скъса тъканта на Милдърхърст. Отвори светло прозорче, към което Джунипър можеше да притисне окото си и да надникне навън.

И ето какво беше донесла сега! Мъж, истински мъж от плът и кръв. Млад мъж от външния свят, от истинския свят, се беше появил край басейна. Светлината от света навън беше просияла през воала, вече по-светла, понеже в тъканта се бе отворила втора дупчица и Джунипър знаеше, че би трябвало да види още повече неща.

Той искаше да остане, да отиде заедно с тях в замъка, но Джунипър му отказа. Замъкът не беше подходящо място. Тя искаше да го наблюдава, да го изучава като котка — внимателно, бавно, незабелязано, докато се носи покрай кожата му. Не можеше ли да има това, по-добре да няма нищо. Така той щеше да си остане слънчев безмълвен миг, бриз, погалил бузата й, докато се е люляла край басейна, ново пристягане ниско в корема.

Той си тръгна. А те останаха. Тя обгърна с ръка раменете на Мередит и се засмя, докато се изкачваха обратно по хълма, пошегува се с навика на Сафи да боде с игли не само платовете, но и краката на хората, показа на момичето стария фонтан, който вече не работеше, спряха за миг да погледат застоялата зеленикава вода вътре, водните кончета, които прелитаха на пресекулки над ръба. През цялото време обаче мислите й се точеха подире й като нишка от паяжина и следваха мъжа, отправил се към пътя.

Тя закрачи по-бързо. Беше горещо, много горещо, косата й вече изсъхваше и прилепваше към лицето й, кожата й се изопна повече от обикновено. Чувстваше се странно оживена. Сигурно и Мередит чуваше как тупти сърцето й, как блъска в гърдите.

— Хрумна ми страхотна идея — оповести тя. — Питала ли си се как изглежда Франция?

Хвана малката си приятелка за ръка и двете хукнаха заедно нагоре по стълбите, в дългия тунел, образуван от дърветата. Мимолетен — думата й хрумна ненадейно и я накара да се почувства по-лека, като сърна. По-бързо, по-бързо, двете се смееха, вятърът дърпаше косата на Джунипър, стъпалата й ликуваха върху твърдата изпечена пръст, а редом с нея припкаше радостта. Накрая стигнаха до портика, изприпкаха нагоре по стълбите задъхани, влетяха през френската врата и нахлуха в хладния покой на библиотеката.

— Джун? Ти ли си?

Беше Сафи, седнала на бюрото си. Скъпата Сафи, вдигна поглед от пишещата машина, както правеше по навик — винаги леко объркана, сякаш си я спипал насред прелестен сън и действителността я връхлита като прашна изненада.

Дали заради слънцето, басейна, мъжа, или ясното синьо небе, но Джунипър не се сдържа и целуна сестра си по темето, докато двете с Мередит забързано минаха покрай нея.

Сафи грейна.

— Мередйт… О, да, намерила те е. Добре. Виждам, че си плувала, но внимавай татко да не…

Каквото и да гласеше предупреждението обаче, Джунипър и Мередит вече бяха изчезнали. Хукнаха по грамадните каменни коридори, нагоре по тесните стълби етаж след етаж, докато не стигнаха до таванската мансарда най-горе в замъка. Джунипър побърза да отвори прозореца, настани се върху библиотечката и се обърна, така че да стъпи на покрива отвън.

— Ела — повика тя Мередит, която още стърчеше до вратата със странно изражение. — Побързай.

Мередит въздъхна колебливо, бутна очилата си по-нагоре на носа и направи същото като Джунипър. Двете се прокраднаха малко по малко по стръмния покрив, докато стигнаха до билото, което стърчеше на юг като носа на кораб.

— Виждаш ли, ето там? — попита Джунипър, когато седнаха една до друга на равното място зад щръкналите керемиди. Сочеше някаква неясна драскулка далече на хоризонта. — Нали ти казах! Вижда се чак до Франция.

— Наистина ли? Това ли е?

Джунипър кимна, но отклони вниманието си от далечния бряг. Вместо това примижа и се взря към ширналото се поле от жълта и висока трева до гората Кардейкър. Гледаше, гледаше с надеждата да го зърне за последен път…

И хоп. Забеляза го — дребна фигурка, която прекосяваше полето до първия мост. Беше навил ръкавите на ризата си до лактите, това се виждаше ясно, и беше протегнал длани от двете страни на тялото си, за да докосва връхчетата на високата трева. Видя го как спира, как вдига и после спуска ръце, за да ги постави на тила си, сякаш прегръщаше небето. Даде си сметка, че той се обръща, вече се бе обърнал. И гледаше право към замъка. Джунипър притаи дъх и се запита как е възможно животът да се промени толкова много за половин час, при положение че почти всичко си е същото.

— Замъкът носи пола — посочи Мередит към земята долу.

Той отново тръгна, после се изгуби зад гънката на възвишението и всичко отново застина неподвижно. Томас Кавил беше преминал обратно през пролуката към своя свят. Въздухът край замъка сякаш го усети.

— Погледни, ето там, долу — подкани я Мередит.

Джунипър извади цигарите от джоба си.

— Там имаше ров. Татко наредил да го запълнят след смъртта на първата му жена. Не ни е разрешено и да плуваме в басейна. — Усмихна се, когато лицето на Мередит се напрегна тревожно. — Не се притеснявай, малка Мери, никой няма да се разсърди, докато те уча да плуваш. Татко вече не излиза от кулата си, така че няма как да разбере дали плуваме в басейна. Освен това в топли дни като днес е престъпление човек да не поплува.

Топла, идеална, синя.

Джунипър силно драсна клечката. Вдиша продължително и дълбоко, облегна ръката си отзад на ската на покрива и се вгледа с присвити очи към ясното синьо небе. Таванът на нейния купол. И в главата й зазвучаха думи, които не бяха нейни:

„Пък аз, гугутка стара, ще намеря някой

изсъхнал клон и сгушена на него,

другаря си изчезнал ще оплаквам, дорде умра!“[17]

Нелепо, разбира се, страшно нелепо. Този човек не й беше другар, не беше някой, когото тя щеше да оплаква, докато умре. Но въпреки това думите й бяха хрумнали.

— Хареса ли ви господин Кавил?

Сърцето на Джунипър заби учестено и тя цялата пламна. Беше разкрита! Мередит интуитивно се беше досетила за какво си мисли Джунипър. Вдигна мократа презрамка на роклята обратно на рамото си, протакаше, прибра кибрита в джоба, а Мередит каза:

— На мен ми харесва.

Съдейки по поруменелите бузи на Мередит, Джунипър отсъди, че тя наистина много харесва учителя. Разкъсваше се между облекчението, че мислите й все пак не са станали ничие достояние, и неистовата и мъчителна завист, че някой друг може да изпитва същите чувства. Погледна към Мередит и последното усещане премина толкова бързо, колкото се бе разпалило. Постара се да звучи безгрижно.

— Защо? Какво ти харесва у него?

Мередит не отговори веднага. Джунипър пушеше и гледаше към мястото, където онзи човек беше нахлул в купола на Милдърхърст.

— Много е умен — отговори Мередит най-сетне. — И красив. И е мил дори с хора, които не са симпатични. Има по-малък брат, много едър и дебел, а се държи като бебе, лесно се разплаква и понякога крещи на улицата, но само да видите колко търпеливо и мило се държи с него господин Кавил. Ако ги видите заедно, ще си кажете, че си прекарва страшно приятно, ама не го прави пресилено, както понякога се държат хората, когато знаят, че ги наблюдаваш. Той е най-добрият учител, който съм имала. Подари ми дневник, истински, с кожена подвързия. Каза, че ако се трудя усърдно, мога да остана в училище по-дълго, може би дори да отида в гимназия или в университет и някой ден да пиша истински разкази или стихотворения, или статии за вестника. — Тя замълча, за да си поеме дъх, и каза: — Досега никой никога не е смятал, че ме бива в нещо.

Джунипър се наведе и побутна с рамо крехкото същество до себе си.

— Е, това си е чиста лудост, Мери — каза тя. — Разбира се, господин Кавил е прав, ти си добра в страшно много неща. Познавам те от броени дни, но го виждам…

Тя се закашля, закрила устата си с ръка и неспособна да продължи. Изпита непознато чувство, докато слушаше Мередит да описва качествата на учителя си, неговата доброта, докато момиченцето неспокойно разказваше за собствените си стремежи. В гърдите й се надигна топлина, която се засилваше все повече и повече и накрая неудържимо рукна на струйка под кожата й. Когато стигна до очите, беше станала непоносима и заплашваше да се превърне в сълзи. Джунипър се почувства нежна, покровителствена и уязвима, забеляза как обнадеждена усмивка повдига ъгълчетата на устните на малкото момиченце, не се сдържа, обгърна раменете на Мери и силно я притисна. Момичето се напрегна и здраво се вкопчи в керемидите.

Джунипър се отдръпна.

— Какво има? Добре ли си?

— Просто малко ме е страх от високо.

— Ама защо не каза!

Мередит сви рамене и забоде поглед в краката си.

— Страх ме е от много неща.

— Наистина ли?

Тя кимна.

— Ами това е съвсем нормално.

Мередит рязко завъртя глава.

— Ти някога страхуваш ли се?

— Разбира се. Кой не се страхува?

— От какво?

Джунипър наведе глава и силно дръпна от цигарата си.

— Не знам.

— От призраци и страхотии в замъка?

— Не.

— От високото?

— Не.

— От удавяне?

— Не.

— От това, че може завинаги да останеш сама и необичана?

— Не.

— Че може да се наложи до края на живота си да правиш нещо, което не обичаш?

— О, не… — намръщи се Джунипър.

В онзи момент Мередит толкова оклюма, че Джунипър все пак каза:

— Е, има едно нещо.

Сърцето й запрепуска лудо, макар че тя нямаше никакво намерение да признае пред Мередит своя най-силен и черен страх. Джунипър нямаше много опит с приятелствата, но беше сигурна, че не е препоръчително да споделяш със свой скорошен и скъп познат, че се смяташ за способен на огромно насилие. Затова продължи да пуши и си спомни буйния прилив на страст, гнева, който заплашваше да я разкъса отвътре. Как се бе спуснала към него, как беше грабнала лопатата, без да се замисля, и после…

… се събуди в леглото, в своето легло, Сафи беше до нея, а Пърси — до прозореца.

Сафи се усмихваше, но в един миг, преди да види, че Джунипър се е събудила, чертите й говореха съвсем друго. Имаше измъчено изражение, със стиснати устни и сключени вежди — пълна противоположност на уверенията й по-късно, че всичко е наред. Че не се е случило нищо злощастно — ама, разбира се, че не, скъпа! Просто малка загуба на паметта, нищо по-различно от преди.

Криеха го от нея от обич, и досега го криеха. Отначало им повярва, естествено. В крайна сметка каква причина имаха всички да я лъжат? И преди беше губила паметта си. Защо сега да е по-различно?

Само че беше. Джунипър научи какво криеха. Те все още не знаеха, че тя е разбрала. Стана съвсем случайно. Госпожа Симпсън дойде да види татко, а Джунипър вървеше покрай потока до моста. Жената се надвеси над перилата, изпъна треперещия си пръст и я повика:

— Ей ти!

Джунипър се зачуди какво ли иска да каже.

— Дивачка такава! Ти си опасна за околните. Трябва да те затворят заради онова, което стори.

Джунипър не разбра, не проумяваше за какво говори тази жена.

— Момчето ми има трийсет шева. Трийсет! Животно!

Животно.

Тази дума отключи спомена. Джунипър се сепна, когато я чу, и започна да си припомня. Накъсан спомен, с оръфани краища. Животно… Емерсън… скимти от болка.

Колкото и да се мъчеше, колкото и да се стараеше да се съсредоточи, нищо друго не се проясни. Остана си скрито в тъмния гардероб на съзнанието й. Клет, несъвършен мозък! Колко го презираше. Веднага би се отказала от всичко друго — от писането, от шеметния прилив на вдъхновение, от насладата да схване абстрактната мисъл на цяла страница, би се отказала дори от посетителите, ако така щеше да запази всичките си спомени. Обработваше сестрите си, накрая дори ги умоляваше, но те не отстъпваха, затова накрая Джунипър се обърна към татко. Качи се в кулата му и той й разказа всичко останало — какво направил Били Симпсън на горкия болен Емерсън, на скъпото старо куче, което искало само да си лежи на спокойствие под огрения от слънцето рододендрон до края на дните си — и какво направила на свой ред Джунипър на Били Симпсън. После я увери да не се тревожи. Че вината не била нейна.

— Това момче е хулиган. Получи си заслуженото. — После татко се усмихна, но в очите му се спотайваше мъка. — Правилата са различни за хора като теб, Джунипър, за хора като нас.

— Е? — попита Мередит. — От какво се страхуваш?

— Мисля, че се страхувам да не стана като баща си — отговори Джунипър, загледана към тъмните окрайнини на гората Кардейкър.

— Какво искаш да кажеш?

Нямаше как да обясни, нямаше как да натовари Мередит с неща, които тя не биваше да узнава. Страхът, пристегнал здраво като с ластик сърцето на Джунипър, ужасът, че ще завърши живота си като безумна старица, която ще се щура по коридорите на замъка, давейки се в море от хартия и боейки се от съществата, които сама е създала. Сви рамене, за да придаде по-безгрижно звучене на признанието си.

— Нали се сещаш? Че никога няма да се махна от това място.

— Че защо ще искаш да се махнеш?

— Сестрите ми ме задушават.

— Моята сестра много би желала да ме задуши.

Джунипър се усмихна и тръсна пепел във водосточната тръба.

— Сериозно ти говоря. Тя ме мрази.

— Защо?

— Понеже съм различна. Защото не искам да съм като нея, макар че всички очакват точно това.

Джунипър дръпна продължително от цигарата си, наклони глава и се загледа към света отвъд замъка.

— Как може човек да избяга от съдбата си, Мери? Това е въпросът.

Мълчание, после се разнесе тих и практичен глас.

— Има влакове, струва ми се.

Отначало Джунипър си помисли, че не е чула добре. Погледна към Мередит и установи, че детето говори съвсем сериозно.

— Е, има и автобуси, но според мен влакът се движи по-бързо. И вози по-плавно.

Джунипър просто не се сдържа и се разсмя — силно и разтърсващо, от дълбините на съществото си.

Мередит се усмихна неуверено и Джунипър я притисна силно в прегръдката си.

— О, Мери — възкликна тя, — имаш ли представа, че си наистина абсолютно съвършена?

Мередит грейна и двете се излегнаха върху керемидите и започнаха да се любуват как следобедът плъзва по небето.

— Разкажи ми нещо, Мери.

— Какво?

— Разкажи ми повече за Лондон.

Обявите за наеми

1992 г.

Татко ме чакаше, когато се върнах от посещението си при Тео Кавил. Още дори не бях залостила входната врата, когато звънецът в стаята му издрънча. Качих се право горе и го заварих да седи, облегнат на възглавниците, стиснал в ръцете си линийката и чашата, които мама му беше донесла след вечеря, и престорено изненадан.

— О, Еди! — възкликна той и погледна към часовника на стената. — Не те очаквах. Изгубил съм представа за времето.

Доста невероятно твърдение. Моята книга „Човека от калта“ лежеше обърната върху одеялото до него, а на коленете си беше опрял тетрадката със спирала, която наричаше „изследователски дневник“. Сцената издаваше, че цял следобед е размишлявал над загадките, свързани с Човека от калта, и освен това беше вперил жаден поглед в разпечатките, които стърчаха от чантата ми. Не знам кой дявол ме накара в този момент да се прозея, да потупам устата си с ръка и бавно да се запътя към креслото от другата страна на леглото му. Настаних се удобно, усмихнах се и накрая той не издържа.

— Май не ти е провървяло в библиотеката. Нещо за стари случаи на отвличания в замъка Милдърхърст?

— О, разбира се, съвсем забравих.

Извадих папката от чантата си, разлистих страниците и му подадох разпечатките от статиите с отвличанията, за да ги разгледа.

Той ги прелисти една след друга с нетърпение, което ме накара да се почувствам жестока, задето го бях накарала да чака така. Лекарите ни бяха обяснили опасността от депресия при сърдечноболните, особено при човек като баща ми, свикнал да бъде зает и важен и вече преживял едно сътресение с неотдавнашното си пенсиониране. Ако виждаше за себе си бъдеще като литературен детектив, нямаше да го спирам. Пък това ми се струваше много по-хубава житейска цел от нескончаемото поправяне на домакински уреди, които и бездруго изобщо не бяха повредени. Реших да се постарая повече.

— Нещо съществено, татко?

Забелязах, че запаленото му изражение започна да угасва.

— Нито един от тези случаи не е свързан с Милдърхърст.

— Боя се, че е така. Поне не пряко.

— Сигурен бях, че ще има нещо.

— Съжалявам, татко. Направих всичко по силите си.

Той си лепна храбро изражение.

— Ти не си виновна, Еди, не бива да се обезсърчаваме. Просто трябва да помислим за странична възможност. — Той потупа брадичката си с химикалката и после я насочи към мен. — Цял следобед изучавам книгата и съм сигурен, че е свързано с рова. Няма друг начин. В твоята книга за Милдърхърст пише, че Реймънд Блайд наредил да запълнят рова, преди да напише „Човека от калта“.

Кимнах възможно най-убедено и реших да не му напомням за смъртта на Мюриъл Блайд и за последвалата я скръб на Реймънд.

— Ами това е — оживено каза той. — Би трябвало да означава нещо. И онова дете на прозореца, отвлечено, докато родителите му спели? Всичко е налице, трябва само да го свържа правилно.

Той отново насочи вниманието си към статиите, прочете ги бавно и старателно си записа нещо бързо и отривисто. Помъчих се да се съсредоточа, но ми беше трудно, при положение че истинска загадка занимаваше съзнанието ми. Накрая зареях поглед през прозореца към вечерния здрач — полумесецът на луната беше високо в пурпурното небе и върху него преминаваха ефирни облаци. Мислех за Тео и за брат му, изчезнал яко дим преди петдесет години, когато не се явил в замъка Милдърхърст. Бях потърсила Тео Кавил с надеждата да науча нещо, което да ми помогне да разбера по-добре лудостта на Джунипър, и макар да не бе станало така, срещата ми с Тео несъмнено промени начина, по който възприемах Том. Той не беше никакъв измамник, а ако брат му беше прав, бе сериозно наклеветен човек. Със сигурност и от мен.

— Не ме слушаш.

Отместих поглед от прозореца и примигнах: татко ме гледаше укорително над очилата си за четене.

— Изложих ти много разумна теория, Еди, а ти не си чула нито дума.

— Напротив, чух. Ровът, деца… — Намръщих се, размърдах се. — Лодки?

Той изсумтя възмутено.

— По-лоша си и от майка си. Напоследък и двете сте ужасно разсеяни.

— Не разбирам за какво говориш, татко. — Облегнах лакти на коленете си и зачаках. — Ето, слушам те. Разкажи ми теорията си.

Раздразнението му не можеше да се мери с въодушевлението и той тутакси заобяснява:

— Ето тази статия ме накара да се замисля. Неразрешен случай на отвличане на момче от спалнята му в голяма къща близо до Милдърхърст. Прозорецът бил оставен широко отворен, макар бавачката да твърдяла, че го е проверила, когато децата си легнали, а по земята нямало следи от стълба. Случило се през 1872 година, когато Реймънд би трябвало да е шестгодишен. Достатъчно голям, за да има ярки впечатления от случилото се, нали?

Струваше ми се възможно. Поне не беше невъзможно.

— Определено, татко. Звучи твърде вероятно.

— Работата е там, че тялото на момчето било открито след продължително издирване — усмихна се той, горд от себе си и удължавайки напрежението — на дъното на калното езеро в имението. — Очите му потърсиха моите и усмивката му угасна. — Какво има? Защо ме гледаш така?

— Аз… понеже това е ужасно. Горкото момченце. Горкото му семейство.

— Да, разбира се, но се е случило преди сто години и всички отдавна вече са мъртви, така де… Сигурно е било ужасно и за момченцето, което живее в съседния замък, да слуша как родителите му обсъждат случилото се.

Спомних си катинарите на прозореца в детската стая и обяснението на Пърси Блайд, че Реймънд бил луд на тема сигурност заради някакво събитие от детството му. Всъщност татко имаше основание.

— Така е.

Той се намръщи.

— Обаче още не съм сигурен каква е връзката с рова в Милдърхърст. Нито пък как окаляното телце на момчето се е превърнало в мъж, който живее на дъното на пълен с тиня ров. Нито пък защо описанието на човека, който се появява оттам, е толкова живо…

На вратата тихо се почука и ние двамата се обърнахме към мама, която стоеше на прага.

— Не искам да ви прекъсвам. Само проверявам дали си си изпил чая.

— Благодаря ти, скъпа — подаде й той чашата и тя се поколеба, преди да влезе да я вземе.

— Изглежда, двамата сте много заети — отбеляза тя и прояви престорено голям интерес към една капка чай на външната извивка на чашата. Попи я с пръст, мъчейки се да не поглежда към мен.

— Развиваме теорията си — намигна ми татко, блажено неподозиращ за студения фронт между нас двете.

— Значи, ще останете до късно. Пожелавам ви лека нощ и се оттеглям. Денят беше доста изморителен. — Тя целуна татко по бузата и кимна към мен, без да ме поглежда. — Лека нощ, Еди.

— Лека нощ, мамо.

О, боже, направо не се издържаше! Не я проследих с поглед, докато излизаше, а се престорих на ужасно заинтригувана от разпечатката в скута ми. Оказа се, че това са защипаните страници, които госпожа Йейтс ми беше дала за института „Пембрук Фарм“. Прегледах въведението, което описваше историята на организацията: основана беше през 1907 година от човек, на име Оливър Сайкс — името ми се стори познато и аз си напрегнах мозъка, преди да си спомня, че това е архитектът, проектирал централния басейн в Милдърхърст. Реших, че ако Реймънд Блайд е искал да завещае пари на група природозащитници, би трябвало те да са достойни за уважение хора. Следователно той би наел същите хора на работа в скъпоценното си имение… Вратата на спалнята на мама се затвори и аз въздъхнах с нещо, подобно на облекчение. Оставих листовете и се помъчих да се държа нормално заради татко.

— Знаеш ли, татко — подех дрезгаво, — мисля, че си напипал нещо — тази история с момчето и езерото.

— И аз това ти казвам, Еди.

— Знам. Почти съм сигурна, че това е случаят, вдъхновил романа.

Той завъртя очи.

— Нямам предвид това, Еди. Зарежи книгата. Говоря за майка ти.

— Мама ли?

Той посочи към затворената врата.

— Тя е нещастна, а аз не искам да я гледам такава.

— Въобразяваш си.

— Не съм глупав. Вече седмици наред снове из къщата потисната, а днес спомена, че намерила в стаята ти обявите за наеми, и се разплака.

Мама беше влизала в стаята ми?

— Мама се разплака?

— Тя усеща дълбоко нещата. Открай време е така. Не може да крие чувствата си. Важи и за двете ви, приличате си.

Не знам дали забележката му целеше да ме разтърси, обаче убеждението, че мама не може да крие чувствата си, толкова ме изуми, че изобщо не бях в състояние да го убеждавам колко дълбоко и напълно греши, че двете с нея си приличаме.

— Какво искаш да кажеш?

— Това беше едно от нещата, които най-много ми допаднаха у нея. Беше различна от скованите корави жени, на които се бях натъквал преди това. Когато я видях за пръв път, тя хубавичко си поплакваше.

— Наистина ли?

— Бяхме на кино. По случайност се оказахме единствените зрители. Филмът не беше много тъжен, поне според мен, обаче майка ти цяла вечер плака в тъмното. Опита се да го скрие, но когато излязохме във фоайето, очите й бяха червени като фланелката ти. Дожаля ми за нея и я заведох да я почерпя с торта.

— Защо плачеше?

— Не съм сигурен. По онова време се разплакваше от нищо.

— Ама… наистина ли?

— О, да. Беше много чувствителна… и забавна, умна и непредсказуема. Описваше нещата така, че те караше да ги видиш сякаш за пръв път.

Исках да го попитам „А какво се случи после?“, но намекът, че тя вече не е такава, ми се стори жесток. Зарадвах се, когато татко въпреки това продължи:

— Нещата се промениха след брат ти. След Даниъл. Всичко стана различно.

Не бях сигурна дали изобщо някога бях чувала татко да произнася името на Даниъл и направо се смразих. Толкова много неща ми се искаше да кажа, да попитам, че те се заглушиха взаимно и успях само да възкликна:

— О!

— Беше ужасно. — Гласът му звучеше бавно и равно, но долната му устна го издаде — помръдна необичайно и неволно, а на мен сърцето ми се сви. — Ужасно нещо.

Лекичко докоснах ръката му, но той явно не забеляза. Беше забол поглед някъде в килима до вратата, усмихна се тъжно на нещо, което го нямаше, и продължи:

— Той скачаше. Много ми харесваше. „Аз скачам! — казваше. — Погледни, татко!“

Представих си малкото си братче, грейнало от гордост, да подскача тромаво из къщата.

— Много ми се иска да го познавах.

Татко покри ръката ми със своята.

— И на мен.

Нощният вятър се заигра с пердето до рамото ми и аз потреперих.

— Преди, като малка, си мислех, че у дома има призрак. Понякога ви чувах да си говорите с мама. Да споменавате името му, но влезех ли в стаята, млъквахте. Веднъж попитах мама за него.

Той вдигна глава и очите му потърсиха моите.

— И тя какво ти каза?

— Че си въобразявам разни неща.

Татко вдигна ръка, вгледа се намръщено в нея, стегна пръсти в невидим юмрук, сякаш мачкаше невидим лист хартия, и въздъхна.

— Смятахме, че постъпваме правилно. Правехме всичко по силите си.

— Знам.

— Майка ти…

Той стисна устни, за да преодолее мъката, и частица от мен закопня да го избави от страданието. Но не можех. Отдавна чаках да науча тази история — в крайна сметка тя описваше моето отсъствие — и бях алчна за всяка трохичка, която той решеше да ми подхвърли. Татко подбра следващите си думи толкова внимателно, че бе мъчително да го гледаш.

— Майка ти го понесе особено тежко. Винеше себе си. Не можеше да приеме случилото се — преглътна той мъчително, — а случилото се с Даниъл беше злополука. Тя си втълпи, че по някакъв начин го е предизвикала, че заслужава да изгуби дете.

Останах без думи, и не защото онова, което описваше той, беше толкова ужасно, толкова тъжно, а защото изобщо ми го казваше.

— Но защо си е мислела такова нещо?

— Не знам.

— Състоянието на Даниъл не е било наследствено.

— Не.

— Просто…

Затърсих думи, които не бяха „едно от дежурните неща“, но не успях да намеря.

Татко затвори корицата на тетрадката си със спирала, остави я върху „Човека от калта“ и премести всичко на нощното шкафче. Явно нямаше да чете тази вечер.

— Понякога, Еди, чувствата на човек не са рационални. Поне външно не изглеждат така. Трябва да поровиш по-надълбоко, за да разбереш какво се крие в основата.

Успях само да кимна, понеже денят вече беше много странен, а сега баща ми ми напомни за тънкостите в човешката природа, а всичко заедно беше прекалено объркано, за да го проумея.

— Винаги съм подозирал, че е свързано с нейната майка, с кавга, която са имали помежду си преди години, когато майка ти още била младо момиче. След това двете се отчуждили. Така и не научих подробностите, но каквото и да й бе казала баба ти, Мередит си го спомни, когато Даниъл умря.

— Но баба никога не би наранила мама, поне не умишлено.

Той поклати глава.

— Не се знае, Еди. При хората никога не се знае. Никога не ми е допадало как баба ти и Рита се сдружават срещу майка ти. Оставяше ми лош вкус. Двете се настройваха срещу нея и използваха теб като клин.

Неговото тълкуване на положението ме учуди, загрижеността в гласа му ме трогна. Рита намекваше, че мама и татко са сноби, че се отнасят високомерно с другата страна на семейството, но да чуя тези думи от устата на татко… Е, започнах да се чудя дали нещата всъщност са толкова ясни, колкото си представях.

— Животът е твърде кратък, за да допускаме разриви, Еди. Днес си тук, утре те няма. Не знам какво се е случило между теб и майка ти, но тя е нещастна, това прави и мен нещастен, а аз съм един възрастен мъж, който се възстановява след инфаркт, така че чувствата ми следва да бъдат взети под внимание.

Усмихнах се, той също.

— Сдобри се с нея, Еди, скъпа. — Кимнах. — Главата ми трябва да е бистра, ако искам да разгадая тази история с „Човека от калта“.

По-късно през нощта седях върху леглото си, разтворила страниците с обяви за наеми пред себе си, заграждах с кръгчета наемите за апартаменти, които нямаше никаква надежда да си позволя, и мислех за чувствителната, забавна, смееща се и плачеща жена, която не бях имала шанс да опозная. Загадка на една от онези снимки с дати — квадратни, със заоблени краища и меки, пастелни тонове, — облечена с клоширани панталони и блуза на цветя, стиснала ръката на малко момче с подстригана на паничка коса и кожени сандали. Момче, което обичаше да скача и чиято смърт не след дълго щеше да я съкруши.

Мислех и за предположението на татко, че мама вини себе си за смъртта на Даниъл. За убеждението й, че е заслужавала да изгуби дете. Нещо в начина, по който го каза, може би как употреби думата „изгубила“, в подозрението му, че това е свързано с нейно спречкване с баба, ме накара да се замисля за последното писмо на мама до родителите й. За молбите да й позволят да остане в Милдърхърст, за настойчивото й твърдение, че най-сетне е установила къде й е мястото, за увереността й, че този избор не означава, че баба я е „изгубила“.

Имаше връзки, усещах ги, но коремът ми не даваше пет пари. Той най-безцеремонно ме принуди да прекъсна и ми напомни, че не съм яла нищо след лазанята на Хърбърт.

Къщата беше притихнала и аз внимателно тръгнах по тъмния коридор към стълбите. Почти бях стигнала, когато забелязах тънка ивица светлина под вратата на мамината спалня. Поколебах се, в ушите ми отекна обещанието, което бях дала на татко, че ще оправя нещата. Шансовете ми не бяха големи — мама умее по-добре от всеки друг да се плъзга високомерно по тънък лед, — но за татко беше важно, затова си поех дълбоко дъх и почуках съвсем лекичко на вратата. Нищо не последва и за миг си помислих, че съм спасена, но после отвътре се разнесе тих глас:

— Еди? Ти ли си?

Отворих вратата и заварих мама седнала в леглото под любимата ми картина на пълната луна, която превръща черното като женско биле море в живак. Очилата й за четене бяха кацнали на върха на носа, а романът „Последните дни на Париж“ беше облегнат на коленете й. Примигна и ме изгледа с изражение на напрегната несигурност.

— Видях, че свети.

— Не можах да заспя — обясни тя и наклони книгата към мен. — Понякога четенето помага.

Кимнах в знак на съгласие и после двете се смълчахме. Коремът ми забеляза тишината и се възползва от възможността да я запълни. Тъкмо щях да се извиня и да избягам в кухнята, когато мама каза:

— Затвори вратата, Еди.

Подчиних се.

— Моля те. Влез и седни.

Свали очилата си и ги провеси на верижката над леглото си. Седнах предпазливо и се облегнах на дървената табла на същото място, както правех сутрин на рождените си дни като малка.

— Мамо — подех, — аз…

— Имаше право, Еди. — Тя пъхна отбелязалката в романа, затвори книгата, но не я остави върху нощното шкафче. — Наистина те заведох в Милдърхърст. Преди много години.

Изведнъж ми се доплака.

— Беше още съвсем мъничка. Не допусках, че помниш. Не останахме дълго. Както обикновено, нямах смелост да стигна по-далече от портата. — Мама не ме поглеждаше в очите, а силно притискаше романа към гърдите си. — Не беше редно да се преструвам, че си си въобразила цялата история. Просто… се стъписах, когато ме попита. Не бях подготвена. Не исках да те лъжа. Можеш ли да ми простиш?

Възможно ли е човек да не отстъпи пред такава молба?

— Разбира се!

— Обичах това място — каза тя с изпънати устни. — Не исках да си тръгвам от там.

— О, мамо!

Искаше ми се да се протегна и да я докосна.

— Обичах и нея — Джунипър Блайд.

Тогава тя вдигна поглед и изражението й беше толкова объркано, толкова отчаяно, че дъхът ми спря.

— Разкажи ми за нея, мамо.

Настана мълчание, продължително мълчание, а съдейки по погледа й, майка ми явно се беше пренесла много далече и много назад във времето.

— Тя беше… не познавам друг човек като нея. — Мама отметна въображаем кичур коса от челото си. — Беше омагьосваща. И го твърдя напълно сериозно. Тя ме омагьоса.

Замислих се за жената с прошарена коса, която бях срещнала в сумрачния коридор на Милдърхърст, как лицето й се преобрази изцяло, когато се усмихна, какво ми разказа Тео за писмата на своя лудо влюбен брат. За момиченцето от снимките, уловено неочаквано в кадър и вперило право в обектива раздалечените си очи.

— Не си искала да се прибираш от Милдърхърст.

— Не исках.

— Искала си да останеш при Джунипър.

Тя кимна.

— И баба се ядосала.

— О, да. От месеци ме викаше да се прибера, но аз… все успявах да я убедя, че трябва да остана. После започна войната и мисля, че те бяха доволни, задето съм в безопасност. Накрая тя изпрати татко да ме прибере и повече не съм стъпвала в замъка. Но не спрях да мисля.

— За Милдърхърст ли?

Тя поклати глава.

— За Джунипър и господин Кавил.

Кожата ми настръхна и аз стиснах здраво пречката на леглото.

— Така се казваше любимият ми учител — продължи мама. — Томас Кавил. С Джунипър се сгодиха, но след това не чух нищичко и за двамата.

— Докато не пристигна изгубеното писмо на Джунипър.

Мама трепна при споменаването на писмото.

— Да — потвърди.

— То те разплака.

— Така е. — За един дълъг миг ми се струваше, че и сега ще се разплаче. — Но не защото беше тъжно, не беше заради самото писмо. Не. През цялото това време, докато го мислех за изгубено, смятах, че тя е забравила.

— Какво е забравила?

— Мен, разбира се — каза мама с треперещи устни. — Мислех, че двамата са се оженили и съвсем са ме забравили.

— Но не е било вярно.

— Не.

— Изобщо не са се женили.

— Така е, но тогава не го знаех. Докато ти не ми каза. Знаех само, че повече не получих ни вест, ни кост и от двамата. Бях изпратила нещо на Джунипър, нещо много важно за мен, затова чаках отговора й. Чаках ли, чаках, проверявах пощата два пъти дневно, но нищо не пристигна.

— О, мамо, толкова съжалявам.

Тя остави книгата върху завивката до себе си и каза тихо:

— След това намразих и двамата. Отхвърлянето е като рак, Еди. То разяжда човека. — Приближих се, взех ръката й в своята и тя здраво ме стисна. По бузите й се стичаха сълзи. — Мразех я и я обичах, а от това ужасно ме болеше. — Тя бръкна в джоба на халата си и ми подаде един плик. — И после пристигна писмото. Петдесет години по-късно.

Изгубеното писмо на Джунипър. Взех го от мама, неспособна да продумам, несигурна дали тя иска да го прочета. Срещнах погледа й и тя кимна леко.

С треперещи пръсти го отворих и зачетох.

„Най-скъпа Мери,

Моето умно, умно патенце! Разказът ти пристигна благополучно и аз се разплаках, докато го четях. Каква красива, прелестна история! Весела и ужасно тъжна, и, о, плод на превъзходна наблюдателност. Каква умна млада госпожица си ти! Пишеш толкова честно, Мери, думите ти носят истинност, към която мнозина се стремят, но малцина постигат. Трябва да продължиш, няма причина да не направиш с живота си точно каквото ти се иска. Нищо не бива да те възпира, моя малка приятелко.

Много ми се ще да можех да ти го кажа лично, да ти върна ръкописа под дървото в парка, онова с диамантите от слънчева светлина между листата, но съжалявам, че няма да се върна в Лондон, както очаквах. Поне за известно време. Нещата не се получиха, както си ги представях. Не мога да ти разкрия много, освен че нещо се случи и за мен ще бъде най-добре да си остана у дома засега. Липсваш ми, Мери. Казвала ли съм ти, че ти беше първата ми и единствена приятелка? Често мисля за времето, което прекарахме тук заедно, особено за онзи следобед на покрива — помниш ли? Беше пристигнала само няколко дни преди това и още не ми беше казала, че се страхуваш от високото. Попита ме от какво се страхувам и аз ти казах. Не съм го признавала пред никой друг.

Довиждане, малко патенце.

С много обич винаги, Джунипър“

Препрочетох писмото, проследих с поглед трудно четливия почерк със слети букви. Толкова много неща в писмото ме заинтригуваха, но едно конкретно привлече вниманието ми. Мама ми го беше показала, за да мога да разбера Джунипър, тяхната дружба, а аз мислех единствено за мама и за мен. През целия си зрял живот бях щастливо погълната от писатели и от техните ръкописи: на вечеря разказвах безброй анекдоти, макар да знаех, че няма да заинтригуват никого, и макар че още от малка смятах себе си за аномалия. Мама нито веднъж не намекна, че самата тя е имала литературни амбиции. Разбира се, Рита го подхвърли, но до този момент, когато държах писмото на Джунипър в ръка и мама ме наблюдаваше внимателно, май не й бях повярвала изцяло. Върнах писмото на мама и преглътнах бучката от обида в гърлото си.

— Ти си й изпратила ръкопис? Нещо, което си написала?

— Беше детинска измишльотина, отдавна съм го надраснала.

Но понеже избягваше погледа ми, заключих, че е било много повече от това. Искаше ми се да я притисна повече, да я попитам дали продължава да пише, дали е запазила някои от нещата си и няма ли да ми ги покаже. Но не го сторих. Мама отново гледаше писмото с толкова печално изражение, че просто не можех.

— Били сте близки приятелки — казах.

— Да.

„Моята първа и единствена приятелка, обичах я“ — беше казала мама, а Джунипър го беше написала. Но въпреки това се бяха разделили през 1941 година и повече не бяха осъществявали връзка.

— Какво иска да каже Джунипър, мамо? Какво има предвид с това, че нещо се е случило?

Мама заглади писмото.

— Най-вероятно означава, че Томас е избягал с друга жена. Ти ми го каза.

Така беше, но само защото го мислех по онова време. Вече не смятах, че е така, не и след като говорих с Тео Кавил.

— Ами онова в края — че е уплашена? Какво иска да каже?

— Малко е странно — съгласи се мама. — Допускам, че тя помнеше този разговор като пример за приятелството ни. Прекарвахме заедно толкова много време, правехме толкова много неща — не съм сигурна защо Джунипър спомена точно това. — Погледна ме и аз разбрах, че е искрено озадачена. — Джунипър беше безстрашен човек, на нея дори не й хрумваше да се страхува от нещата, от които обикновено се боят другите хора. Плашеше я единствено мисълта, че ще стане като баща си.

— Като Реймънд Блайд? В какъв смисъл?

— Така и не ми каза, не точно. Той беше объркан възрастен джентълмен и писател, също като нея — обаче вярваше, че героите му оживяват и щели да го погнат. Веднъж го срещнах погрешка. Обърках се и се озовах в неговата кула — беше много плашещ. Сигурно това е имала предвид.

Със сигурност беше възможно, върнах се мислено към посещението си в село Милдърхърст и историите, които ми разказаха за Джунипър. Периодите от време, които й се губеха. Сигурно за момиче, което получава такива кризи, е било много мъчително да наблюдава как на стари години баща й постепенно губи разсъдък. Оказва се, че е имала основание да се тревожи.

Мама въздъхна и разроши косата си с една ръка.

— Всичко обърках. Джунипър, Томас… а сега и ти си търсиш квартира под наем заради мен.

— Това не е вярно — усмихнах се. — Преглеждах обявите за наеми, понеже съм на трийсет години и не мога да живея у дома завинаги, независимо че чаят, който ти приготвяш, е много по-вкусен.

Тогава тя също се усмихна, а аз усетих прилив на дълбока обич, вълнуващо усещане, дремало много дълго време.

— Освен това аз обърках всичко. Не биваше да чета писмата ти. Можеш ли да ми простиш?

— Не е нужно да питаш.

— Просто исках да те опозная по-добре, мамо.

Тя докосна ръката ми леко като перце — разбираше ме.

— От тук чувам как стомахът ти се бунтува, Еди. Да слезем в кухнята да ти приготвя нещо за хапване.

Покана и едно ново издание

Докато си блъсках главата какво се е объркало между Томас и Джунипър и дали изобщо има някаква вероятност да узная, се случи нещо напълно неочаквано. Беше сряда по обед и двамата с Хърбърт се връщахме с Джес от обичайната ни разходка из Кенсингтън Гардънс. Обърнете внимание, че връщането ни беше много по-живописно, отколкото подсказва описанието: Джес не обича да върви, безпрепятствено демонстрира настроенията си и изразява протеста си, като спира през петнайсет метра или души из канавките, преследвайки най-различни загадъчни миризми.

С Хърбърт я чакахме да се върне от поредното душене, когато той попита:

— Как е животът на семейния фронт?

Разказах му сбита версия на последните събития.

— Не искам да прибързвам, но според мен стигнахме пред нова и по-ярка зора.

— Значи, засега си преустановила плановете да се преместиш? — попита той и отклони Джеси от купчина подозрително вонлива пръст.

— Боже, не! Баща ми намеква, че ще ми купи личен халат и ще сложи трета закачалка в банята, само да се изправи на крака. Боя се, че ако не се откопча скоро, с мен ще е свършено завинаги.

— Звучи ужасно. Нещо от обявите?

— Много. Но трябва да изкрънкам от шефа си огромно увеличение на заплатата, за да си ги позволя.

— А какви са шансовете ти?

Размърдах неопределено пръсти.

— Е — каза Хърбърт и ми подаде каишката на Джеси, за да извади цигарите си, — шефът ти може и да не ти увеличи заплатата, но пък има идея.

— Каква идея? — извих вежди.

— Много хубава, струва ми се.

— Нима?

— Всяко нещо с времето си, Еди, скъпа — намигна ми той над цигарата си. — Всяко нещо с времето си.

Завихме към улицата на Хърбърт и заварихме пощальона да се кани да пусне някакви писма в процепа. Хърбърт докосна шапката си за поздрав и пое стиската пликове под мишница, докато отключваше да влезем. Джес по навик се запъти право към тронната си възглавница под бюрото на Хърбърт, настани се изкусно и ни удостои с поглед, в който се четеше наранено възмущение.

Ние с Хърбърт си имаме собствени навици след разходка, така че когато той затвори вратата и каза:

— Угощение или пощата, Еди? — аз вече отивах към кухнята.

— Аз ще приготвя чай, а ти прочети пощата.

Подносът беше приготвен от по-рано — Хърбърт беше много придирчив за такива неща — и прясно изпечени кифлички изстиваха под карирана кърпа. Докато слагах масло и домашно приготвено сладко в малки съдчета, Хърбърт четеше важни откъси от кореспонденцията си за деня. Подрънквах с подноса на път за кухнята, когато го чух да казва:

— Така, така.

— Какво има?

Той сгъна въпросното писмо към себе си, погледна над него.

— Предложение за работа, струва ми се.

— От кого?

— От доста голям издател.

— Ама че наглост! — подадох му една чаша. — Дано да им напомниш, че вече си имаш идеална работа.

— Ще го направя, разбира се, само че предложението не е за мен. Искат теб, Еди, теб и никой друг.

Оказа се, че писмото е от издателя на „Човека от калта“ на Реймънд Блайд. Над димящата чаша чай „Дарджилинг“ и намазаната със сладко кифличка Хърбърт ми прочете писмото на глас, после го препрочете. Накрая ми обясни съдържанието му в най-основни линии, понеже, макар вече десет години да работех в издателския бранш, от изненада временно бях престанала да проумявам такива неща: а именно, готвеше се ново издание на „Човека от калта“, което щеше да излезе от печат следващата година, за да съвпадне със седемдесет и петата годишнина на книгата. Издателите на Реймънд Блайд искаха да напиша новия предговор.

— Сигурно се шегуваш — поклати глава той. — Но това е просто… твърде невероятно. Защо аз?

— Не съм сигурен. — Той обърна писмото и видя, че другата страна е празна. Вдигна поглед към мен, а очите му изглеждаха огромни зад стъклата. — Не пише.

— Странно. — Под кожата ми плъзна вълна, когато свързаните с Милдърхърст нишки затрептяха. — Какво да правя?

Хърбърт ми подаде писмото.

— Според мен като начало трябва да звъннеш на този номер.

Разговорът ми с Джудит Уотърман, издател от „Пипин Букс“, беше кратък и съвсем не неприятен.

— Ще бъда откровена с вас — каза ми тя, когато й се представих и обясних защо се обаждам, — наехме друг автор и бяхме много доволни от него. Обаче дъщерите на Реймънд Блайд не са. Цялата история се превърна в доста сериозно главоболие, а книгата излиза следващата година, така че времето е от значение. Работим над изданието от месеци: нашият автор вече е провел предварителни разговори и е включил някои от тях в черновата на материала си, обаче най-неочаквано ни се обадиха госпожиците Блайд и ни осведомиха, че спират кранчето.

Това го разбирах. Не ми беше трудно да си представя колко приятно е било такова враждебно поведение за Пърси Блайд.

— Ние обаче сме твърдо решени да осъществим изданието — продължи Джудит. — Започнали сме нова поредица: класически произведения с мемоарни есета за предговор, а „Истинската история на Човека от калта“, като едно от най-популярните ни заглавия, е идеален избор за лятно издание.

Усетих се, че кимам, все едно тя е в стаята.

— Разбирам, просто не съм сигурна, че бих могла…

— Проблемът е — притисна ме Джудит — по-конкретно с една от сестрите Блайд.

— Така ли?

— С Пърсифон Блайд. Което е неочаквано, предвид факта, че предложението към нас отправи нейната близначка. Както и да е, не останахме доволни, обаче не можем да направим нищо без позволението им преди договора за авторските права, така че всичко се клати. Ходих при тях преди две седмици и за щастие, те се съгласиха да дадат ход на проекта, но с друг автор, с някой, когото одобряват… — Тя замълча и аз я чух да отпива глътка в другия край на линията. — Изпратихме им дълъг списък на автори, включително образци от работата им. Те ни върнаха всичко, без дори да го отворят. Вместо това Пърсифон Блайд поиска вас.

Дразнещо съмнение се заби като кука в лигавицата на корема ми.

— Тя е поискала мен ли?

— Поименно. Абсолютно категорично.

— Знаете, че не съм писателка.

— Да — увери ме Джудит, — и им го обясних, но те нямали нищо против. Явно вече знаеха коя сте и с какво се занимавате. Още по-конкретно: явно вие сте единственият човек, когото биха приели, което съществено намалява вариантите ни. Или вие пишете предговора, или всичко се срива.

— Разбирам.

— Вижте — чух как върху бюрото делово се разместват хартии, — убедена съм, че ще свършите чудесна работа. Работите в издателския бранш и умеете да си служите с думите. Вече се свързах с някои от предишните ви клиенти и те всички се изказаха много ласкаво за вас.

— Нима?

О, ужасна суета, която си проси комплимент! Права беше, че не ми обръщаше внимание.

— И всички ние в „Пипин“ гледаме на тази възможност положително. Питаме се дали сестрите не изявиха толкова конкретно желание, понеже най-накрая са готови да говорят за извора на вдъхновение на книгата. Едва ли е нужно да ви обяснявам колко сполучлив удар би било, ако откриете истината в основата на написването на книгата.

Не се налагаше. Баща ми вече вършеше прекрасна работа.

— Е, какво ще кажете?

Какво да кажа ли? Пърси Блайд беше помолила лично за мен. Канеха ме да пиша за „Човека от калта“, да разговарям отново със сестрите Блайд, да ги посетя в замъка. Какво можех да кажа?

— Ще го направя.

— Бях на премиерата на пиесата — каза Хърбърт, след като му преразказах разговора.

— На „Човека от калта“?

Той кимна, а Джес зае позиция до краката му.

— Не съм ли го споменавал?

— Не.

Не беше толкова странно, колкото изглежда на пръв поглед, че не го бе споменавал. Родителите на Хърбърт бяха свързани с театъра и той беше прекарал голяма част от детството си зад арката на авансцената.

— Бях към дванайсетгодишен — каза той — и го помня, понеже беше едно от най-удивителните неща, които съм виждал. Прекрасно в редица отношения. В средата на сцената беше издигнат замъкът, но го бяха построили върху наклонен диск, така че кулата сочеше към публиката и от залата се виждаше право през прозореца на таванската мансарда в стаята, където спяха Джейн и брат й. Ровът се намираше на самия ръб на диска и беше осветен отзад, затова, когато Човека от калта най-сетне се появи, когато започна да се катери по камъните на замъка, върху публиката паднаха издължени сенки, сякаш калта от разказа, влагата, мракът и самото чудовище се пресягат да те докоснат.

Потръпнах театрално и си спечелих подозрителен поглед от Джес.

— Звучи като кошмар. Нищо чудно, че го помниш толкова добре.

— Доста, но имаше и още нещо. Помня специално онази нощ заради неразборията сред публиката.

— Каква неразбория?

— Гледах от кулисите, така че видях, когато се случи. Някакво вълнение в ложата на автора, хора се изправиха, разплака се дете, на някой не му беше добре. Повикаха лекар и част от семейството се оттегли зад сцената.

— От семейство Блайд ли?

— Така допускам, но признавам, че когато вълнението приключи, изгубих интерес. Представлението продължи — мисля, че инцидентът беше съвсем бегло споменат във вестниците на следващия ден. За момче като мен обаче си беше голямо вълнение.

— Научи ли какво се е случило?

Мислех за Джунипър и за нейните кризи, за които бях чувала толкова.

Той поклати глава и допи чая си.

— Просто поредният колоритен момент в театъра. — Пъхна цигара в устата си и си дръпна ухилено. — Стига сме говорили за мен. Какво ще кажеш за поканата от замъка за младата Еди Бърчил? Голямо приключение, нали?

Грейнах, не се сдържах, но изражението ми се помрачи, когато размислих над обстоятелствата около назначението ми.

— Мъчно ми е за другия писател, когото са ангажирали преди мен.

Хърбърт махна с ръка и по килима се посипа пепел.

— Не си виновна ти, Еди, скъпа. Пърси Блайд те е поискала — и тя е човек.

— След като вече я познавам, не съм толкова сигурна.

Той се засмя, известно време пуши, после каза:

— Другият автор ще го преглътне — всичко е позволено в любовта, на война и в издателския бранш.

Сигурна бях, че изместеният писател не изпитва никаква любов към мен, но се надявах и да не поведе война.

— Джудит Уотърман ми каза, че той предложил да предаде бележките си. Днес следобед ще ми ги изпрати.

— Много добре, много почтено от негова страна.

Със сигурност беше, но ми хрумна и още нещо.

— Нали няма да те оставя в трудно положение, като замина? Ще се оправиш ли сам?

— Ще ми е трудно — каза той и сбърчи чело в шеговито упорство. — Но мисля, че ще го понеса смело.

Направих му физиономия.

Той се изправи и потупа джобовете си за ключовете от колата.

— Съжалявам, че имаме час при ветеринаря и няма да съм тук, когато пристигнат бележките. Отбележи най-хубавите места, моля те.

— На всяка цена.

Той повика Джес да го последва, после стисна лицето ми между ръцете си толкова силно, че усетих тремора в тях, когато лепна по една мустаката целувка на двете ми бузи.

— Бъди бляскава, скъпа моя.

Пакетът от „Пипин Букс“ пристигна следобед по куриер точно когато затварях. Замислих се дали да не отнеса всичко вкъщи и да го отворя спокойно и професионално, но после се отказах. Пъхнах ключа обратно в ключалката, отново запалих лампите и забързах към бюрото, отваряйки пакета мимоходом.

Докато вадех дебела пачка с листове, отвътре изпаднаха две касети. Имаше повече от сто страници, пристегнати с две големи щипки. Най-отгоре намерих писмо от Джудит Уотърман и сбито представяне на проекта, което в основни линии гласеше следното:

„НЮ ПИПИН КЛАСИКС е вълнуващо ново издание на ПИПИН БУКС, което ще представи на стари и нови читатели някои от любимите ни класически текстове. С нови обложки и красиви нови подвързии, с различни декоративни форзаци и нови биографични въведения, тези издания обещават да се превърнат в динамично издателско присъствие през следващите години. Като се започне от «Истинската история на Човека от калта» на Реймънд Блайд, изданията на НПК ще бъдат номерирани и читателите ще могат да ги колекционират.“

В долния край на писмото със звездичка Джудит беше добавила написана на ръка бележка:

„Еди, разбира се, от теб зависи какво ще напишеш, обаче по време на първоначалните ни обсъждания се чудехме дали, предвид на онова, което вече се знае за Реймънд Блайд, и понеже той толкова неохотно говори за вдъхновението си, няма да е интересно да се напише материал, в центъра на който да са трите му дъщери, които отговарят на въпроси за това, какво е да си отраснал на мястото, откъдето е Човека от калта.

Ще видиш, че в записа на разговора първият ни автор Адам Гилбърт е включил подробни описания и впечатленията от първото си посещение в замъка. Разбира се, можеш да работиш с тези материали, но несъмнено ще ти се иска да проведеш собствено проучване. Всъщност Пърсифон Блайд беше учудващо услужлива в това отношение и предложи да ги посетиш. (От само себе си се разбира, че ако тя издаде какъв е произходът на историята, ние ще се радваме да го включиш в материала си!).

Бюджетът не е голям, но има достатъчно, за да финансираме престой в село Милдърхърст.

Имаме договореност с госпожа Мерилин Бърд от пансиона «Хоум Фарм» наблизо. Адам беше доволен от хигиената и удобствата в стаята, а цената включва и храна. Госпожа Бърд ни препоръча четиридневен престой от 31 октомври, така че когато се чуем, те моля да ми кажеш дали да направим резервация.“

Обърнах писмото, плъзнах длан по заглавната страница от купчината на Адам Гилбърт и се отдадох на този крайно вълнуващ момент. Струва ми се, че всъщност дори се усмихнах, когато отгърнах страницата. Със сигурност прехапах устни. Твърде силно, затова го помня толкова ясно.

Четири часа по-късно бях прочела всичко и вече не седях в тих кабинет в Лондон. Там бях, разбира се, но и не бях. Намирах се на километри, в един тъмен и заплетен замък в Кент, с три сестри, с техния внушителен баща и с един ръкопис, който тепърва щеше да се превърне в книга, която пък щеше да стане класика.

Оставих преписите на интервютата, станах от бюрото и се протегнах. После се изправих и отново се протегнах. Имах някакво схващане в основата на гръбнака — чувала съм, че така става, ако четеш, преметнал крак връз крак върху бюрото, — и аз се помъчих да го освободя. Времето и малко пространство дадоха възможност на някои мисли да се надигнат от дъното на океана на ума ми и върху повърхността се понесоха основно две неща. Първо, бях впечатлена от майсторството на Адам Гилбърт. Бележките му представляваха буквална транскрипция на записаните на касетите интервюта и бяха напечатани на старомодна пишеща машина, с безупречно написани на ръка анотации, където беше нужно, и толкова подробни, че приличаха повече на сценарии, отколкото на интервюта (имаха и ремарки в скоби, описващи и най-дребното действие на субектите). И може би точно затова ми хрумна следващото нещо — имаше един очевиден пропуск. Коленичих на стола си и отново разлистих купчината, за да потвърдя, като проверявах листовете и от двете страни. Не пишеше нищо за Джунипър Блайд.

Бавно забарабаних с пръсти по купа листове: имаше много основателни причини Адам Гилбърт да я пропусне. Разполагаше с предостатъчно материал, и без да прави допълнителен коментар за нея, тя не е била родена, когато „Човека от калта“ е излязла за пръв път, беше си Джунипър… Но въпреки това ме глождеше. А когато нещо ме гложди, перфекционистът у мен много се дразни. А аз не обичам да се дразня. Сестрите Блайд са три. Затова тяхната история не бива — не може — да бъде написана без гласа на Джунипър.

Информацията за връзка с Адам Гилбърт беше напечатана най-отдолу на заглавната му страница и аз поразмислих десетина секунди — колкото да реша дали в девет и половина вече е късно да звъня на човек, който живее в Олд Мил Котидж, Тентърдън, — после се пресегнах към телефона и набрах номера му.

Вдигна жена.

— Ало. Госпожа Батън е на телефона.

Медицинска сестра. Мили боже. Той беше инвалид.

— Извинете, че се обаждам толкова късно. Може би е по-добре да звънна по друго време.

— Нищо подобно. Господин Гилбърт все още е в кабинета си. Виждам, че свети под вратата. В разрез със съвета на лекаря, но ако не натоварва болния си крак, аз не мога да направя повече. Много е упорит. Почакайте, ще прехвърля обаждането ви.

Пластмасата силно изтрака, когато тя остави слушалката и чух как стъпките й равномерно се отдалечават. Почукване на далечна врата, приглушен разговор и след няколко секунди Адам Гилбърт се обади.

Настана пауза, след като се представих и обясних защо се обаждам, и аз се възползвах от нея, за да се извиня отново за странния начин, по който са се пресекли орбитите ни.

— Едва днес научих за изданието на „Пипин Букс“. Нямам представа защо Пърси Блайд се е наложила толкова категорично.

Той продължаваше да мълчи.

— Наистина много, много съжалявам, нямам обяснение. Срещала съм се с нея само веднъж, и то съвсем за кратко. Изобщо не съм искала да стане така.

Дрънках глупости, усетих го, затова с огромно усилие на волята спрях.

Той най-сетне проговори с някак отегчен от думите глас.

— Добре тогава, Еди Бърчил, прощавам ви, задето ми откраднахте работата. При едно условие обаче. Ако откриете нещо, свързано с появата на „Човека от калта“, да го съобщите първо на мен.

Татко нямаше да остане доволен.

— Разбира се.

— Добре тогава. С какво мога да ви бъда полезен?

Обясних, че току-що съм прочела бележките му, и го поздравих за тяхната изчерпателност, после казах:

— Едно нещо обаче ме озадачи.

— Какво?

— Третата сестра. Джунипър. Не пишете нищо за нея.

— Така е, няма нищо за нея.

Почаках и понеже той не продължи, попитах:

— Не сте ли разговаряли с нея?

— Не.

Отново почаках. И отново не последва нищо повече. Явно нямаше да бъде лесно. От другия край на линията Адам Гилбърт се прокашля и каза:

— Предложих да интервюирам и Джунипър Блайд, обаче тя не беше на разположение.

— Така ли?

— Е, на разположение беше в чисто телесния смисъл — мисля, че почти не напуска замъка, — но по-големите й сестри не ми позволиха да разговарям с нея.

— Аха — проумях най-сетне.

— Тя не е добре, така че вероятно това е причината, но…

— Но какво?

Прекъсване на разговора, по време на което го виждах сякаш пред очите ми да търси думите, с които да ми обясни най-добре. Накрая каза с мъчителна въздишка:

— Останах с усещането, че се опитват да я предпазят.

— Да я предпазят от какво? От кого? От вас ли?

— Не, не от мен.

— Тогава от какво?

— Не знам. Просто така ми се стори. Като че ли се притесняваха какво може да каже. И как ще се отрази то.

— На тях? На баща им?

— Може би. Или пък на нея.

Тогава си спомних странното чувство, което изпитах, докато бях в Милдърхърст, как се спогледаха Пърси и Сафи, когато Джунипър ми се разкрещя в жълтия салон, тревогата на Сафи, когато беше установила, че Джунипър се е залутала из замъка, че разговаря с мен в прохода. Че може да е казала нещо, което не би трябвало.

— Но защо? — попитах по-скоро себе си, отколкото него, мислейки за изгубеното писмо до мама, за проблемите, намекнати между редовете му. — Какво може да крие Джунипър?

— Ами — снижи малко глас Адам — трябва да призная, че се поразрових. Колкото по-настойчиво не я допускаха до мен, толкова повече се изостряше любопитството ми.

— И? Какво открихте?

Добре, че не можеше да ме види. Нямаше никакво достойнство в начина, по който буквално бях налапала телефонната слушалка от нетърпение.

— Един инцидент от 1935 година. Може да се каже скандал.

Той остави последната дума да увисне между нас с нещо като загадъчно задоволство и аз живо си го представих: облегнат на стола си от варено дърво, с къс домашен халат, изпънат от коремчето му, стиснал между зъбите си топла лула.

— Какъв скандал? — попитах приглушено като него.

— Казаха ми, че било за някаква „лоша работа“, свързана със сина на техен служител. Един от градинарите. Подробностите бяха доста неясни, а не намерих никакво официално потвърждение, но се говореше, че двамата се счепкали и той се оказал набит и насинен.

— От Джунипър ли? — Представих си слабичката жена, която бях видяла в Милдърхърст, крехкото момиче от снимките. Постарах се да сдържа смеха си. — Когато била тринайсетгодишна?

— Така намекваха, но изречено на глас, наистина звучи доста невероятно.

— А той какво казвал? Че Джунипър го е направила?

— Самият той не твърдял подобно нещо. Надали много младежи биха признали доброволно, че слабичко момиче като нея ги е надвило. Майка му обикаляла замъка и предявявала претенции. Доколкото разбрах, Реймънд Блайд им платил. Под формата на премия за бащата, който, изглежда, работел в имението през целия си живот. Обаче слуховете не заглъхнали изцяло и в селото още се говореше.

Имах чувството, че Джунипър е човек, за когото хората обичат да говорят: семейството й беше важно, тя беше красива и надарена — по думите на мама омагьосваща — но въпреки това: Джунипър побойничка? Беше най-малкото невероятно.

— Вижте, сигурно са само празни приказки. — Тонът на Адам отново стана по-лековат, сякаш беше прочел мислите ми. — Надали е свързано с причината сестрите й да ми забранят да разговарям с нея.

Кимнах бавно.

— Най-вероятно са искали да не я подлагат на стрес. Тя не е добре, със сигурност не обича да се среща с непознати, а и не е била родена, когато е била написана книгата.

— Имате право — отговорих. — Сигурно това е причината.

Но не бях сигурна. Изобщо не можех да си представя близначките да се тревожат за отдавна забравена случка със сина на някакъв градинар, но не можех да се отърся от убеждението, че зад всичко се крие още нещо. Затворих телефона и отново се озовах в онзи тъмен коридор, между Пърси, Сафи и Джунипър, и се почувствах като дете, което е достатъчно голямо, за да усети определен оттенък, но е безнадеждно неспособно да го разчете.

В деня, когато трябваше да замина за Милдърхърст, мама дойде рано в стаята ми. Слънцето още се криеше зад стената на „Сингър и синове“, но аз бях будна вече от около час и се вълнувах като дете на първия учебен ден.

— Искам да ти дам нещо — каза тя. — По-скоро да ти го заема. Много ми е скъпо.

Чаках и се чудех какво ли е. Тя бръкна в джоба на халата си и извади някакъв предмет. Очите й се вгледаха в моите за кратко, после ми го подаде. Книжчица с кафяви кожени корици.

— Каза, че искаш да ме опознаеш по-добре. — Стараеше се да бъде храбра, да не допусне гласът й да трепери. — Всичко е тук. Личността, която бях преди, е тук.

Взех дневника, притеснена като неопитна майка с новородено. Благоговеех пред неговата ценност, боях се да не го повредя, бях смаяна, трогната и признателна на мама, задето ми поверява такова съкровище. Не се сещах какво да кажа, тоест хрумваха ми много неща, но в гърлото ми беше заседнала бучка, образувала се с години, която не се махаше.

— Благодаря ти — успях да изрека, преди да се разплача.

Очите на мама се замъглиха тутакси в отговор и двете едновременно протегнахме ръце и се притиснахме силно в прегръдка.

3.

20 април 1940 г.

Все така ставаше. След мразовитата зима пролетта пристигна с широка грейнала усмивка и денят беше съвършен — факт, който Пърси не можеше да възприеме по друг начин, освен като оскърбление от страна на Бог. Тя тутакси стана неверница, както си стоеше в селската църква, в далечния край на семейната им пейка, проектирана от баба й и изваяна от Уилям Морис, и наблюдаваше как викарият господин Гордън обявява Хари Роджърс и Люси Мидълтън за съпруг и съпруга. Цялото събитие й създаваше леко шупливото усещане за кошмар, макар да бе възможно роля за това да играе и количеството уиски, с което се бе подкрепила предварително.

Хари се усмихваше на булката си и Пърси отново бе смаяна от хубостта му. Не в обичайния смисъл, не беше нито лукава, нито вежлива, нито правилна хубост, а по-скоро хубост, дължаща се на доброта. Винаги бе смятала така, още когато беше малко момиче, а той — младият мъж, който идваше в къщата, за да се грижи за часовниците на татко. Имаше нещо в стойката му, в непретенциозната извивка на раменете му, което подсказваше, че е човек, чието самомнение не е неправомерно високо. Нещо повече, той имаше мудна и стабилна природа, която може и да бе лишена от динамика, но говореше за грижовност и нежност.

Тя го наблюдаваше измежду пречките на перилата как връща към живота най-стария и най-голям часовник в замъка, но дори да бе забелязал, Хари с нищо не се издаде. И сега не я забелязваше. Виждаше единствено Люси.

Люси се усмихваше и се държеше точно както следва за жена, минаваща под венчило с мъжа, когото обича повече от всеки друг. Пърси познаваше Люси отдавна, но не беше предполагала, че е толкова добра актриса. Неприятно чувство се раздвижи отново дълбоко в корема й и й се прииска цялото мъчение да приключи.

Разбира се, можеше и да не идва — да се престори на болна или да се извини с важни военни дела — но щяха да тръгнат приказки. Люси работеше в замъка повече от двайсет години: немислимо беше да се омъжи, без някой от семейство Блайд да бъде сред гостите. Татко по очевидни причини не беше подходящ избор, Сафи подготвяше замъка за родителите на Мередит, а Джунипър — която и бездруго не беше идеалният кандидат за работата — се беше оттеглила в таванската си стая в пристъп на неистово вдъхновение, така че задължението се падна на Пърси. И дума не можеше да става да не изпълни тази отговорност, не на последно място, понеже щеше да се налага да дава обяснения на близначката си. Сафи беше съкрушена, че няма да може да присъства на сватбата, затова настояваше да научи и най-малката подробност.

— Роклята, цветята, как се гледат двамата — изреди тя на пръсти, докато Пърси тръгваше от замъка. — Искам да ми разкажеш за всичко.

— Добре, добре — отговори Пърси и се запита дали плоското й шишенце с уиски ще се побере в елегантната чантичка, която Сафи я беше накарала да вземе. — И не забравяй лекарството на татко. Оставила съм го на масичката във вестибюла.

— Масичката във вестибюла. Ясно.

— Важно е да го вземе точно навреме. Нали не искаме да се случи същото като миналия път?

— Не искаме — съгласи се Сафи.

Горката Мередит си бе помислила, че е видяла призрак. Доста необуздан призрак.

Пърси беше стигнала почти до последното стъпало, когато се извърна.

— И още нещо, Сафи.

— Аха?

— Съобщи ми, ако дойде някой.

Отвратителни търговци на смърт, които се възползваха от обърканото съзнание на стареца. Шепнеха в ухото му, играеха си със страховете му, със старата му вина. Подрънкваха с католическите си разпятия и мърмореха на латински из ъглите на замъка, убеждаваха татко, че родените от въображението му привидения са истински демони. И всичко това, Пърси беше напълно сигурна, за да сложат ръка на замъка след смъртта му.

Пърси подръпна кожичките на ноктите си и се зачуди кога ще може да излезе навън да запали цигара, дали изобщо ще бъде възможно да се измъкне незабелязано, след като беше самото въплъщение на семейния авторитет. Викарият каза нещо и всички се изправиха, Хари хвана Люси за ръката и я поведе обратно по пътеката толкова нежно, че Пърси не можеше да го мрази дори сега.

Радост озаряваше лицата на двойката и Пърси се постара да стори същото. Дори успя да се присъедини към аплодисментите, докато двамата вървяха по пътеката и после излязоха навън на слънце. Усещаше крайниците си, как неестествено се бе впила ръката й в облегалката на пейката, как чертите на лицето й са застинали в принудителна веселост, заради която се чувства като кукла на конци. Някой високо горе на наклонения таван на църквата подръпна невидима нишка и тя вдигна чантичката си от пейката. Позасмя се и се престори, че е живо същество, че чувства.

Магнолиите бяха разцъфнали точно както се бе надявала, молила и стискала палци Сафи. Беше един от редките, но скъпоценни априлски дни, когато започва да се проявява лятото. Сафи се усмихна, просто не можеше да се сдържи.

— Хайде, мравчице — подкани тя Мередит да побърза. — Събота е, слънцето грее, майка ти и баща ти ни идват на гости, нямаш извинение да тътрузиш крака.

Детето беше много потиснато. Човек би допуснал, че ще се зарадва да види родителите си, а тя цяла сутрин беше провесила нос. Разбира се, Сафи се досещаше за причината.

— Не се тревожи — успокои тя Мередит, когато малката я настигна. — Джунипър няма да се бави много. Никога не трае повече от около ден.

— Но тя е там от вечеря. Вратата е заключена, не се обажда. Не разбирам… — Мередит примижа не особено женствено — навик, който Сафи намираше за страшно умилителен. — Какво прави?

— Пише — отвърна простичко Сафи. — Такава е Джунипър. Винаги е била такава. Няма да трае дълго и после всичко ще се нормализира. Ето — подаде тя на Мередит купчинка чинии за торта, — помогни ми да ги подредим. Да настаним ли родителите ти с гръб към живия плет, за да виждат градината?

— Добре — съгласи се Мередит и малко живна.

Сафи се подсмихна. Мередит Бейкър беше приятно отстъпчива — неочаквано удоволствие, след като си отгледала Джунипър — и престоят й в замъка Милдърхърст беше невероятно успешен. Нищо не може да се сравни с едно дете, което отново вдъхва живот на изморените стари камъни, а приливът на светлина и на смях отговаряше точно на лекарските предписания. Дори Пърси се беше привързала към момичето, несъмнено облекчена, че всички орнаменти в замъка са останали непокътнати.

Най-голямата изненада обаче беше реакцията на Джунипър. Явната й обич към евакуираното момиче беше най-близкото подобие на загриженост към друго човешко същество, която тя бе проявявала някога. Понякога Сафи ги чуваше да си бъбрят и да се кискат в градината, и се удивяваше, но приятно, на искрената общителност в гласа на Джунипър. Думата „общителност“ изобщо не би хрумнала на Сафи по отношение на по-малката й сестра.

— Да сервираме тук за Джунипър — каза тя и посочи към масата, — за всеки случай, ти до нея, струва ми се… а Пърси ето там…

Мередит я следваше и подреждаше чиниите, но в този момент спря.

— Ами ти? — попита тя. — Ти къде ще седнеш? — Явно разчете извинителното изражение на Сафи, понеже веднага продължи: — Ще дойдеш, нали?

— Стига, скъпа. — Сафи отпусна върху полата си ръката, с която стискаше щипката за сервиране на торта. — Много бих искала, знаеш го. Но Пърси подхожда много традиционно към такива неща. Тя е най-голямата и в отсъствие на татко е домакинята. Знам, че сигурно ти се струва ужасно глупаво и официално, всъщност е доста старомодно, но така стоят нещата тук. Така би желал татко да посрещаме гостите си в Милдърхърст.

— Все пак не разбирам защо не може и двете да дойдете.

— Ами една от нас трябва да остане вътре, ако татко се нуждае от помощ.

— Но Пърси…

— … очаква срещата с нетърпение. Много иска да се запознае с родителите ти.

Сафи видя, че не успя да убеди Мередит, нещо повече, горкото дете изглеждаше толкова горчиво разочаровано, че Сафи беше готова на почти всичко, за да я разведри. Опита се да извърта, но само за кратко и не истински настойчиво, а когато Мередит изпусна дълга и отчаяна въздишка, цялата решимост на Сафи се изпари.

— О, Мери — крадешком й метна тя поглед през рамо, — не трябваше нищо да казвам, наистина не трябваше, но има още една причина да остана вътре.

Премести се към единия край на паянтовата градинска пейка и даде знак на Мередит да се присъедини към нея. Пое голяма и успокоителна глътка въздух и решително я изпусна. После разказа на Мередит за телефонното обаждане, което очакваше следобед.

— Той е много важен частен колекционер в Лондон. Писах му по повод на обявата в един вестник, че търси помощник, който да каталогизира колекцията му. Неотдавна ми отговори, че моята кандидатура е одобрена, че днес следобед ще ми се обади, за да изясним подробностите заедно.

— Какво колекционира?

Сафи не се сдържа и преплете пръсти под брадичката си.

— Антикварни предмети, изкуство, книги, красиви неща — истински рай!

От вълнение дребните лунички по нослето на Мередит станаха по-светли и Сафи си помисли какво прекрасно дете е тя и колко много се е променила за кратките шест месеца. Само какво тъжно кльощаво момиченце беше, когато Джунипър я доведе у дома! Под бледата лондонска кожа и грозната рокля обаче се криеше бърз ум и прекрасна жажда за знание.

— Може ли да разгледам колекцията? — попита Мередит. — Винаги ми се е искало да видя истински египетски артефакт.

Сафи се засмя.

— Разбира се. Сигурна съм, че господин Уикс с удоволствие ще покаже безценните си притежания на умна млада дама като теб.

В този момент Мередит наистина грейна и първите шипове на съжалението боднаха удоволствието на Сафи. Не беше ли малко нелюбезно да пълни главата на момичето с такива грандиозни представи, а да иска от нея да си мълчи?

— Мери, новината е много вълнуваща — поде тя отрезвяващо, — обаче не забравяй, че е тайна. Пърси още не знае и няма да узнае.

— Защо не? — ококори се още повече Мередит. — Какво ще направи?

— Няма да е доволна, това е сигурно. Няма да иска да замина. Тя се съпротивлява на промените, нали разбираш, харесва нещата каквито са — иска ние трите да останем да си живеем тук заедно. Много е покровителствена. Открай време е такава.

Мередит кимаше и поглъщаше тези подробности за семейната динамика с такъв интерес, че Сафи очакваше тя едва ли не да извади дневничето си и да започне да си води бележки. Интересът й беше разбираем обаче: Сафи беше чувала достатъчно за неговата по-голяма сестра, за да заключи, че сестринското покровителство е нещо непознато за детето.

— Пърси ми е близначка и аз много я обичам, но понякога, скъпа Мери, човек трябва да поставя собствените си желания на първо място. Щастието не е даденост в живота, трябва да го гребнеш.

Тя се усмихна и се сдържа да не каже, че е имала и други възможности, и други шансове, които е изгубила. Едно е да подхранваш самоувереността на едно дете и съвсем друго е да го товариш със съжаленията на един възрастен човек.

— А какво ще стане, когато е време да заминеш? — попита Мередит. — Тя ще разбере.

— О, аз ще й кажа още преди това! — засмя се Сафи. — Разбира се, че ще й кажа. Не смятам да избягам тайно посред нощ! Категорично не. Просто трябва да намеря подходящите думи, за да не нараня чувствата на Пърси. А дотогава мисля, че ще е най-добре тя да не научава. Разбираш ли?

— Да — отвърна Мередит малко задъхано.

Сафи прехапа долната си устна — изпитваше неловкото чувство, че е направила неправилна преценка, че е непочтено да поставя детето в такова неудобно положение. Всъщност искаше просто да отклони вниманието на Мередит от собственото й унило настроение.

Мередит не разбра правилно мълчанието на Сафи — реши, че тя не е убедена в способността й да пази тайна.

— Нищо няма да кажа, обещавам. Нито думичка. Много ме бива да пазя тайна.

— О, Мередит — усмихна се печално Сафи. — Не се съмнявам. Изобщо не е там въпросът… О, скъпа, мисля, че трябва да ти се извиня. Не беше редно да те моля да пазиш тайна от Пърси. Ще ми простиш ли?

Мередит кимна сериозно и Сафи забеляза как лицето на детето лекичко грейна: сигурно се гордееше, че се отнасят с него като с възрастен човек. Сафи си спомни собственото си детинско желание да порасне, колко нетърпеливо беше чакала на ръба на скалата и се бе молила на зрелостта да я вземе, и се запита дали е възможно да забавиш пътуването на друг човек. Изобщо беше ли справедливо да опитваш? Нали нямаше нищо лошо да опита да спаси Мередит, точно както се бе опитала да спаси Джунипър от прекалено бързото достигане до зрелостта и нейните разочарования?

— Е, прекрасна моя — пое тя последната чиния от ръцете на Мередит, — защо не ме оставиш да довърша? Върви да се позабавляваш, докато чакаш да пристигнат родителите ти. Сутринта е твърде хубава, за да се занимаваш с домакински задължения. Само гледай да не си изцапаш роклята.

Беше един от сукманите, които Сафи беше ушила при пристигането на Мери — прекрасен плат от „Либърти“, поръчан преди години не защото Сафи беше имала нещо конкретно предвид, а просто защото беше много красив и тя адски искаше да го притежава. Оттогава стоеше в шкафа и търпеливо чакаше Сафи да му намери предназначение. И ето че сега го бе сторила. Мередит изчезна на хоризонта, а Сафи отново насочи вниманието си към масата и се увери, че всичко е както трябва.

Мередит се скита безцелно сред дългата трева, размахваше една пръчка се чудеше как така отсъствието на един човек може толкова всецяло да лиши деня от форма и значение. Заобиколи хълма и стигна до потока, после тръгна по брега чак до моста, по който минаваше алеята.

Зачуди се дали да не продължи. Отвъд тревата, към гората. Много навътре, където светлината се процежда между листата, където петнистата пъстърва изчезва и водата става гъста като меласа. Чак докато прекоси дивата гора и стигне до забравения басейн в подножието на най-старото дърво в гората Кардейкър. Мястото на упорит мрак, което мразеше още откакто беше пристигнала в замъка. Родителите й щяха да дойдат чак след час, така че още имаше време, а и тя познаваше пътя — в крайна сметка трябваше само да върви покрай бълбукащия поток…

Мередит обаче знаеше, че без Джунипър няма да е толкова забавно. Щеше да е само все така влажно, тъмно и много миризливо.

— Не е ли прекрасно? — възкликнала бе Джунипър първия път, когато проучваха това място заедно.

Мередит не беше толкова сигурна. Приседнаха на влажен и хладен дънер, а гуменките й се намокриха, понеже се подхлъзна по една скала. В имението имаше още един басейн, край който кръжаха пеперуди и птици, имаше и въжена люлка, която лениво се поклащаше напред-назад в шарената сянка, и на нея страшно много й се искаше да прекара деня там, а не тук. Не го каза обаче, изборът на Джунипър беше много уверен и Мередит реши, че грешката е нейна, че вкусът и е твърде незрял, че не се старае достатъчно. Тя се вкопчи с цялата си решимост за това противно място, усмихна се и каза:

— Да. — После повтори по-прочувствено: — Да, така е. Прекрасно е.

С едно-единствено плавно движение Джунипър се изправи, протегнала ръце настрани, и тръгна на пръсти по поваления дънер.

— Заради сенките е — каза тя, — заради начина, по който тръстиката се плъзга по брега почти свенливо, заради мириса на кал, на гнило и на влага — удостои тя Мередит с коса усмивка. — Някак праисторическо е. Ако ти кажа, че сме прекрачили невидим праг към миналото, ще ми повярваш, нали?

Тогава Мередит бе потръпнала точно както потръпна и сега, някакъв малък и гладък магнит в детското й тяло се бе раздвижил с неочаквана настойчивост и тя беше усетила повика на копнеж, но по какво, не знаеше.

— Затвори очи и слушай — прошепнала бе Джунипър, допряла пръста си до устните. — Ще чуеш паяците да предат…

Мередит затвори очи. Заслуша се в хора на щурците, в плясъка на някоя пъстърва от време на време, в далечното бръмчене на трактор някъде… имаше и още някакъв звук. Който определено звучеше не на място. Мотор на кола, установи тя, звучеше недалече и приближаваше още повече.

Отвори очи и го видя. Черен автомобил, който лъкатушеше по покритата с чакъл алея към замъка. Мередит впери поглед в колата. В Милдърхърст рядко идваха посетители, а автомобили — още по-рядко. Малцина имаха бензин да ходят с кола на гости, а Мередит знаеше, че онези, които имат, си го пазят, в случай че се наложи да избягат на север, ако германците нахлуят. Дори свещеникът, който посещаваше стареца в кулата, напоследък идваше пеша. Мередит реши, че този посетител явно е важна клечка, някой, който идва по специални военни дела.

Автомобилът отмина и шофьорът, мъж, когото тя не познаваше, докосна черната си шапка и кимна сериозно на Мередит. Тя примижа подире му и проследи с поглед как колата уморено продължава по чакъла. Изчезна зад гористия завой, но след малко отново се появи в началото на алеята — черна точица, която зави по пътя за Тентърдън.

Мередит се прозя и тутакси забрави за колата. Диви теменужки растяха близо до моста и тя не се сдържа и си откъсна няколко. Когато си направи хубав букет, се покатери да седне върху перилата на моста, където ту се отдаваше на мечти, ту пускаше цветята едно по едно във водата и ги гледаше как правят лилави кълбета в лекото течение.

— Добро утро.

Вдигна поглед и видя Пърси Блайд да бута колелото си по алеята, с грозна шапка на главата и неизменната цигара в ръка. Строгата близначка, както обикновено мислеше за нея Мередит, но днес по лицето й беше изписано още нещо, не просто суровост, по-скоро тъга. Може би се дължеше на шапката.

— Здравей — отговори Мередит и стисна перилото, за да не падне.

— Или вече е следобед? — Пърси спря, завъртя китката си и погледна часовника си, обърнат от вътрешната страна на китката. — Тъкмо е минало и половина. Нали няма да забравиш ангажимента за чай? — Погледна над цигарата си, докато всмукваше продължително, а после бавно издишаше. — Предполагам, че родителите ти ще бъдат доста разочаровани: да изминат толкова път, а да не те видят.

Мередит подозираше, че това е шега, но в изражението на Пърси и в поведението й нямаше нищо весело. Тя се подсигури, като се усмихна учтиво. Най-вероятно Пърси щеше да допусне, че Мередит просто не я е чула.

Пърси не показа, че е забелязала реакцията на Мередит, камо ли да се замисли над нея.

— Е, имам работа — отсече тя, кимна рязко и продължи към замъка.

4.

Когато Мередит най-накрая зърна родителите си да крачат заедно по алеята, коремът й се обърна. За част от секундата сякаш наблюдаваше нереални хора, познати, но и напълно неуместни тук, в действителността. Усещането бе мимолетно и после нещо вътре в нея, някакво копче на възприятието беше натиснато и тя ги видя отново като мама и татко — най-сетне бяха тук и тя имаше да им разказва толкова много. Хукна към тях с разперени ръце и татко коленичи, също разперил своите, за да може тя да скочи в широката му и топла прегръдка. Мама я целуна по бузата, което бе необичайно, но не неприятно, и макар Мередит да съзнаваше, че е твърде голяма за такова нещо, Рита и Ед ги нямаше да й се подиграват, затова тя позволи на баща си да я държи за ръката, докато вървяха, а тя бъбреше неспирно за замъка, за библиотеката му, за нивите, за потока и за горите.

Пърси вече ги чакаше до масата и пушеше поредната цигара, която угаси, когато ги видя. Изпъна полата си, подаде ръка и след известно суетене си размениха поздрави.

— Как беше пътуването с влака? Надявам се, не е било твърде неприятно.

Въпросът беше съвсем обикновен и дори учтив, но Мередит чу отсечения тон на Пърси с ушите на родителите си и й се прииска вместо него да бяха чули сърдечния поздрав на Сафи.

И наистина, гласът на майка й прозвуча предпазливо и тъничко.

— Беше дълго. Непрекъснато спирахме и тръгвахме, за да пропускаме влакове с войници. Прекарахме повече време на страничните коловози.

— Е, нашите момчета трябва някак да стигнат до фронта — намеси се татко. — Да покажат на Хитлер, че Великобритания ще се справи.

— Точно така, господин Бейкър. Заповядайте, седнете — покани ги Пърси на безукорно подредената маса. — Сигурно умирате от глад.

Пърси наля чай и им предложи по едно парче от тортата на Сафи, докато продължаваха да разговарят малко сковано за претъпканите влакове, за войната (Дания беше паднала, дали не идваше ред на Норвегия?), за бъдещия й ход. Мередит ядеше тортата си и наблюдаваше. Беше убедена, че родителите й само ще погледнат замъка, после Пърси Блайд с нейния изкусен акцент и изпънат гръб и ще възприемат отбранително поведение, но засега всичко вървеше гладко.

Майката на Мередит си беше мълчалива, това беше истината. С една ръка нервно и сковано придържаше дамската си чанта в скута, което беше леко обезпокоително, като се има предвид, че Мередит не помнеше някога да е виждала майка си уплашена: нито от плъхове, нито от паяци, нито от господин Лейн, съседа им отсреща, когато беше стоял дълго в кръчмата. Баща й се държеше малко по-непринудено, кимаше, докато Пърси говореше за самолетите „Спитфайър“ и за медицинските грижи за войниците във Франция, и отпиваше чай от ръчно рисуваната порцеланова чаша, все едно цял живот го е правил. Е, почти. До татко сервизът изглеждаше като изваден от куклена къща. Мередит не беше забелязала досега колко големи са пръстите му и усети неочакван прилив на обич към него. Пресегна се под масата и постави длан върху другата му ръка. В семейството им физическите прояви на обич не бяха чести, затова той вдигна изненадано поглед, преди да стисне ръчичката в отговор.

— Как върви учението, моето момиче? — Той приведе рамото си малко по-близо, вдигна поглед и намигна на Пърси. — Рита ни е хубавицата, обаче малката Мередит е умницата.

Мередит грейна от гордост.

— Уча тук, в замъка, татко, със Сафи. Само да видиш библиотеката — има повече книги, отколкото в заемната библиотека. По всички стени има рафтове. Уча латински… — О, колко обичаше латинския! Звукове от миналото, наситени със значение. Древни гласове, довеяни от вятъра. Мередит бутна очилата си нагоре на нослето — често се смъкваха, когато беше развълнувана. — Уча се и да свиря на пиано.

— Сестра ми Серафин е много доволна от напредъка на дъщеря ви — каза Пърси. — Справя се много добре, като се има предвид, че изобщо не е виждала пиано досега.

— Така ли? — възкликна татко, движейки ръце в джобовете си и лактите му се размърдаха странно над масата. — Моето момиченце свири мелодии?

Мередит се усмихна гордо и се запита дали ушите й са пламнали.

— Малко.

Пърси доля чай на всички.

— По-късно би могла да заведеш родителите си вътре, в музикалния салон, и да им изсвириш нещо, Мередит.

— Чу ли това, мамче? — вирна брадичка татко. — Нашата Мередит свири истинска музика.

— Чух. — Нещо се появи в изражението на мама, но Мередит не беше сигурна какво точно. Същото изражение имаше, когато двамата с татко се караха за нещо и той допускаше малката, но фатална грешка да й отстъпи победата. Гласът й беше напрегнат, когато каза на Мередит, все едно Пърси я нямаше: — Липсваше ни на Коледа.

— И вие ми липсвахте, мамо. Много ми се искаше да ви дойда на гости, обаче нямаше влакове. Всички бяха нужни за войниците.

— Рита се прибира с нас днес. — Мама остави чашата върху чинийката, решително оправи лъжичката и избута чашата. — Намерихме й работа в един фризьорски салон на „Олд Кент Роуд“. Започва в понеделник. Отначало ще чисти, но ще я научат и да подстригва, и да къдри — блеснаха доволно очите на мама. — В момента има възможности, Мери, понеже повечето по-големи момичета работят във фабриките или в селското стопанство. Хубави възможности за момичета без изгледи за нещо друго.

Разумно беше. Рита постоянно се суетеше с косата си и с безценната си сбирка от разкрасяващи средства.

— Звучи чудесно, мамо. Приятно е да имаш някой от семейството, който да се грижи за косата ти.

Думите й явно не харесаха на мама.

Пърси Блайд извади цигара от сребърната си табакера, която Сафи настояваше да използва в компания, и отупа джобовете си за кибрита.

Татко се прокашля.

— Работата е там, Мери… — каза той и неловкият му тон не беше утеха за следващите му думи: — Двамата с майка ти мислехме, че и за теб е време.

В този момент Мередит разбра. Родителите й искаха тя да се прибере у дома, да стане фризьорка, да напусне Милдърхърст. Дълбоко в корема й се образува топка от паника и започна да се търкаля напред-назад. Мередит примигна няколко пъти, оправи очилата си и каза, заеквайки:

— Но аз… аз не искам да ставам фризьорка. Сафи казва, че е важно да завърша образованието си. Че мога дори да се запиша в гимназия след края на войната.

— Майка ти просто иска да се погрижи за бъдещето ти. Може да обсъдим и друго, ако искаш. Като секретарка може би. В някое министерство?

— Но в Лондон не е безопасно — възрази внезапно Мередит.

Беше гениален ход: тя изобщо не се страхуваше от Хитлер, нито от бомбите му, но може би така щеше да ги убеди.

Татко се усмихна и я потупа по рамото.

— Няма за какво да се тревожиш, момичето ми. Всички правим каквото можем, за да развалим удоволствието на Хитлер: мама започна работа в един завод за муниции, а аз работя нощна смяна. Вече не пускат бомби, няма отровен газ, кварталът ни е, какъвто е бил винаги.

Какъвто е бил винаги. Мередит си представи мръсните стари улици и собственото си мрачно лице на тях и в този миг с болезнена яснота призна колко отчаяно копнее да остане в Милдърхърст. Обърна се към замъка, преплете пръсти и й се прииска да повика Джунипър само със силата на необходимостта си от нея, прииска й се да се появи Сафи и да каже точно каквото трябва, да убеди мама и татко, че не е правилно да я отвеждат у дома, че трябва да й позволят да остане.

Може би по силата на някакъв странен усет като близначка Пърси избра този момент да се намеси.

— Господин и госпожо Бейкър — каза тя и потупа края на цигарата си по сребърната табакера с вид на човек, който иска да бъде другаде, — разбирам, че сигурно много ви се иска Мередит да си бъде у дома при вас, но ако инвазията продължи…

— Прибираш се с нас днес следобед, госпожичке, и това е.

Мама беше настръхнала. Тя дори не погледна Пърси, а впери в Мередит поглед, който обещаваше жестоко наказание впоследствие.

Очите на Мередит се насълзиха зад очилата.

— Няма.

— Не говори така с майка си — изръмжа татко.

— Е — рязко се намеси Пърси, повдигна капака на чайника и огледа съдържанието му. — Чайникът е празен. Извинете ме, ще отида да го напълня. В момента нямаме достатъчно прислуга. Военновремеви икономии.

Тримата я проследиха с поглед, докато се оттегля, после мама изсъска на татко:

— В момента нямаме достатъчно прислуга. Чу ли това?

— Стига, Ани.

Татко не обичаше сблъсъците. Той беше човек, чийто впечатляващ ръст въздействаше достатъчно възпиращо и рядко му се налагаше да прибягва до удари. Мама обаче…

— Тази жена ни гледа високомерно, откакто сме пристигнали. Военновремеви икономии, как пък не — я виж това място — махна тя към замъка. — Сигурно си мисли, че трябва да се спусна да й помагам.

— Не е вярно! — възрази Мередит. — Те не са такива.

— Мередит.

Татко все още беше забол поглед в земята, но повиши тон почти умолително и я стрелна с поглед изпод сключените си вежди. Тя знаеше, че обикновено той разчита Мередит да стои мълчаливо до него, докато мама и Рита крещят. Не и днес обаче, днес тя не можеше просто да стои и да бездейства.

— Но, татко, виж как специално са се подготвили за чая…

— Престани да нахалстваш, госпожичке. — Мама вече беше на крака и дръпна Мередит за ръкава на новата й рокля по-силно, отколкото трябваше. — Отивай вътре и си събирай нещата. Истинските си дрехи. Влакът тръгва скоро и ние ще се качим.

— Не искам да тръгвам — заяви Мередит и настойчиво се обърна към баща си. — Позволи ми да остана, татко.

— Ха! — пренебрежително махна с ръка мама. — Прекрасно виждам на какво си се научила тук с твоята лейди Безделие — как да отговаряш на родителите си. Виждам и какво си забравила: коя си и откъде си. — Тя размаха пръст към татко. — Казах ти, че изобщо не биваше да изпращаме децата. Ако си бяха останали у дома, както настоявах…

— Стига! — избухна татко най-накрая. — Стига, Ани. Седни. Няма никаква нужда от това — тя се прибира у дома с нас.

— Не!

— О, напротив — увери я мама и замахна с изпъната длан. — И те чака хубав тупаник, само да се приберем.

— Стига толкова! — Татко вече се бе изправил и стисна китката на мама. — За бога, Ани, престани. — Очите му потърсиха нейните и помежду им се случи нещо. Мередит видя, че майка й отпусна ръка. Татко й кимна. — Всички се поразгорещихме малко, това е.

— Говори с дъщеря си… Аз не мога да я гледам. Надявам се само тя никога да не разбере какво означава да изгубиш дете.

И се отдалечи, скръстила упорито ръце.

Изведнъж татко й се стори изморен, състарен. Прокара ръка през косата си. Тя вече оредяваше на темето и Мередит виждаше следите, оставени от гребена сутринта.

— Не й обръщай внимание. Много се пали, познаваш я. Притеснява се за теб, и двамата се притесняваме. — Той отново погледна към замъка, извисяващ се над тях. — Но чуваме разни неща. От писмата на Рита и от някои деца, които се прибраха у дома, разказват ужасни неща, които са им се случвали.

Това ли било? Мередит усети бълбукащо опиянение от облекчение. Знаеше, че на някои от евакуираните деца не им е провървяло като на нея, но ако това беше единствената тревога на родителите й, значи, тя трябваше просто да успокои баща си.

— Няма за какво да се тревожите, татко. Нали ви писах: щастлива съм тук. Не четеш ли писмата ми?

— Чета ги, разбира се. И двамата ги четем. Най-хубавият миг от деня е пристигането на твоето писмо.

От начина, по който той го каза, Мередит разбра, че е истина, и я прониза болка — представи си как двамата седят на масата и мислят за онова, което им беше писала.

— В такъв случай — поде тя, неспособна да го погледне в очите, — знаеш, че всичко е наред. И дори чудесно.

— Знам, че ти така твърдиш. — Той погледна към мама, за да провери дали още е достатъчно далече, за да ги чува. — Това е част от проблема. Писмата ти бяха толкова… весели. А пък майка ти чула от една приятелка, че някои приемни семейства подменят писмата на децата до домовете им. Не им позволявали да пишат нищо лошо. Карали ги да представят нещата по-добре, отколкото били всъщност — въздъхна той. — Но при теб не е така, нали, Мери? Нали не е?

— Не, татко.

— Ти си щастлива тук, точно както пишеш в писмата си?

— Да. — Мередит усещаше, че той се колебае. Възможността се стрелна като фойерверк към крайниците й и тя заговори бързо: — Пърси е малко скована, но Сафи е прекрасна. Ще се запознаете с нея, ако влезем вътре. Мога да ви изсвиря някоя песен на пианото.

Той погледна нагоре към кулата и слънцето огря бузите му. Мередит забеляза как зениците му се свиха, чакаше и се опитваше да разчете изражението на широкото му лице. Устните му мърдаха, сякаш преценяваше размерите, запомняше цифрите, но не можеше да разбере накъде го навеждат сборовете. После той погледна към съпругата си, която кипеше от гняв край фонтана, и Мередит разбра, че трябва да действа сега или никога.

— Моля те, татко — стисна тя ръкава на ризата му. — Моля те, не ме карай да се връщам. Тук научавам толкова много, много повече, отколкото мога да науча в Лондон. Моля те, обясни на мама, че тук ми е по-добре.

Той въздъхна и погледна смръщено към гърба на мама. Мередит наблюдаваше промяната на изражението му, разнежването му и сърцето й се сви. Татко обаче не сведе очи към нея и не продума. Накрая тя проследи погледа му и видя, че мама се е привела, че едната й ръка е на хълбока, а другата виси до тялото й. Слънцето беше пропълзяло зад нея, бе намерило червеникави отблясъци в кестенявата й коса и тя изглеждаше красива, изгубена и необикновено млада. Беше приковала поглед върху татко и в един болезнен миг Мередит установи, че нежността на лицето му е за мама, а не за нея.

— Съжалявам, Мери — каза той и обхвана с пръсти нейните, все още стиснали ризата му. — Така е най-добре. Върви да си събереш нещата. Прибираме се у дома.

Тогава Мередит направи нещо много лошо, предателството, за което майка й нямаше да й прости. Единственото й извинение беше, че е напълно лишена от избор, че беше дете и щеше да си остане дете още много години, а никой не се интересуваше от нейното желание. Беше й омръзнало да се държат с нея, все едно е колет или куфар, да я запращат тук или там в зависимост от преценката на възрастните. Искаше само да си има свое местенце.

Тя хвана баща си за ръката и каза:

— И аз съжалявам, татко.

И докато по прекрасното му лице все още бе изписано смайване, тя се усмихна извинително, избегна вбесения поглед на майка си и хукна с всички сили по моравата. А после се гмурна в хладното и тъмно убежище на гората Кардейкър.

Пърси научи съвсем случайно за свързаните с Лондон планове на Сафи. Ако не се беше измъкнала от чая с родителите на Мередит, можеше никога да не узнае. Докато вече не бе твърде късно. Добре, че едновременно се смущаваше и ужасяваше от изваждането на показ на мръсните ризи на хората, поради което се извини и влезе вътре с намерението да изчака малко и да се върне, когато нещата са се успокоили. Очакваше да завари Сафи, приведена на прозореца, да следи случващото се отдалече и да я накара да й разкаже какви са родителите, как се държи Мередит, харесали ли са им сладкишите — затова се изненада, когато намери кухнята празна.

Пърси си спомни, че все още държи чайника в резултат на доста неумелото си извинение да се махне, и го остави върху печката. Времето течеше бавно и тя отклони вниманието си от пламъците и се запита какво толкова ужасно е направила, та да заслужи и сватба, и гости на чай в един и същи ден. В този момент от килера за провизиите се разнесе силен шум. Телефонните разговори бяха станали рядкост, след като от пощата предупредиха, че обичайното бъбрене по мрежата може да забави важните разговори, затова на Пърси й отне известно време да установи от къде се носи настойчивото дрънчене.

В резултат, когато най-накрая вдигна слушалката, гласът й прозвуча едновременно подозрително и уплашено.

— Замъкът Милдърхърст. Ало?

Човекът се представи като някой си Арчибалд Уикс от Челси и помоли да разговаря с госпожица Серафин Блайд. Изненадана, Пърси предложи да запише съобщението му и тогава господинът я осведоми, че е работодател на Сафи и се обажда с нови препоръки относно настаняването й в Лондон от следващата седмица нататък.

— Извинете, господин Уикс — каза Пърси и усети как кръвоносните й съдове се разширяват под кожата, — но се боя, че има някакво недоразумение.

Леко колебание.

— Недоразумение ли? Връзката… не ви чувам добре.

— Серафин… сестра ми… няма да може да поеме работата в Лондон.

— О! — Настана нова пауза, по време на която се чуваше далечно пращене и Пърси си представяше телефонните жици, опънати между стълбовете и полюшващи се на вятъра. — О, разбирам — продължи той. — Но това е странно, понеже държа в ръката си писмото й, с което приема поста. Кореспондирахме си доста благонадеждно по въпроса.

Това обясняваше защо напоследък Пърси носи толкова често писма от и до замъка, настойчивостта на Сафи да стои близо до телефона, „в случай че има някое важно обаждане, свързано с войната“. Пърси се прокле, задето е била толкова погълната от задълженията си като доброволка, че не е обърнала внимание.

— Разбирам — каза тя — и съм сигурна, че Серафин е имала категоричното намерение да спази уговорката, но разбирате ли, баща ни се разболя. Опасявам се, че присъствието й у дома е наложително.

Господин Уикс беше разочарован и разбираемо объркан, но бе донякъде умилостивен от обещанието на Пърси да му изпрати първо издание с автограф на „Човека от калта“ за колекцията му от редки книги и затвори в относително добро разположение на духа. Поне нямаше да ги съди за неспазване на договора.

Пърси подозираше, че няма да й е толкова лесно да се справи с разочарованието на Сафи. Чу някъде някой да пуска казанчето на тоалетната, после тръбите в стената на кухнята избълбукаха. Пърси седна на стола и зачака. След минути Сафи пристигна забързано отгоре.

— Пърси! — закова се тя на място и погледна към отворената задна врата. — Какво правиш тук? Къде е Мередит? Нали родителите й не са си тръгнали вече? Всичко наред ли е?

— Дойдох за още чай.

— О! — Сафи се отпусна и се усмихна колебливо. — Дай да ти помогна. Не оставяй гостите сами за дълго.

Тя взе кутийката с чаените листенца и вдигна капака на чайника.

Пърси се замисли дали да не я предизвика, но разговорът с господин Уикс дотолкова я изненада, че нищо не можа да измисли. Накрая каза само:

— Телефонът звънна. Докато чаках чайника.

Съвсем леко потрепване, няколко прашинки от чаените листа извън лъжичката.

— Така ли? Кога?

— Току-що.

— О! — Сафи обра падналите листенца в дланта си — приличаха на мъртви мравчици. — Нещо свързано с войната, нали?

— Не.

Сафи се облегна на плота и стисна в ръка една кърпа, която висеше наблизо, сякаш се опитваше да не допусне да я повлече морското течение.

Чайникът избра точно този момент да се разфучи, започна да пръска пара от чучурчето си и накрая засвири заплашително. Сафи го свали от котлона, но остана до печката с гръб към Пърси и притаила дъх.

— Беше някой си господин Арчибалд Уикс — додаде Пърси. — Обаждаше се от Лондон. Бил колекционер.

— Разбирам. — Сафи не се обърна. — А ти какво му каза?

Отвън се разнесе вик и Пърси бързо отиде до вратата и я отвори.

— Ти какво му каза, Пърси?

Полъх на вятъра донесе вехнещото ухание на окосена трева.

— Пърси? — почти шепнешком попита Сафи.

— Казах му, че си ни нужна тук.

Сафи издаде звук, подобен на ридание.

Пърси заговори бавно и внимателно:

— Знаеш, че не можеш да заминеш, Сафи. Не бива да подвеждаш така хората. Той те очакваше в Лондон следващата седмица.

— Очаква ме в Лондон, защото ще бъда точно там. Кандидатствах за работата, Пърси, и той ме избра. — Сафи се обърна. Вдигна стегнатия си юмрук със сгънат лакът — малко театрален жест, подсилен допълнително от кърпата, която все още стискаше. — Той ме избра — каза тя и размаха юмрук, за да подчертае думите си. — Събира всякакви неща, красиви предмети и нае мен, за да му помагам в работата.

Пърси извади цигара от табакерата си, побори се известно време с клечката, но накрая успя да запали.

— Заминавам, Пърси, и ти няма да ме спреш.

Мътните да я вземат, Сафи нямаше да я улесни. Главата на Пърси вече пулсираше — сватбата я беше изтощила, после пък трябваше да влезе в ролята на домакиня на родителите на Мередит. Изобщо не се нуждаеше от това сега. Сафи нарочно се правеше, че не разбира, и я принуждаваше да го изрече съвсем ясно. Е, след като искаше да играят така, Пърси не се боеше да формулира правилата.

— Не — издиша тя дим, — няма. Никъде няма да ходиш, Сафи. Ти го знаеш, аз го знам, а сега и господин Уикс го знае.

Сафи отпусна безсилно ръце край тялото и кърпата падна върху плочите.

— Казала си му, че няма да отида. Просто така.

— Някой трябваше. Той щеше да ти изпрати парите за пътните разноски.

Очите на Сафи плувнаха в сълзи и макар да й беше ядосана, Пърси беше доволна, че сестра й се бори със сълзите. Може би в крайна сметка нямаше да се стигне до сцена.

— Хайде стига — каза тя, — накрая сама ще разбереш, че така е най-добре.

— Наистина няма да ме пуснеш да замина?

— Не, няма — заяви Пърси кротко, но категорично.

Долната устна на Сафи потрепери и когато най-сетне успя да каже нещо, гласът й прозвуча почти като шепот.

— Не можеш да ни контролираш вечно, Пърси.

Пръстите й дращеха по полата и събираха невидими нишки на малко топче.

Пърси познаваше този жест още от детството им, получи дежа вю и изпита желание да притисне своята близначка в прегръдките си и повече да не я пусне, да я увери колко я обича, че не иска да бъде жестока, че го прави за доброто на Сафи. Но не го стори. Не можеше. А и да беше, нищо нямаше да се промени, понеже никой не иска да му казват такова нещо, дори когато знае в сърцето си, че то е истина.

Вместо това тя смекчи малко тона си и каза:

— Не се опитвам да те контролирам, Сафи. Може би някой ден, в бъдеще ще можеш да заминеш. — Пърси махна към стените на замъка. — Но не сега. Сега си ни нужна тук заради войната и състоянието на татко. Да не споменавам колко ни липсва помощ — замисляла ли си се какво ще стане с нас, ако заминеш? Представяш ли си Джунипър, татко или — бог да ми е на помощ — аз да се справяме с прането?

— Ти можеш всичко, Пърси — горчиво заяви Сафи. — Винаги си можела всичко.

В този момент Пърси разбра, че е победила. И което е по-важно, Сафи също го разбра. Но не усети радост, а само познатото бреме на отговорността. Цялото й същество изпита болка заради сестра й, заради онова момиче, в чиито нозе някога бе целият свят.

— Госпожице Блайд?

Пърси вдигна поглед и видя на прага бащата на Мередит и дребничката му съпруга до него — невероятно смутени и разтревожени.

Съвсем беше забравила за тях.

— Господин Бейкър — разроши тя тила си. — Моля да ме извините. Ужасно се забавих с чая…

— Няма нищо, госпожице Блайд. Приключихме с чая. Става дума за Мередит — леко увиснаха раменете му. — Двамата със съпругата ми смятахме да я отведем у дома, но тя твърдо е решила да остане… Боя се, че малкото дяволче избяга.

— О! — Само това й трябваше на Пърси. Метна поглед назад, но и Сафи се беше измъкнала. — Ами в такъв случай най-добре да я потърсим, нали?

— Там е работата — нещастно поде господин Бейкър. — Двамата с жена ми трябва да хванем влака в три и двайсет и четири за Лондон. Днес няма друг.

— Разбирам — отговори Пърси. — В такъв случай вие тръгвайте. Влаковете са ужасни напоследък. Изпуснете ли днешния, може да чакате до сряда.

— Но момичето ми…

Госпожа Бейкър сякаш всеки момент щеше да се разплаче, а това никак не подхождаше на строгото й заострено лице. Пърси познаваше чувството.

— Не се тревожете — кимна тя отривисто. — Ще я намеря. Оставете ми телефон за връзка в Лондон? Надали е отишла далече.

Мередит виждаше замъка от един клон на най-стария дъб в гората Кардейкър. Островърхата кула и тънкия й като игла шпил, който пронизваше небето. Керемидите грееха пурпурни на следобедната светлина, а сребристият връх искреше. На моравата в горния край на алеята Пърси Блайд махаше за сбогом на родителите й.

Ушите на Мередит горяха от вълнуващата пакост, която беше направила. Съзнаваше, че ще има последици, обаче нямаше друг избор. Беше тичала, тичала, докато накрая не можеше повече, и когато остана без дъх, огледа дървото, оживена от необикновената бръмчаща енергия, изпълнила я след първото буйно нещо, което бе сторила през живота си.

В края на алеята раменете на мама провиснаха и за миг Мередит си помисли, че тя плаче, после обаче разпери ръце като учудена морска звезда. Татко рязко се отдръпна назад и Мередит разбра, че всъщност майка й крещи. Не беше нужно да я чува какво казва, за да разбере, че е загазила здравата.

А междувременно Пърси Блайд още стоеше в двора на замъка и пушеше, вдигнала едната си ръка на хълбок, загледана към гората, и Мередит усети шепота на съмнението да размахва криле в корема й. Мислеше, че е добре дошла да остане в замъка, а ако не беше така? Ако близначките бяха толкова смаяни от неподчинението й, че откажеха да продължат да се грижат за нея? Ами ако си беше навлякла ужасни неприятности, понеже беше послушала собствените си желания? Докато Пърси Блайд допушваше цигарата си и се обръщаше към замъка, Мередит внезапно се почувства съвсем самичка.

Движение привлече вниманието й към покрива на замъка и сърцето й се преметна. Там се катереше някой с бяла лятна рокля. Джунипър. Най-сетне беше приключила! И се бе върнала на света. Пред очите на Мередит тя стигна равния край на покрива, седна и провеси дългите си крака навън. Мередит знаеше, че Джунипър ей сега ще запали цигара, ще се облегне назад и ще вдигне очи към небето.

Но тя не го стори. Вместо това рязко се извърна към гората. Мередит се вкопчи за клона, от вълнение в гърлото й се надигна кратък смях и застина там. Джунипър сякаш я чу, сякаш по някакъв начин беше усетила присъствието й. Мередит знаеше, че ако има човек, способен на такова нещо, това е Джунипър.

Не можеше да се върне в Лондон. Нямаше да го направи. Не сега, още не.

Мередит наблюдаваше как майка й и баща й се отдалечават от замъка: мама беше свила ръка пред корема си, а ръцете на татко висяха безжизнено отстрани на тялото му.

— Съжалявам — прошепна Мередит съвсем тихичко, — нямах друг избор.

5.

Водата беше хладка и плитка, но Сафи нямаше нищо против. Дългата топла вана беше отколешно удоволствие, пък и й стигаше само да остане самичка след ужасното предателство на Пърси. Премести се малко напред, за да легне по гръб със свити колене, с потопена глава и уши. Косата й се носеше във водата край острова на лицето й и тя слушаше водовъртежите и бълбукането на водата, подрънкването на верижката на запушалката по емайла и другите странни шумове на водния свят.

През целия си зрял живот Сафи знаеше, че е по-слабата близначка. Пърси не обичаше такива приказки и настояваше, че няма нищо подобно, не и помежду им: че те са като слънцето и сянката и просто сменят местата си, та винаги да са в съвършено равновесие. Което беше мило от нейна страна, но колкото и да бе добронамерено, не беше точно. Просто Сафи знаеше, че нещата, в които е по-способна, са незначителни. Тя пишеше добре, шиеше добре, готвеше (приемливо), а напоследък дори чистеше, но каква полза от тези умения, ако те я заробват? И което беше още по-зле — доброволно. Понеже в повечето случаи, признаваше си със срам, Сафи нямаше нищо против ролята. В крайна сметка има някаква лекота да си в подчинена позиция, някакво облекчение. Но понякога, като днес, й беше адски неприятно да очакват от нея да се подчини, без да спори, независимо от собственото й предпочитание.

Тя се надигна и се облегна на гладкия ръб на ваната, а после прокара мократа фланелена материя по пламналото си от гняв лице. Усещаше с гърба си хладния емайл, разгърна фланелената тривка върху гърдите и корема си и я наблюдаваше как се свива и отпуска с дишането й като втора кожа, а накрая затвори очи. Как се осмеляваше Пърси да говори от нейно име? Да взема решения вместо Сафи, да определя бъдещето й, без да я попита?

Но Пърси го беше сторила, както правеше винаги, и днес, както обикновено, не допусна никакъв спор.

Сафи изпусна дълга и бавна въздишка в опит да овладее гнева си. Въздишката закачи ридание. Може би трябваше да бъде доволна и дори поласкана, че Пърси толкова отчаяно се нуждае от нея. И наистина беше. Но освен това беше изморена от собствената си безпомощност, и нещо повече — беше тъжна. Понеже, откакто се помнеше, Сафи водеше живот, паралелен на онзи, който желаеше и който имаше всички разумни основания да очаква за себе си.

Този път обаче имаше една дреболия, която можеше да направи — Сафи избърса бузите си, оживена от прокрадналата се решимост, — имаше начин, по който можеше да упражни собствената си слабичка власт върху Пърси. Щеше не толкова да направи, колкото да пропусне да направи нещо и Пърси никога нямаше да разбере откъде е дошъл ударът. Единственият трофей щеше да е донякъде възстановеното самоуважение на Сафи. Но това й стигаше.

Сафи щеше да запази нещо само за себе си, нещо, което Пърси би предпочела да узнае: всичко за неочаквания посетител, който бе дошъл в замъка днес. Докато Пърси беше на сватбата на Люси, Джунипър си стоеше в таванската стая, а Мередит скиташе из имението, беше пристигнал адвокатът на татко, господин Банкс, с черния си автомобил и придружен от две жени с цивилни костюми. Сафи подреждаше масата за чая навън и отначало понечи да се скрие и да се престори, че не си е у дома — не харесваше много господин Банкс и със сигурност не искаше да приема неочаквани посетители, — но възрастният мъж я познаваше от малка, беше приятел на татко и затова тя се почувства някак необяснимо задължена.

Влетя вътре през кухненския вход, оправи се пред овалното огледало до килера, после бързо се качи горе точно навреме, за да го посрещне на входа. Той се учуди, май дори му стана неприятно да я види и изрази гласно учудването си какви времена са настъпили, след като такова прекрасно място като Милдърхърст е останало без икономка, а накрая я помоли да го заведе при баща си. Колкото и да копнееше да възприеме променящите се обществени нрави, Сафи изпитваше старомодно благоговение към закона и неговите представители, затова веднага се подчини. Адвокатът не беше от приказливите (тоест не обичаше да си бъбри безцелно с дъщерите на клиентите си), затова се качиха мълчаливо, за което тя бе признателна — с хора като господин Банкс винаги изгубваше ума и дума. Когато най-сетне преодоляха извитото стълбище, той й кимна кратко и после влезе заедно с двете си официални спътнички в стаята на баща й в кулата.

Сафи нямаше намерение да подслушва, всъщност мразеше да й отнемат от времето почти толкова, колкото мразеше всяка задача, която я отвеждаше в зловещата кула с мирис на смърт и с онази чудовищна гравюра на стената. Ако мъчителната битка на пеперуда, хваната в паяжина между пречките на перилата, не беше привлякла погледа й, Сафи със сигурност вече щеше да е на половината път обратно и нямаше да чува нищо. Обаче видя пеперудата, не слезе и затова, докато внимателно освобождаваше насекомото, чу баща си да казва:

— Затова ви повиках, Банкс. Заради тази досадна неприятност — смъртта. Направихте ли поправките?

— Да. Донесох ги да бъдат подписани пред свидетели заедно с копие за вашия архив, разбира се.

Сафи не чу подробностите след това, нито пък искаше. Беше втората дъщеря на един старомоден човек, стара мома на средна възраст — мъжкият свят на недвижимата собственост и финансите нито я интересуваше, нито я засягаше. Искаше само да освободи нещастната пеперуда и да се махне от кулата, да остави застоялия въздух и потискащите спомени зад себе си. Не беше влизала в стаичката повече от двайсет години и не възнамеряваше никога повече да прекрачи прага й. Докато бързаше надолу по стълбите, Сафи се опита да се изплъзне на облака от спомени, който я обгръщаше.

Понеже някога, много отдавна, двамата с татко бяха близки, но близостта им се изпари. Джунипър беше по-добра писателка, а Пърси — по-добра дъщеря, така че за Сафи не оставаше почти никакво място в чувствата на баща й. Имаше само един кратък прелестен миг, когато ползата от Сафи засенчи сестрите й. Когато татко се върна след Първата световна война, ранен и съкрушен, тя го върна към живота, тя му даде онова, от което той се нуждаеше най-силно. Силата на обичта му беше изкусителна: всички онези вечери, когато двамата се криеха, където никой друг не можеше да ги намери…

Изведнъж настана лудница и Сафи рязко отвори очи. Някой крещеше. Тя беше във ваната, но водата беше ледена, светлината през отворения прозорец беше изчезнала и на нейно място се беше спуснал здрач. Сафи беше задрямала. Добре, че беше само това. Но кой крещеше? Надигна се и се ослуша. Нищо. Дали не си въобразяваше?

После шумът отново се чу. И звънче. Старецът в кулата и поредният му налудничав пристъп. Е, Пърси да се погрижи. Двамата си бяха лика-прилика.

Сафи потрепери, отлепи студената фланелена тривка от тялото си и се изправи, разлюлявайки водата. Стъпи мокра върху изтривалката. Долу се разнасяха гласове, чуваше ги. Мередит, Джунипър и Пърси, и трите бяха в жълтия салон. Чакаха си вечерята най-вероятно, а Сафи щеше да им я поднесе както винаги.

Тя дръпна халата си от куката на вратата, пребори се с ръкавите и го пристегна върху хладната си мокра кожа, после тръгна надолу по коридора и мокрите й стъпки зашляпаха върху плочите. В душата си таеше своята малка тайна.

— Искаш ли нещо, татко? — отвори тежката врата на стаята в кулата Пърси. Не го забеляза веднага — беше се наврял в нишата до камината, под гравюрата на Гоя, но когато го видя толкова уплашен, веднага разбра, че отново е имал видение. Което означава, че когато се върнеше долу, най-вероятно щеше да намери дневната доза от лекарството му недокосната върху масата в коридора, където го беше оставила сутринта. Сама си беше виновна, че очаква толкова много, затова се наруга, че не е проверила как е той още щом се прибра от църквата.

Тя посмекчи тона и му заговори така, както би говорила на дете, ако познаваше някое достатъчно добре, че да го обикне:

— Стига, стига, всичко е наред. Искаш ли да седнеш? Ела, ще ти помогна да се настаниш до прозореца. Вечерта е прекрасна.

Той кимна отсечено и тръгна към протегнатата й ръка, а Пърси разбра, че халюцинацията му е секнала. Знаеше също, че не е била неприятна, понеже татко успя да се възстанови достатъчно и да каже:

— Нали ти казах да си слагаш перука.

Да, вече много пъти й го беше казвал и Пърси надлежно си беше купила (а не беше лесно да намериш във военно време), но после заряза клетото нещо като отрязана лисича опашка на нощното си шкафче. През ръкохватката на креслото беше преметнато плетено одеяло — малко и пъстро, което Люси му изплете отдавна, — и сега Пърси го метна върху коленете му, когато Реймънд Блайд седна, и каза:

— Съжалявам, татко. Забравих. Чух звънеца и не исках да те карам да чакаш.

— Изглеждаш като мъж. Това ли искаш? Хората да се държат с теб, все едно си мъж?

— Не, татко.

Пърси вдигна върховете на пръстите си към тила си и ги положи върху копринената къдрица, провиснала малко по-ниско от останалата част на косата й. Той не искаше да я засегне и тя не се обиди, а просто леко се озадачи от предположението му. Крадешком погледна към остъклената библиотека и видя вълнистото си отражение върху грапавата повърхност — доста сурова на вид жена, остри ъгли, изпънат гръб, но и пищна гръд, изразена извивка на ханша, лице без червило и пудра, но което Пърси изобщо не смяташе, че е мъжко. Надяваше се да не е.

Междувременно баща й се беше извърнал и гледаше към загърнатите в нощ поля в блажено неведение относно мислите, които беше предизвикал.

— Всичко това — каза той, без да отмества поглед. — Всичко това.

Тя се облегна отстрани на стола с лакът върху облегалката.

Нямаше нужда той да казва каквото и да било повече. Дъщерята разбираше повече от всеки как се чувства баща й, загледан към земите на предците си.

— Прочете ли разказа на Джунипър, татко?

Това бе една от малкото теми, които със сигурност съживяваха духа му, и Пърси прибегна към нея внимателно, с надеждата да го измъкне от мрачното настроение, което знаеше, че все още го застрашава.

Той махна с ръка към лулата си и останалите принадлежности и Пърси му ги подаде. Нави си цигара, докато той тъпчеше лулата си.

— Талантлива е, няма никакво съмнение.

— Наследила го е от теб — усмихна се Пърси.

— Трябва да внимаваме с нея. Творческият ум се нуждае от свободата си. Той трябва да се движи в свой ритъм и по свой начин. Трудно е да се обясни, Пърсифон, на човек, чийто ум е много по-апатичен, но е крайно наложително тя да бъде освободена от всякакви прагматични занимания, от всичко, което я разсейва и може да съсипе дарбата й. — Той се вкопчи в полата на Пърси. — Нали не я преследва някой младеж?

— Не, татко.

— Момиче като Джунипър се нуждае от закрила — продължи той. — Трябва да бъде на сигурно място. Тук, в Милдърхърст, в замъка.

— Разбира се, че ще остане тук.

— Ти трябва да се погрижиш. И за двете си сестри.

И Реймънд Блайд поде любимата си лекция за наследството и отговорността.

Пърси почака, допуши цигарата си и чак към края каза:

— Да те заведа ли до тоалетната, преди да тръгна, татко?

— Къде да тръгнеш?

— Имам среща тази вечер, в селото…

— Все бързаш.

Долната му устна увисна недоволно и Пърси съвсем ясно си представи как е изглеждал баща й като момче. Разглезено дете, свикнало нещата да се случват според желанията му.

— Хайде, татко.

Тя заведе стареца до тоалетната и реши да изпуши една цигара, докато го чака в хладния коридор. Потупа джоба си и си спомни, че е оставила металната кутия с тютюна в стаята в кулата. Баща й щеше да се забави, затова Пърси се върна да си я вземе.

Намери кутията върху бюрото му. Там намери и пакетчето. От господин Банкс без марка. Значи, е било доставено лично.

Сърцето на Пърси заби учестено. Сафи не беше споменала да е идвал посетител. Възможно ли беше господин Банкс да бе идвал от Фолкстоун и да се беше промъкнал до кулата, без да се обади на Сафи? Всичко беше възможно, но със сигурност не беше вероятно. Каква причина можеше да има той да направи нещо подобно?

Пърси застина за миг нерешително и опипа плика, шията и мишниците й пламнаха и блузата й залепна за тялото.

Хвърли поглед през рамо, макар да знаеше, че е самичка, разлепи плика и измъкна сгънатите листове отвътре. Завещание. С днешна дата. Тя разгърна листовете и прегледа текста набързо. Преживя странната и натрапчива тежест, когато се оправдават най-лошите ти подозрения.

Притисна пръстите на едната си ръка към челото. Как изобщо бе възможно да се случи подобно нещо! Но ето го, черно на бяло, и синьо, където татко беше размахал меча на съгласието си. Пърси препрочете документа, този път по-внимателно, търсейки пробойни, липсваща страница, нещо, което да й подскаже, че не е разбрала, че го е прочела твърде бързо.

Не беше.

О, боже, не беше!

Четвърта част

Отново в замъка Милдърхърст

1992 г.

Хърбърт ми зае колата си, за да отида до Милдърхърст, и веднага щом слязох от магистралата, отворих прозореца и пуснах вятъра да облъхва бузите ми. Околността се беше променила през месеците от предишното ми посещение. Лятото беше дошло и си бе отишло, и сега бяха последните дни от есента. Отстрани на пътя имаше огромни златисти купчини от изсъхнали листа и колкото по-навътре навлизах в гористата вътрешност на Кент, дебели клони на дърветата се протягаха над пътя и се срещаха по средата. Всеки порив на вятъра лющеше нещо ново — изгубена кожа, отминал сезон.

Когато пристигнах във фермата, там ме очакваше бележка.

„Добре дошла, Еди. Трябваше да свърша някои неотложни неща, а Бърд е болен от грип. Заедно с бележката ти оставям ключа за трета стая (първия етаж). Съжалявам, че пропуснах пристигането ти. Ще се видим на вечеря, в седем в трапезарията.

Мерилин Бърд

П.П. Накарах Бърд да сложи в стаята ти по-хубаво писалище. Малко е тесничко, но реших, че ще ти е приятно да се разположиш удобно, докато работиш.“

„Малко е тесничко“ беше слабо казано, но аз винаги съм си падала по тесните тъмни пространства, затова веднага се заех да подредя красиво преписите от интервютата на Адам Гилбърт, моите книги „Милдърхърст на Реймънд Блайд“ и „Човека от калта“, няколко бележници и писалки, а накрая седнах и плъзнах длани по гладкия ръб на писалището. Изпуснах тиха и доволна въздишка и облегнах брадичка на ръцете си. Не се чувствах като на първия учебен ден, а сто пъти по-хубаво. Предстояха ми дълги четири дни и бях преизпълнена с ентусиазъм и нови възможности.

Тогава забелязах телефона — старомоден бакелитов апарат — и изпитах непознат копнеж. Разбира се, дължеше се на факта, че отново съм в Милдърхърст, на същото място, където се беше озовала мама.

Телефонът звъня ли, звъня и точно преди да затворя, тя вдигна задъхана. Кратичка пауза, после я поздравих.

— О, Еди, извинявай. Грижех се за баща ти. Втълпил си е… Всичко наред ли е?

Тонът й беше остър като молив.

— Всичко е наред, мамо. Исках само да ти кажа, че пристигнах.

— А!

Пауза, за да си поеме дъх. Бях я изненадала: обикновено не й се обаждах да й съобщя, че съм пристигнала благополучно. Вече повече от десет години не го правех, откакто я убедих, че щом правителството ми има доверие да гласувам, може би е време и тя да ми се довери, че мога да пътувам с метрото, без да докладвам, че съм се добрала до някъде по живо, по здраво.

— Ами добре. Благодаря, че се обади. Много мило, че ме осведоми. Баща ти ще се зарадва. Липсваш му, много е унил, откакто замина. — Още една пауза, този път по-дълга, сякаш чувах мислите й, а накрая изстреля на един дъх: — Значи, си там? В Милдърхърст? Как е? Как изглежда?

— Изглежда великолепно, мамо. Есента е позлатила всичко.

— Помня, помня как изглеждаше през есента. Как горите оставаха зелени известно време, но външната им част гореше в червено.

— Има и оранжево — казах. — А листата са навсякъде. Наистина навсякъде, като дебел килим върху земята.

— И това помня. Духа вятър откъм морето и те падат като дъжд. Духа ли, Еди?

— Още не, но според прогнозата през седмицата ще има силен вятър.

— Почакай и ще видиш. Листата ще завалят като сняг. Шумолят под краката ти, когато тичаш по тях. Помня го.

Последните две думи бяха изречени тихо, прозвучаха някак крехки, и аз не знам как, но ме заля прилив на чувства и се чух да казвам:

— Знаеш ли, мамо, приключвам тук на четвърти. Помисли дали да не дойдеш за един ден.

— О, не, Еди, не. Баща ти не може…

— Трябва да дойдеш.

— Сама?

— Ще обядваме на някое хубаво място, само двете. Ще се разходим из селото. — Предложението беше посрещнато с мрачно подсвирване от другата страна. Снижих глас: — Не е нужно да се доближаваме до замъка, ако не искаш.

Мълчание и точно когато за миг си помислих, че е затворила, чух тих звук и разбрах, че мама още е там. Звукът продължи и аз осъзнах, че тя кротичко плаче по телефона.

Очакваха ме в замъка на среща със сестрите Блайд едва на следващия ден, но предстоеше промяна на времето, затова не исках да пропилявам ясния следобед на бюрото си. Джудит Уотърман предложи статията да отразява и собствените ми впечатления от мястото, затова реших да изляза да се поразходя. Госпожа Бърд отново беше оставила кошница с плодове на нощното шкафче, взех си ябълка и банан и пъхнах в голямата си платнена чанта бележник и химикалка. Оглеждах стаята, канейки се да изляза, когато дневникът на мама привлече погледа ми — стоеше си малък и смълчан в единия край на бюрото.

— Добре, мамо, хайде да те върнем в замъка.

Като дете, в редките мигове, когато мама не ме чакаше у дома след училище, отивах с автобуса до работата на татко в Хамърсмит. Там трябваше да си намеря местенце на килима — дори бюро, ако ми провървеше — в някой от кабинетите на младши партньорите, за да си напиша домашните, да украсявам училищния си дневник или да напявам фамилията на най-новото си увлечение — каквото и да е, само да не говоря по телефона и да не се пречкам.

Един следобед ме изпратиха в стая, в която не бях влизала дотогава, минах през врата, която не бях забелязвала, в дъното на един много дълъг коридор. Беше мъничка, нещо като килер с лампа, и макар да беше боядисана в бежово и кафяво, нямаше типичните за корпоративните кантори лъскави огледала в медни тонове и библиотеки със стъклени вратички. Имаше малка дървена масичка, стол и тясна висока библиотечка. На един от рафтовете, до обемистите томове по счетоводство, забелязах нещо интересно.

Преспапие със снежинки — нали се сещате, зимна сцена с малка каменна къщурка на боров хълм и бели прашинки по земята.

Правилата на работното място на татко бяха изрични. Не биваше да пипам нищо, обаче не се сдържах. Преспапието ме омагьоса: беше необичайна приумица в един бежово-кафеникав свят, вратичка в дъното на бюфета, неустоим символ на детството. Неусетно се озовах върху стола, с преспапието в ръка, обръщах го и го изправях, наблюдавах как снежинките падат отново и отново, а светът вътре в него не подозира за съществуването на света извън. Помня и интригуващия си копнеж да бъда вътре в купола, да застана до мъжа и жената до един от осветените в златисто прозорци или при децата, които бутаха мъничка шейна, на безопасно място, което изобщо не подозираше за суетнята и шума навън.

Точно така се чувствах и докато се приближавах към замъка Милдърхърст. Докато се изкачвах по възвишението, все по-близо и по-близо, усещах как въздухът край мен се променя, сякаш минаваме през невидима преграда и влизаме в друг свят. Разумните хора не твърдят, че къщите притежават сили, които омагьосват, които привличат, обаче през онази седмица аз започнах да вярвам в това и все още вярвам, че дълбоко в замъка Милдърхърст действа някаква неописуема сила. Усетих я още по време на първото си посещение и я почувствах отново днес следобед. Нещо като зов, сякаш самият замък ме викаше.

Не минах по същия път като преди — пресякох през полето към алеята за автомобили и тръгнах по нея, после прекосих малък каменен мост, после още един, малко по-голям, докато накрая на върха на хълма се показа замъкът, висок и внушителен. Продължих да вървя и не спрях, докато не се качих чак горе. Едва тогава се обърнах натам, откъдето идвах. Балдахинът на гората се стелеше под мен и есента сякаш беше поднесла към дърветата огромна факла и ги беше прогорила в златно, червено и бронзово. Искаше ми се да бях взела фотоапарат, за да направя снимка за мама.

Слязох от алеята и заобиколих покрай огромен храсталак, вдигнала поглед нагоре към таванския прозорец — по-малкия, до стаята на бавачката с тайния бюфет. Замъкът ме наблюдаваше или така ми се струваше, всичките му сто прозореца се мръщеха изпод клюмналите си стрехи. Повече не го погледнах, а продължих покрай храсталака, докато не стигнах отзад.

Имаше стар курник, вече празен, а от другата страна — нещо като купол. Приближих се и тогава познах какво е това — бомбоубежище. Наблизо беше забита ръждясала табела — вероятно останала от времето на туристическите обиколки на замъка — с надпис „Андерсън“, и макар буквите да бяха избелели с времето, все пак бяха достатъчно четливи и аз установих, че табелата разказва за ролята на Кент по време на Битката за Великобритания. Само на километър и половина оттук беше паднала бомба и беше убила момче на колело, така пишеше на табелата. Пишеше също, че бомбоубежището е построено през 1940 година, което означаваше, че точно в него се е криела мама, докато е била в Милдърхърст през войната.

Наоколо нямаше кого да попитам, затова реших, че няма проблем да надникна вътре. Качих се по стръмните стълби и минах под арката от гофрирана ламарина. Беше полутъмно, но от отворената врата се процеждаше достатъчно коса светлина, за да видя, че помещението прилича на театрални декори с предмети от войната. Цигарени карти[18] със самолети „Спитфайър“ и „Хърикейн“, масичка със старинен радиоприемник с дървено табло, плакат на Чърчил с изпънат показалец и предупреждението „Заслужете победата!“, сякаш отново беше през 1940 година, беше се разнесла сирената и аз очаквах над главата ми да прехвърчат бомбардировачи.

Отново излязох навън и примигнах към портата. Облаците се плъзгаха бързо по небето и слънцето вече беше покрито с неприветливо бяло було. В този момент забелязах едно кътче до живия плет — могилка, на която не можех да устоя да не приседна, а после извадих дневника на мама от чантата си, облегнах се назад и го отворих на първата страница. Датата беше януари 1940 година.

„Мое скъпо и най-прекрасно дневниче! От толкова отдавна те пазя — вече цяла година, и дори малко повече, — защото си ми подарък от господин Кавил, след като си взех изпитите. Той ми каза да те използвам за нещо специално, че думите са вечни и че един ден ще имам история, която заслужава такава книжка. Тогава не му повярвах: никога не съм имала нищо специално, за което да пиша — това звучи ли ужасно тъжно? Мисля, че вероятно да, а наистина не исках. Написах го само защото е вярно: никога не съм имала нищо специално, за което да пиша, и не подозирах, че ще се появи. Но сгреших. Ужасно и напълно сгреших. Защото нещо се случи и всичко се промени.

Струва ми се, че първото, което трябва да ти кажа, е, че пиша в един замък. Истински замък, от камък, с кула и с много извити стълбища, с огромни свещници по всички стени, с купчинки восък отдолу, трупан с десетилетия чернеещ восък, който капе от основата на свещниците. Може би си мислиш, че това, дето живея в замък, е «нещо чудесно» и че ще съм алчна, ако очаквам повече, но има и още.

Седя на дъската на прозореца в таванската мансарда, най-прелестното място в целия замък. Стаята на Джунипър. Коя е Джунипър, би се запитало ти, ако можеше. Джунипър е най-невероятната личност на света. Тя е най-добрата ми приятелка и аз съм нейната. Джунипър ме насърчи най-сетне да пиша в теб. Каза, че й било дошло до гуша да гледа как те разнасям като прехвалено преспапие и че е време да се престраша и да оставя следа върху красивите ти страници.

Тя твърди, че истории има навсякъде и че хората, които чакат да дойде най-подходящата история, за да започнат да пишат, накрая ще си останат с празни страници. Явно писането е това: да улавяш върху хартията гледки и мисли. Да предеш като паяк, но мрежата ти да е от думи. Джунипър ми даде тази писалка. Мисля, че идва от кулата, и малко се страхувам да не би баща й да потърси кой я е отмъкнал, но въпреки това я използвам. Писалката е наистина превъзходна. Мисля, че е напълно възможно да обичаш писалка, а ти?

Джунипър предложи да пиша за живота си. Тя винаги ме моли да й разказвам за мама и татко, Ед и Рита, съседа господин Пол. Смее се много силно, като бутилка, която си разклатил и после си отворил, а мехурчетата изригват навсякъде: плашещо е донякъде, но е и прелестно. Смехът й изобщо не е, какъвто очакваш. Тя е толкова грациозна и изискана, но смехът й е гърлен като земята. Не само смеха й обичам. Тя се и мръщи, когато й разказвам какви ги говори Рита, мръщи се и ругае точно където трябва.

Казва, че съм късметлийка — представяш ли си? Човек като нея да каже това за мен — че съм трупала опит в действителността. Нейният бил книжен. Което на мен ми звучи като истински рай, но явно не е. Знаеш ли, че не е ходила в Лондон от съвсем мъничка? Отишла с цялото си семейство за премиерата на пиеса по книгата на баща й «Истинската история на Човека от калта». Когато ми спомена тази книга, Джунипър произнесе заглавието, сякаш трябва да го знам, а аз много се смутих, понеже не го знаех. Проклети да са родителите ми, задето са ме държали в неведение за такива неща! Тя се изненада, пролича си, но не ме накара да се почувствам зле. Кимна, все едно одобряваше, и каза, че несъмнено се дължало на факта, че съм била твърде заета в истинския си свят с истинските хора. После се натъжи, както се натъжава понякога — стана замислена и малко озадачена, като че ли се опитва да намери решението на сложен проблем. Мисля, че това е изражението, което майка ми презира, когато се появи на моето лице, изражението, което я кара да ме сочи с пръст и да ми нарежда да се смъкна от мрачните небеса и да се залавям за работа.

О, аз толкова обичам да се отнасям в мрачните небеса! Толкова са по-сложни от сините небеса. Ако бяха хора, бих желала да се уча от тях.

Много по-интересно ми е да се питам какво се крие зад напластените облаци, отколкото да имам пред очите си простичко, ясно, равно синьо.

Небето навън днес е много сиво. Ако погледна през прозореца, все едно някой е опънал грамадно сиво одеяло над замъка. Освен това по земята има слана. Прозорецът на мансардата гледа към много специално място. От любимите на Джунипър. Квадратно място, оградено с жив плет, с малки надгробни плочи между калините, щръкнали като гниещи зъби в старческа уста.

Клемънтайн Блайд

на 1 година

Жестоко отнета

Спи, малка моя, спи

Сайръс Максимъс Блайд

на 3 години

Напусна ни твърде рано

Емерсън Блайд

на 10 години

Обичан

Когато отидох там за пръв път, реших, че е детско гробище, но Джунипър ми обясни, че са домашни любимци. Всичките. Семейство Блайд се грижат много за животните си, особено Джунипър, която плака, докато ми разказваше за първото си куче Емерсън.

Брррр…. Навън е адски студено! Откакто пристигнах в Милдърхърст, се сдобих с огромно количество плетени чорапи. Сафи плете страхотно, но никак не я бива в броенето, затова една трета от чорапите, които плете за войниците, се оказват твърде тесни дори за пръстите на краката им, но са идеални за тъничките ми глезени. Навлякла съм по три чорапа на всеки крак и още три останали без чифта си — на дясната си ръка, само лявата ми ръка е гола, за да държа писалката. Което обяснява защо пиша така. Извини ме за това, скъпо дневниче. Красивите ти страници заслужават нещо по-добро.

Стоя си тук самичка в мансардата на тавана, докато Джунипър долу чете на кокошките. Сафи е убедена, че снасят по-добре, когато са стимулирани. Джунипър, която обича животните, казва, че няма нищо по-умно и по-успокоително от една кокошка, а аз наистина много обичам яйца. Та така. Всички сме щастливи. А аз ще започна отначало и ще пиша колкото мога по-бързо. Първо, защото така ще си стопля пръстите…“

Разнесе се силен лай, от който сърцето ти се свива, и аз подскочих уплашено.

Над мен се появи куче — лърчърът на Джунипър, — с изпънати назад устни, с оголени зъби, а от гърлото му се надигаше тихо ръмжене.

— Стига, момче — казах със скован от страх глас. — Стига.

Чудех се дали да не протегна ръка да го погаля, дали така няма да се успокои, когато в калта се показа върхът на нечия тояжка. Последваха го два крака с туристически обувки, вдигнах очи и срещнах гневния поглед на Пърси Блайд.

Съвсем бях забравила колко слабичка и сурова е тя. Приведена над тояжката си, гледаше надолу и беше облечена по същия начин, като при последната ни среща — в светли панталони и хубава риза, която би й придавала мъжки вид, ако не бяха изключително дребничкото й телце и изящният часовник, който висеше свободно около мършавата й китка.

— Това сте вие — отбеляза тя, не по-малко изненадана от мен. — Подранили сте.

— Много съжалявам. Не исках да ви притеснявам…

Кучето отново излая и тя издаде нетърпелив звук и махна с пръсти.

— Бруно! Стига! — Той изскимтя и се промъкна до нея. — Очаквахме ви утре.

— Да, знам. В десет сутринта.

— Нали ще дойдете?

Кимнах.

— Пристигнах от Лондон днес. Времето беше ясно и понеже чух, че се очаква да вали през следващите дни, реших да се поразходя, да си нахвърлям някои бележки… Мислех, че няма да имате нищо против, а после се натъкнах на убежището… не исках да се пречкам.

Докато й се обяснявах, тя престана да ме слуша.

— Е, така и така сте тук — каза без никакво задоволство. — В такъв случай заповядайте на чай.

Един гаф и една победа

Жълтият салон изглеждаше много по-окаяно, отколкото го помнех. При предишното ми посещение помещението ми се стори уютно, кръпка от живот и светлина насред тъмното каменно тяло. Този път беше различно и може би причината се криеше в смяната на сезоните, в изчезването на летния блясък, в промъкналата се мразовита жилка, предвестник на зимата, понеже ме порази не само промяната на стаята.

Кучето се задъха и се отпусна тежко до прокъсания параван. И то беше остаряло досущ като Пърси Блайд от май насам, досущ като помръкналото помещение. В този миг ми хрумна, че Милдърхърст наистина е нещо различно от истинския свят, място извън обичайните предели на времето и пространството. Че се намира под въздействието на някаква магия: приказен замък, в който времето забавя или ускорява ход по прищявка на някакво неземно същество.

Сафи стоеше права и в профил, привела глава над порцелановия чайник.

— Най-накрая, Пърси — каза тя, мъчейки се да затвори капачето. — Започнах да си мисля, че ще се наложи да организираме търсене. О! — Беше вдигнала очи и ме видя до сестра си. — Здравейте.

— Това е Едит Бърчил — представи ме Пърси делово. — Пристигнала е доста неочаквано. Ще се присъедини към нас за чая.

— Прекрасно — възкликна Сафи и лицето й грейна искрено, без преструвка. — Тъкмо започвам да наливам, само да наместя капачето на мястото му. Ще сложа още една чаша. Каква приятна изненада!

Джунипър беше до прозореца, както и предния път през май, но сега спеше и леко похъркваше, положила глава върху бледо-зелената ръкохватка на плюшеното кресло. Като я видях, нямаше как да не се сетя за дневничето на мама, за очарователната млада жена, която мама толкова бе обичала. Колко тъжно, колко печално, че сега се бе превърнала в това!

— Много се радваме, че дойдохте, госпожице Бърчил — каза Сафи.

— Моля, наричайте ме Еди — за кратко от Едит.

Тя се усмихна доволно.

— Едит. Какво хубаво име. Означава „благословена във война“, нали?

— Не съм сигурна — отговорих извинително.

Пърси се прокашля и Сафи продължи бързо:

— Господинът беше истински професионалист, но… — стрелна тя поглед към Джунипър, — ами… много по-лесно е да разговаряш с жена. Нали така, Пърси?

— Да.

Докато ги гледах една до друга, си дадох сметка, че не съм допускала колко време е минало. При първото си посещение бях забелязала, че близначките са еднакви на ръст, въпреки че заради властния си характер Пърси изглеждаше по-висока. Този път обаче нямаше грешка — Пърси беше по-дребничка от сестра си. Беше и по-крехка и аз неволно си помислих за Джекил и Хайд, за онзи момент, когато добрият доктор се среща със своята по-дребна и по-тъмна същност.

— Заповядайте, седнете — кисело ме покани Пърси. — Хайде всички да седнем и да започваме.

Подчинихме се, Сафи разля чая и проведе доста едностранчив разговор с Пърси за кучето Бруно. Къде го намерила? Как бил? Как изобщо успявал да върви? Така научих, че Бруно не бил добре и те се тревожели за него, много. Говореха приглушено, поглеждаха крадешком към спящата Джунипър и аз си спомних какво бях научила от Пърси — че той бил нейното куче, че гледали Джунипър винаги да има животно, че всеки се нуждае от нещо, което да обича. Изучавах Пърси над ръба на чашата си, просто не се сдържах. Беше остра, но нещо в поведението й беше очарователно. Докато отговаряше кратко на въпросите на Сафи, наблюдавах стиснатите й устни, отпуснатата кожа, дълбоките бръчки, врязали се след дълги години мусене, и се зачудих дали в известен смисъл не говореше за себе си, когато каза, че всеки се нуждае от нещо, което да обича. Дали и на нея някой не й е бил отнет.

Толкова бях потънала в мислите си, че когато Пърси се извърна и погледна право към мен, за миг се притесних, че е прочела мислите ми. Примигнах, към бузите ми се надигна топлина и тогава разбрах, че Сафи се е обърнала към мен, а Пърси е вдигнала поглед едва когато е видяла, че не отговарям.

— Моля? Бях се замислила.

— Попитах как пътувахте от Лондон — повтори Сафи. — Надявам се, добре.

— О, да, благодаря.

— Помня как ходехме в Лондон като малки. Ти помниш ли, Пърси?

Пърси изсумтя тихо и утвърдително.

Лицето на Сафи се оживи от спомена.

— Татко ни водеше всяка година. Първо пътувахме с влак, седяхме в отделно купе с бавачката, а после татко купи даймлера и пътувахме с колата. Пърси предпочиташе да е тук, в замъка, но аз обожавах Лондон. Толкова много неща се случваха, толкова много прекрасни дами и красиви господа, рокли, магазини, паркове. — Тя се усмихна, но някак тъжно, стори ми се. — Винаги съм смятала… — Усмивката й потрепна и тя сведе поглед към чашата си с чай. — Е, сигурно всички млади жени мечтаят за определени неща. Омъжена ли сте, Еди? — Въпросът беше неочакван, накара ме рязко да поема дъх, а Сафи протегна към мен изисканата си ръка. — Извинете, че попитах. Колко неуместно!

— Ни най-малко — казах. — Нямам нищо против. Не, не съм омъжена.

— И аз така си помислих — усмихна ми се тя топло. — Дано нямате нищо против, че любопитствам така, но забелязах, че не носите пръстен. Макар че напоследък младите хора май не носят. Боя се, че не съм в крак. Не излизам често от замъка. — Тя погледна почти недоловимо към Пърси. — Никой от нас не излиза.

Пръстите й потръпнаха и после се отпуснаха на старинния медальон, който висеше на верижка на шията й.

До мен Пърси се размърда на мястото си.

— Сигурна съм, че не се налага госпожица Бърчил да слуша за твоите неволи…

— Разбира се — изчерви се Сафи. — Колко глупаво от моя страна.

— Ни най-малко. — Тя толкова се смути, че аз побързах да я успокоя. Имах чувството, че през по-голямата част от своя дълъг живот е правела, каквото й е казвала Пърси. — Моля ви, разкажете ми.

Пърси със свистене запали клечка кибрит и после цигарата, която стискаше между устните си. Личеше, че Сафи се разкъсва: смесица от боязливост и копнеж се бе изписала по лицето й, докато гледаше близначката си. Разчиташе някакъв подтекст, за който аз бяха сляпа, преценяваше бойно поле, белязано от ударите на предишни сражения. Насочи вниманието си отново към мен едва когато Пърси се изправи и отиде с цигарата си до прозореца, а пътьом запали лампата. — Пърси има право — каза тя тактично и аз разбрах, че е изгубила схватката. — Твърде себелюбиво е от моя страна.

— Ни най-малко…

— Статията, госпожице Бърчил — прекъсна ме Пърси, — как върви?

— Да, разкажете ни как върви, Едит — посъвзе се Сафи. — Какви са плановете ви, докато сте тук? Допускам, че ще искате да започнете с интервюта.

— Всъщност не — отговорих. — Господин Гилбърт е свършил много задълбочена работа и няма да се наложи да ви отнемам много време.

— А, разбирам.

— Вече говорихме за това, Сафи — каза Пърси и аз като че долових нотка на предупреждение в гласа й.

— Разбира се — усмихна ми се Сафи, но в очите й имаше тъга. — Само че понякога човек се сеща за някои работи… по-късно.

— Много ще се радвам да поговорим, ако сте си спомнили нещо, което не сте споменали на господин Гилбърт — казах.

— Няма да се наложи, госпожице Бърчил — каза Пърси и се върна на масата, за да изтръска малко пепел от цигарата си. — Както отбелязахте, господин Гилбърт натрупа солидно досие.

Кимнах, но настойчивостта й ме озадачи. Позицията й, че не се налагат повече интервюта, беше толкова категорична и тя съвсем явно не искаше да разговарям със Сафи насаме, но въпреки това тъкмо Пърси беше отстранила Адам Гилбърт от проекта и бе настояла аз да го заместя. Не бях суетна, нито достатъчно луда, за да си въобразя, че е свързано с писателските ми умения или с прекрасната хармония, установила се помежду ни по време на предишното ми посещение. Тогава защо беше поискала мен? И защо толкова държеше да не разговарям със Сафи? За контрол ли ставаше въпрос? Толкова ли беше свикнала Пърси Блайд да се разпорежда с живота на сестрите си, че не можеше да допусне провеждането дори на един разговор без нея? Или имаше нещо повече? Притесняваше ли се какво иска да ми каже Сафи?

— Най-добре ще е по време на престоя си тук да видите кулата и да добиете представа от самия замък — продължи Пърси. — От начина, по който работеше татко.

— Да, разбира се, това несъмнено е важно — казах. Бях разочарована от себе си, не можех да се отърся от усещането, че и аз се поддавам покорно на властта на Пърси Блайд. — Все пак — чух се да казвам — забелязах някои пропуски.

Кучето изскимтя на пода, а Пърси присви очи.

— Така ли?

— Забелязах, че господин Гилбърт не е интервюирал Джунипър, и си помислих, че бих могла…

— Не.

— Разбирам, че не искате тя да се тревожи. Обещавам…

— Госпожице Бърчил, уверявам ви, че няма никаква полза да разговаряте с Джунипър относно работата на баща ни. Тя дори не беше родена по време на написването на „Човека от калта“.

— Така е, но материалът трябва да бъде за вас трите и аз все още бих искала да…

— Госпожице Бърчил — студено прозвуча гласът на Пърси, — разберете, че сестра ни не е добре. Вече ви казах, че преживя голяма криза като млада, разочарование, от което така и не се възстанови.

— Така е, и на мен и през ум не би ми минало да споменавам Томас пред нея…

Млъкнах, понеже лицето на Пърси пребледня. За пръв път я виждах смутена. Не възнамерявах да споменавам името му и то увисна като дим във въздуха край нас. Тя рязко си взе нова цигара.

— Престоят ви тук — повтори строго, бавно и категорично, в контраст с треперещата в ръката й клечка, — ще бъде най-ползотворен, ако разгледате кулата. За да вникнете в начина, по който работеше баща ни.

Кимнах и в дъното на корема ми се размърда странна тревожна тежест.

— Ако имате и други въпроси, на които ви трябва отговор, ще ги задавате на мен. Не на сестрите ми.

В този момент се намеси Сафи по собствения си неподражаем начин. Главата й беше сведена по време на целия ми разговор с Пърси, но в този момент тя я вирна с благо изражение. Заговори ясно и напълно непресторено:

— Което означава, разбира се, че трябва да разгледа бележниците на татко.

Възможно ли беше цялата стая да се смрази при тези нейни думи? Или само на мен така ми се стори? Никой не беше виждал бележниците на Реймънд Блайд, нито докато е бил още жив, нито през петдесетте години на научни изследвания след смъртта му. Започнаха да витаят митове дали те изобщо съществуват. А сега да бъдат споменати просто ей така, толкова нехайно, да зърна вероятността да ги докосна, да прочета написаното от ръката на този велик човек и да прокарам пръст съвсем лекичко по мислите му, докато още са се оформяли…

— Да — успях да изрека почти шепнешком, — моля ви.

В това време Пърси се беше обърнала да изгледа Сафи и макар да не се надявах да проумея динамиката на случилото се между сегашния момент и онзи отпреди близо девет десетилетия повече, отколкото да разплета трънаците в гората Кардейкър, знаех, че е бил нанесен удар. Жесток удар. Знаех също, че Пърси не иска да виждам тези бележници. Неохотата й само подхрани моето желание, моята нужда да ги взема в ръце и аз притаих дъх, докато близначките продължаваха танца си.

— Хайде, Пърси — подкани я Сафи, примигна и остави усмивката си лекичко да провисне в ъгълчетата, сякаш бе озадачена, сякаш не можеше да разбере защо се налага да подканя Пърси. Стрелна ме съвсем мимолетно с поглед, само колкото да разбера, че сме съюзници. — Покажи й стаята с архива.

Стаята с архива. Разбира се, че ще бъдат там! Беше досущ като сцена от „Човека от калта“: безценните тетрадки на Реймънд Блайд, скрити в стаята с тайните.

Ръцете на Пърси, гръдният й кош, брадичката й — всичко беше сковано. Защо не искаше да видя тези тетрадки? Какво пишеше в тях, от което тя се страхуваше?

— Пърси? — смекчи тона си Сафи, като че ли говореше с дете, което трябва да придума да отговори. — Бележниците още ли са там?

— Така предполагам. Не съм ги местила.

— Ами тогава?

Напрежението между тях беше толкова осезаемо, че аз почти не можех да дишам, докато ги гледах и се надявах. Времето се точеше мъчително, при един полъх на вятъра отвън капаците изтракаха по стъклото. Джунипър се размърда.

— Пърси? — отново се обади Сафи.

— Не днес — отсече накрая Пърси и зарови изпушената си цигара в малкия кристален пепелник. — Вече се стъмва рано. Почти мръкна.

Погледнах през прозореца и установих, че има право. Слънцето се беше спуснало бързо и бе започнал да се процежда хладен нощен въздух.

— Когато дойдете утре, ще ви заведа в стаята с архива. — Очите й се впериха строго в моите. — И, госпожице Бърчил!

— Да?

— Не искам да чувам от вас нито дума повече за Джунипър или за него.

1.

Лондон, 22 юни 1941 г.

Апартаментът беше малък, просто две стаички на последния етаж на викторианска сграда. Покривът беше наклонен от едната страна и опираше в стена, издигната някога, така че мансардата, в която отвсякъде духаше, да стане две помещения. Освен това нямаше истинска кухня, само малка мивка и стара газова готварска печка. Апартаментът не беше на Том, той си нямаше свое жилище, понеже не му трябваше. Живееше със семейството си близо до Елефант и Касъл преди началото на войната, а после беше с полка си, който постепенно оредя и се превърна в група изостанали от частта си войници, запътили се към брега. След Дюнкерк беше спал в легло в спешната болница „Чъртси“.

Откакто се беше уволнил обаче, се местеше от стая в стая и чакаше кракът му да оздравее, за да го повикат отново в частта му. Из цял Лондон имаше празни жилища, така че лесно си намираше подслон. Войната сякаш беше разместила всичко — хора, притежания, чувства — и вече нямаше един-единствен правилен начин да постъпваш. Конкретно този апартамент, тази обикновена стая, която той щеше да помни до сетния си час и която скоро щеше да се превърне в хранилище на най-хубавите и светли мигове от живота му, беше на негов приятел, с когото беше учил в колежа за учители в друг свой живот отпреди много време.

Още беше рано, но Том вече беше ходил до Примроуз Хил и обратно. Напоследък не спеше добре, не спеше дълбоко. Не и след месеците, прекарани във Франция, където се препитаваше благодарение на находчивостта си и живееше уединено. Събуждаше се заедно с птиците, по-специално със семейството врабци, настанило се на прозореца му. Сигурно не биваше да ги храни, но хлябът беше плесенясал, а служителят от Службата за спасено имущество много настояваше нищо да не се хвърля. Хлябът плесенясваше заради топлината в стаята и парата от бойлера. Том държеше прозореца отворен, но през деня слънцето затопляше долните апартаменти, плъзваше по стълбите и се промъкваше през дъските на пода, преди да стигне тавана, да протегне ръка и със собственическа лекота да се ръкува с парата. Най-добре беше да се примири — парата беше негова, както и птиците. Ставаше рано, хранеше ги, после ходеше.

Лекарите бяха казали, че ходенето е най-доброто за крака му, но Том и бездруго щеше да го прави. У него се бе появило нещо, което не му даваше мира, нещо, с което се сдоби във Франция и трябваше всекидневно да преодолява. Всяка крачка по пътя помагаше мъничко и той се радваше на освобождението, макар да съзнаваше, че е временно. Днес сутринта, докато стоеше на върха на Примроуз Хил и наблюдаваше как зората запретва ръкави, той различи зоологическата градина и Би Би Си, а в далечината — купола на катедралата „Сейнт Пол“, който се издигаше отчетливо сред порутените околни сгради. Том беше в болницата по време на най-тежките въздушни нападения, а старшата медицинска сестра пристигна на трийсети декември с „Таймс“ в ръка (дотогава не му даваха вестника). Застана до леглото му със строго, но любезно изражение и той се зачете, а още преди да дочете заглавието, тя заяви, че това е Божие дело. Том се съгласи, че оцеляването на купола е чудо, но скришом си помисли, че по-скоро е въпрос на късмет. Имаше проблеми с Бог, с представата, че божествено същество може да спаси една сграда, при положение че цяла Англия кърви, смъртно ранена. Пред старшата обаче кимна в знак на съгласие — проявеше ли богохулство, тя току–виж започнала да шушне на лекарите за тревожното състояние на психиката му.

На перваза на един тесен прозорец с панти беше подпряно огледалце и Том, по потник и панталони, се наведе към него и прокара малкото късче сапун по бузите си. Разочаровано се вгледа в петнистото отражение върху осеяното с точици стъкло, в младия мъж, наклонил глава, така че млечната слънчева светлина да пада върху бузата му, и внимателно прокарващ бръснача по челюстта си отново и отново, потръпвайки, докато се справяше с местенцето около мекото на ушите си. Човекът от огледалото изплакна бръснача в плитката вода, поразклати го и се зае с другата си страна, точно както прави всеки мъж, който се привежда в спретнат вид, за да посети майка си на рождения й ден.

Том усети, че се е отнесъл, и въздъхна. Внимателно остави бръснача върху рамката и облегна двете си ръце на външната извивка на мивката. Стисна очи и поде познатото броене до десет. Това отместване се случваше често напоследък — откакто се бе върнал от Франция, но още по-често, откакто го бяха изписали от болницата. Сякаш се намираше извън тялото си и наблюдаваше, неспособен да повярва, че младият мъж от отражението, човекът с приветливо лице и благо изражение, изправен пред един дълъг ден, е самият той. Че преживяното през последните осемнайсет месеца, гледките и звуците — онова дете, мили боже, което лежеше мъртво и самичко на пътя във Франция — се крие зад това все още гладко лице.

„Ти си Томас Кавил — напомни си той категорично, след като преброи до десет, — ти си на двайсет и пет години и си войник. Днес е рожденият ден на майка ти и ще й гостуваш на обяд.“ Сестрите му също щяха да са там, най-голямата — с невръстния си син Томас — кръстен на него, — а също и брат му Джоуи, но не и Тео, който беше на север, обучаваше се с полка си и пишеше весели ободрителни писма за вкусна храна и за момиче, на име Кити. Щяха да бъдат затворени и груби, каквито бяха през войната: никакви съмнения, никакви въпроси, само шеговити коментари за това, колко е трудно да се сдобиеш с яйца или със захар. Никакво съмнение, че Великобритания ще се справи. Че те ще се справят. Том смътно помнеше кога самият той се беше чувствал така.

Джунипър извади листа хартия и отново провери адреса. Обърна го настрани, наведе глава и се прокле заради ужасния си почерк. Твърде бързо, твърде небрежно, твърде нетърпеливо, преди да се заеме със следващата идея. Вдигна поглед към тясната къща и забеляза номера на черната входна врата. Двайсет и шест. Това беше. Трябваше да бъде.

И наистина беше. Джунипър решително пъхна листчето в джоба си. Като оставим номера и улицата настрана, тя позна къщата от разказите на Мери толкова ясно, както би разпознала абатството Нортангър или Брулени хълмове. С пружинираща походка изкачи предните стълби и потропа на вратата.

Беше в Лондон точно от два дни и още не можеше съвсем да повярва. Чувстваше се като литературен герой, избягал от книгата, в която създателят й старателно и внимателно я е затворил като в клетка, изрязала е силуета си и е скокнала свободна върху непознатите страници на друга история с много повече мръсотия, шумотевица и ритъм. История, която тя вече обожаваше: оживлението, безпорядъка, нещата и хората, които тя не разбираше. Беше въодушевяващо, точно както тя предполагаше открай време.

Вратата се отвори и едно начумерено лице я свари неподготвена — беше човек, много по-млад от нея, но и някак по-възрастен.

— Какво искате?

— Идвам да се видя с Мередит Бейкър. — Гласът на Джунипър прозвуча странно в собствените й уши, тук, в тази различна история. Представи си Пърси, която знаеше точно как трябва да се държи в света, но този спомен се смеси с по-нов — за Пърси със зачервено и гневно лице след срещата й с адвоката на татко — и Джунипър го остави да се превърне в пясък и да се разпилее по земята.

Момичето — с тези стиснати и злобни устни можеше да е само Рита — изгледа Джунипър от глава до пети, после по лицето й се изписа високомерно подозрение, а също и — странно, понеже не се познаваха — силна неприязън.

— Мередит! — провикна се тя най-сетне с ъгълчето на устата си. — Веднага се домъкни долу.

Джунипър и Рита се взираха една в друга, докато чакаха, без да си говорят, и в главата на Джунипър се появи цял рояк от думи, които се сплетоха в началото на описание, което после щеше да изпрати в писмо до сестрите си.

После Мередит се появи шумно, с очила на носа и кърпа в ръка и думите изгубиха значение.

Мередит беше първата приятелка, която Джунипър си беше спечелила, и първата, която изгуби, затова огромната тежест на отсъствието й се стовари върху й съвсем неочаквано. Когато бащата на Мери пристигна изненадващо в замъка през март и настоя този път дъщеря му да се върне в Лондон, двете момичета се вкопчиха една в друга и Джунипър прошепна в ухото на Мери: „Ще дойда в Лондон. Скоро ще се видим“. Мери се разплака, но Джунипър — не, не тогава. Махна й с ръка, върна се в таванската мансарда и се помъчи да си спомни какво е да си сам. Целият си живот беше прекарала така — макар че в мълчанието, останало, след като Мери си замина, имаше нещо ново. Тихото тиктакане на часовник, който отброяваше секундите на една съдба, която Джунипър бе упорито решена да изпревари.

— Ти дойде — възкликна Мередит, побутна очилата си нагоре по носа с опакото на дланта си и примигна, все едно имаше видение.

— Казах ти, че ще дойда.

— Но къде си отседнала?

— При кръстника ми.

По лицето на Мередит плъзна усмивка, която се превърна в смях.

— Да се махаме от тук тогава — каза тя и здраво стисна ръката на Джунипър.

— Ще кажа на мама, че не си приключила в кухнята, както ти е поръчала — провикна се сестра й подире им.

— Не й обръщай внимание — каза Мередит. — Сърди се, понеже във фризьорския салон не я пускат да излиза от килера с метлите.

— Жалко, че никой не се е сетил да я заключи там.

В крайна сметка Джунипър Блайд се добра до Лондон. С влак, точно както беше предложила Мередит, докато седяха заедно на покрива в Милдърхърст. Бягството се оказа много по-лесно, отколкото беше предполагала. Просто тръгна през полето и не спря, докато не стигна гарата.

Беше много доволна от себе си, когато го направи, и за известно време й убягна, че трябва да направи и още нещо. Джунипър умееше да пише, можеше да измисля величествени истории и да ги запечатва в сложни думи, но съзнаваше, че е напълно отчайваща във всичко останало. Цялото й знание за света и за начина, по който той е устроен, беше извлечено от книгите и от разговорите със сестрите й — а те и двете не бяха особено светски, — както и от разказите на Мери за Лондон. Затова, докато стоеше на гарата, не се изненада, че няма представа какво да прави сега. Едва когато забеляза будката с надпис „Билети“, си спомни, че трябва да си купи билет, естествено.

Пари. Ето нещо, което Джунипър не познаваше и от което не се нуждаеше, но след смъртта на татко остана малка сума. Не се беше занимавала с подробностите от завещанието — стигаше й да знае, че Пърси е ядосана, Сафи загрижена, а самата тя — нищо неподозиращата причина за това, — обаче когато Сафи спомена за определена сума истински пари, които можеш да сгънеш, да държиш и да разменяш за други неща, и предложи да ги приберат на сигурно място, Джунипър се противопостави. Тя предпочиташе да ги задържат, само за да ги погледа малко. Сафи, скъпата Сафи, се съгласи да изпълни странната молба, без да й мигне окото, все едно е нещо съвсем разумно, понеже идваше от Джунипър, а Сафи я обичаше и поради това не оспорваше желанията й.

Когато влакът пристигна, той се оказа пълен, но един по-възрастен мъж във вагона стана, докосна шапката си и Джунипър разбра, че от нея се очаква да седне на освободеното от него място. Място до прозореца. Колко са очарователни хората тук! Усмихна му се, мъжът кимна, а тя седна с куфара в скута си и зачака какво ще се случи. „Наистина ли се налага да пътувате?“, гласеше табела на перона. Да, помисли си Джунипър, да, налага се. Съзнаваше по-уверено от всякога, че ако остане в замъка, ще се обрече на бъдеще, което отказваше да приеме. Бъдещето, което виждаше отразено в очите на баща си, когато той обхващаше раменете й и й внушаваше, че те двамата са еднакви.

Парата се завихри и завъртя на перона и Джунипър се развълнува, все едно беше яхнала огромен пухтящ дракон, който щеше да полети в небето и да я понесе със себе си към някое очарователно и въображаемо място. Разнесе се пронизителна свирка, от която косъмчетата по ръцете на Джунипър настръхнаха, и влакът потегли, движеше се на мощни тласъци. Джунипър не се сдържа и се засмя, обърната към стъклото, понеже беше успяла. Наистина го беше направила.

След време прозорецът се замъгли от дишането й и край нея прелитаха безименни и непознати гари, полета, села и гори: пастелна смесица от зелено, синьо и ивици розово, нанесени с водниста четка. Понякога цветовете спираха да прелитат, изясняваха се и оформяха картина сякаш в рамка, поместена в правоъгълника на прозореца. Картина на Констабъл или някой от пасторалните пейзажи, на които татко се възхищаваше. Картини от вечната провинция, която той възхваляваше със замъглени от познатата тъга очи.

Джунипър не понасяше вечността. Тя знаеше, че няма такова нещо. Имаше само тук и сега, и начина, по който биеше сърцето й в своя твърде ускорен ритъм, макар и не опасно ускорен, понеже тя седеше във влак за Лондон, заобиколена от шум, движение и топлина.

Лондон. Джунипър произнесе думата веднъж едва чуто, после я повтори. Наслади се на нейната гладкост, на двете равновесни срички, на начина, по който ги усещаше на езика си. Нежни, но тежки като тайна, като дума, която можеха да си прошепнат един на друг любовници. Джунипър искаше любов, искаше страст, искаше усложнения. Искаше да живее, да обича и да подслушва, да научава тайни и узнава какво си казват хората, как се чувстват, какво ги кара да се смеят, да плачат и да въздишат. Хора, които не бяха Пърси, Сафи, Реймънд или Джунипър Блайд.

Преди време, когато беше още съвсем мъничка, на едно от полетата в Милдърхърст се беше приземил балон, пълен с горещ въздух. Джунипър не можеше да си спомни защо, дали човекът беше приятел на татко, или известен авантюрист, помнеше само, че закусваха на открито на моравата и всички се бяха събрали, братовчедите им от север също, както и неколцина избрани гости от селото, за да наблюдават голямото събитие. Балонът беше привързан за земята с въжета и когато пламъкът се изви нагоре и кошът се напрегна да го последва, хората в края на всяко въже се заеха с освобождаването му. Въжетата заскърцаха напрегнато, пламъците се извиха още по-нагоре и за един миг катастрофата сякаш изглеждаше неизбежна пред ококорените очи на всички.

Едно-единствено въже се освободи и цялото съоръжение се наклони настрани, а пламъците се заизвиваха опасно близо до плата на балона. Джунипър погледна към татко. Беше още дете и не знаеше за целия ужас на неговото минало — щеше да мине време, преди той да обремени най-малката си дъщеря със своите тайни, — но тя знаеше още тогава, че Реймънд Блайд се страхува от огън повече от всичко останало. Докато наблюдаваше развоя на събитията, лицето му стана бяло като мрамор и по него ясно се изписа ужас. Джунипър също възприе неговото изражение, любопитна да узнае какво е да се вкамениш и да изгаряш от страх. Последните въжета бяха освободени точно навреме и балонът се изправи, освободи се и се понесе към небето, издигайки се високо в синевата.

За Джунипър смъртта на татко беше като освобождаването на онова първо въже. Усети освобождението, когато тялото й, душата й, цялото й същество се наклони на една страна и съществена част от тежестта, която я притискаше, падна. Последните въжета тя отряза самичка: приготви си един малък куфар с няколко неподходящи дрехи и двата адреса, които имаше на хора в Лондон, а после зачака деня, когато и двете й сестри ще бъдат заети и тя ще успее да се измъкне незабелязано.

Оставаше само едно въже, което свързваше Джунипър с дома й. Него най-трудно щеше да пререже, понеже Пърси и Сафи старателно бяха затегнали възела. Но все пак това трябваше да се направи, понеже тяхната обич и загриженост бяха за нея капан, точно както и очакванията на татко. Докато Джунипър приближаваше Лондон и пушекът и оживлението на гара Чаринг Крос я поглъщаха, тя си представи лъскави ножици и се наведе да пререже с тях въжето. Гледаше как то пада, поколеба се за момент като отрязана опашка, после се изгуби в далечината, докато все по-бързо се носеше към замъка.

Най-сетне свободна, тя помоли да я упътят към пощенска кутия и пусна писмо до къщи, в което обясняваше накратко какво и защо е направила. Писмото щеше да стигне при сестрите й, преди да имат време да се разтревожат прекалено и да изпратят хора да я търсят. Знаеше, че те ще се притесняват, Сафи особено щеше да е жертва на страха, но какво друго й оставаше на Джунипър?

Едно беше сигурно. Сестрите й никога нямаше да се съгласят да я пуснат доброволно.

Джунипър и Мередит лежаха една до друга на изсветлялата от слънцето трева в парка, а слънчеви петна играеха на криеница между надничащите отгоре листа. Опитаха да си намерят шезлонги, но повечето бяха изпочупени и облегнати на стволовете на дърветата с надеждата някой да ги намери и поправи. Джунипър нямаше нищо против: денят беше горещ, затова хладната трева и земята под нея бяха много приятни. Беше свила едната си ръка под главата. С другата ръка държеше цигара, пушеше бавно, примижала с лявото си око, наблюдаваше как листата потрепват на фона на небето и слушаше Мередит да й разказва докъде е стигнала с ръкописа си.

— И така — каза тя, когато приятелката й приключи, — кога ще ми го покажеш?

— Не знам. Почти е готов. Почти. Но…

— Но какво?

— Не знам. Чувствам се толкова…

Джунипър завъртя глава настрани и вдигна длан над очите си, за да затули слънцето.

— Толкова как?

— Напрегната.

— Напрегната ли?

— Ами ако не ти хареса? — рязко се надигна Мередит.

Джунипър направи същото и кръстоса крака.

— Не може да не ми хареса.

— Но ако не ти хареса, повече никога няма да напиша нищо друго.

— Виж, малко патенце — престори се на строга Джунипър, набърчи чело и се почувства като Пърси, — ако е така, по-добре спри още сега.

— Защото си сигурна, че няма да ти хареса!

По лицето на Мередит се изписа отчаяние, което свари Джунипър неподготвена. Тя само се шегуваше, подкачаше я, както правеха винаги. Очакваше Мери да се засмее и да възприеме същия строг тон или да изтърси нещо също толкова безсмислено. Но изправена пред толкова сериозна реакция, изражението на Джунипър угасна и тя се отказа от властната маска.

— Изобщо нямах това предвид — каза и положи длан върху блузата на приятелката си достатъчно близо до сърцето, за да го усети как бие със собствените си пръсти. — Пиши каквото има тук, защото ти е приятно, а не защото искаш някой друг да хареса каквото си казала.

— Дори ти?

— Особено аз! Боже, Мери, че какво знам аз?

Мередит се усмихна, отчаянието й се стопи и тя заговори с устремна енергия за някакъв таралеж, който се появил в бомбоубежището на семейството й. Джунипър я слушаше, смееше се и остави съвсем мъничка част от вниманието си да кръжи над странното ново напрежение, изписано по лицето на приятелката й. Ако беше различен човек, на когото думите понякога отказват да хрумват, щеше да проумее по-добре тревогата на Мери. Но тя не беше и затова не я проумя, и след време се отказа. Да бъде в Лондон, да бъде свободна, да седи на тревата и слънцето да пълзи по гърба й — само това имаше значение.

Джунипър угаси цигарата си и забеляза, че едно от копчетата на блузата на Мередит се е разкопчало.

— Ей — каза тя и се пресегна, — разкопчала си се, патенце. Дай да ти помогна да се стегнеш.

2.

Том реши да отиде пеша до Елефант и Касъл. Не обичаше метрото — влаковете се движеха твърде дълбоко под земята и го караха да се чувства неспокоен и затворен в капан. Сякаш преди цяла вечност водеше Джоуи да седне на перона и да слуша приближаващия се грохот. Разтвори юмруците си, отпуснати от двете страни на тялото му, и си спомни какво беше усещането да стиска онази пълна ръка — потна, винаги потна от топлината и от ужас, — докато двамата заедно надничаха в тунела, чакаха блясъка на фаровете, юмрука от задушлив и прашен въздух, който оповестяваше пристигането на влака. Помнеше най-вече как гледа към лицето на Джоуи, колко радостно бе изражението му първия път.

Том спря за миг и затвори очи, за да остави спомена да избледнее и да се отдалечи. Когато отново ги отвори, едва не се сблъска с три млади жени, по-млади от него със сигурност, но толкова спретнати в цивилните си костюми и с толкова самоуверена походка, че го накараха да се почувства глупав и нелеп в сравнение с тях. Те се усмихнаха, когато той отстъпи настрани, и всяка от тях вдигна ръка и направи знака на победата, докато се разминаваха. Том се усмихна в отговор, малко сковано и с известно закъснение, после продължи към моста. Зад него се разнесе смехът на момичетата, престорено стеснителен и бълбукащ като хладна напитка отпреди войната, бързото потропване на обувките им се отдалечи и Том изпита смътното усещане, че е пропуснал някаква възможност, но за какво — не знаеше. Жените не спряха и той не забеляза да хвърлят поглед през рамо, по-скоро доближиха глави и тайно погледнаха високия млад войник, подметнаха нещо за хубавото му лице и за сериозните му тъмни очи. Том беше твърде зает да върви, да поставя единия крак зад другия — точно както беше правил във Франция — и да мисли за онзи символ. Знака на победата. Имаше го навсякъде и той се зачуди откъде ли е тръгнало всичко, кой беше решил какво означава знакът и как така всички го бяха научили.

Докато минаваше по моста Уестминстър и се приближаваше до къщата на майка си, Том си позволи да забележи нещо, което се мъчеше да пренебрегне. Тревожното усещане се бе завърнало — онова мъчително отсъствие, загнездило се под гръдния му кош. Беше се промъкнало заедно със спомените му за Джоуи. Том си пое дълбоко дъх и закрачи по-бързо, макар да знаеше, че така има по-голям шанс да надбяга сянката си. Странно беше това усещане, че нещо липсва: необичайно беше отсъствието на нещо да оказва толкова силно и осезаемо влияние. Приличаше на носталгия и това го озадачи, първо, защото беше голям човек и със сигурност трябваше да е надраснал подобни чувства, и второ, понеже си беше у дома.

Мислеше си — докато лежеше на мокрите дървени дъски на лодката, която го връщаше от Дюнкерк, в колосаните чаршафи на болничното легло, в първия си апартамент под наем в Арлингтън, — че онова усещане, тъпата и несекваща болка ще се облекчи, когато отново прекрачи прага на родния си дом, когато майка му го притисне в прегръдката си и се разплаче на рамото му, когато го увери, че вече си е у дома и всичко ще бъде наред. Обаче не стана така и Том знаеше причината. Гладът му всъщност изобщо не беше носталгия. Използваше тази дума лениво, може би дори обнадеждено, за да описва чувствата, съзнанието, че е изгубил, нещо основно. Не му липсваше конкретно място — в действителност беше по-зле от това. Том беше изгубил част от себе си.

Знаеше къде я беше оставил. Усети, че това се случи в полето близо до канал Еско, когато се бе извърнал и бе срещнал погледа на другия войник, германеца с насочен пистолет право в гърба на Том. Изпадна в паника, усети горещ течен прилив, после усети, че му олеква. Цял пласт от съществото му, част, която усещаше и от която се страхуваше, се обели като парченце от цигарената хартия в кутийката на баща му, понесе се във въздуха и падна, захвърлена на бойното поле. Другата част, твърдата сърцевина, наречена Том, наведе глава и хукна, без да мисли за нищо, без да чувства нищо, долавяща само задъханото си дишане в собствените си уши.

Том знаеше, че раздялата, отместването го е направило по-добър войник, но след него той остана непълноценен човек. Точно поради тази причина вече не живееше у дома. Сега възприемаше нещата и хората като през матово стъкло. Виждаше ги, но неясно, и със сигурност не можеше да ги докосне. Лекарят му го обясни в болницата, каза му, че е виждал и други хора със същото оплакване, обаче това не намали ужаса на Том, когато майка му се усмихна, както му се усмихваше като малко момче, и го убеждаваше да си свали чорапите, за да ги закърми, а той усети единствено празнота. А също, когато пиеше от старата чаша на баща си, когато малкият му брат Джоуи — вече голям мъж, но и завинаги малкото му братче — нададе възглас и се понесе към него в тромав галоп, притиснал към гърдите си оръфаната си книжка „Блек Бюти“[19], когато сестрите му пристигнаха и започнаха да се вайкат колко е отслабнал Том, как ще разпределят порциона си и ще го поугоят. Тогава Том не изпита нищо и заради това му се прииска…

— Господин Кавил!

Името на баща му. Сърцето на Том пропусна един удар. В следващия наелектризиран миг му прилоша от облекчение, понеже това означаваше, че баща му е още жив, че е добре и че нещата могат да се оправят. Явно изобщо не си въобразяваше през последните седмици, когато мяркаше стареца да върви по лондонските улици към него, да му маха от другия край на бойното поле, да се пресяга да хване ръката на Том на онзи кораб в Ламанша. Тоест въобразяваше си, но не онова, което си мислеше, че си въобразява: този свят, това място с бомби и куршуми, и с пушка в ръцете му, с неудобните пътувания с кораб по тъмните и коварни води на Ламанша и месеците на линеене по болниците, където прекомерната хигиена прикриваше мириса на кръв и на мъртвите деца, изоставени по опожарените от взривовете улици — ето това беше ужасната картина, родена от въображението му. Изведнъж осъзна с внезапна и шеметна момчешка радост, че в действителност всичко е наред, понеже баща му е жив. Би трябвало, след като някой го вика.

Том се извърна и я видя — момичето, което му махаше с ръка, познато лице, което се приближаваше към него. Момиче, което вървеше с походката на младите момичета, които искат да бъдат по-възрастни — с изпънати назад рамене, вирната брадичка, извити китки, — но в същото време бързаше като развълнувано дете от една пейка в парка и мина през бариерата, където преди имаше железен парапет, превърнат сега в куршуми и самолетни криле.

— Здравейте, господин Кавил — поздрави тя задъхано и застана пред него. — Върнали сте се от войната!

Очакването на Том да види баща си се стопи. Надеждата, радостта и облекчението излетяха като въздух през хилядите дупчици сякаш от иглички по кожата му. Том осъзна с въздишка, че самият той е господин Кавил и че момичето на тротоара, което примигва иззад очилата си, очаквайки нещо от него, е негова ученичка, че му е била ученичка някога. Преди, когато Том се занимаваше с такива неща, когато говореше наистина авторитетно за велики идеи, които дори не разбираше. Том се намръщи, когато си спомни какъв е бил тогава.

Мередит. Името му хрумна изведнъж и с пълна увереност. Така се казваше тя, Мередит Бейкър, но беше пораснала от последната им среща. Том усети, че се усмихва, съумя да изрече поздрав и долови приятно чувство, което не можа веднага да определи, нещо, свързано с това момиче, с Мередит, и с последния път, когато я бе видял. И точно преди да се смръщи лекичко и да се зачуди, изплува споменът, с който беше свързано усещането му: горещ ден, кръгъл басейн, едно момиче.

И тогава я видя. Момичето от басейна, тук, на лондонската улица, посред бял ден, и за миг си помисли, че сигурно му се привижда. Че как иначе? Момичето от мечтите му, което той си представяше понякога, докато беше надалече: сияйно и усмихнато кръжеше край него, когато Том прекосяваше Франция, когато се строполи под тежестта на приятеля си Анди — издъхнал на рамото му кой знае кога, неусетно, — когато го улучи куршумът, коляното му се огъна и кръвта му рукна върху пръстта близо до Дюнкерк…

Том я погледна, поклати глава и започна безмълвно да брои до десет.

— Това е Джунипър Блайд — представи я Мередит, играейки си с копче на блузата близо до яката си, и се усмихна широко на момичето.

Том проследи погледа й. Джунипър Блайд. Разбира се, че така се казваше.

Тогава тя се усмихна смайващо открито и лицето й изцяло се преобрази. А от това и той се почувства преобразен, сякаш за част от секундата наистина стана отново същият млад мъж, който стоеше до искрящия басейн през онзи горещ ден отпреди войната.

— Здравейте — поздрави тя.

Том кимна в отговор, но думите бяха твърде несигурни и той не успя да се справи с тях.

— Господин Кавил беше мой учител — каза Мередит. — Запознахте се в Милдърхърст.

Том отново погледна крадешком Джунипър, докато вниманието й беше насочено към Мередит. Тя изобщо не беше хубавата Елена — не лицето й беше привлякло вниманието му. Ако беше друга жена, чертите й нямаше да бъдат приятни, а по-скоро несъвършени: твърде раздалечените очи, твърде дългата коса, разстоянието между предните зъби. Обаче при нея това бе изобилна, разточителна красота. Отличаваше я особената й жизнерадост, така реши той. Беше неестествено красива, но същевременно и напълно естествена. По-ярка, по-сияйна от всичко останало.

— До басейна — поясни Мередит, — помниш ли? Той дойде да провери как съм, докато живеех при вас.

— А, да — каза това момиче, Джунипър Блайд, обърна се към Том и той вътрешно се сви. Дъхът му секна, когато тя се усмихна. — Плувахте в басейна ми.

Дразнеше го и на него страшно му се прииска да отговори някак, да се пошегува, както би направил преди.

— Господин Кавил е поет — додаде Мередит, а гласът й сякаш идваше от другаде, от много далече.

Том се постара да се съсредоточи. Поет. Почеса се по главата. Вече не мислеше за себе си така. Смътно си спомняше, че е заминал на война, за да трупа опит, убеден, че ще успее да разгадае тайните на света, да види нещата по нов начин, по-ясно. И наистина стана така. Само че мястото на нещата, които виждаше и които бе видял, не беше в стиховете.

— Вече не пиша стихове — каза той. Това беше първото изречение, което успяваше да изрече, и се почувства длъжен да се справи по-добре. — Бях зает. С други неща. — Сега гледаше само към Джунипър. — Живея в Нотинг Хил.

— В Блумсбъри — каза тя.

Той кимна. Срещата с нея тук, сега, след като си я беше представял толкова много пъти по толкова различни начини, го смути.

— Не познавам много хора в Лондон — продължи тя и Том не можа да прецени дали поведението й е напълно непресторено, или тя прекрасно съзнава очарованието си.

Така или иначе, нещо в начина, по който го каза, му вдъхна смелост.

— Познавате мен — отговори той.

Тя го изгледа любопитно, наклонила глава, сякаш заслушана в думите, които не беше изрекъл, после се усмихна. Извади бележник от чантата си и написа нещо. Когато му подаде листа, пръстите й докоснаха дланта му и той се сепна, сякаш го удари ток.

— Да, познавам вас — съгласи се тя.

Тогава, и после, всеки път, когато премисляше разговора, му се стори, че няма други три думи, които да са толкова прелестни и толкова истинни.

— У дома ли се прибирате, господин Кавил? — попита Мередит.

Съвсем беше забравил за нея.

— Да, майка ми има рожден ден. — Той погледна часовника си, но цифрите нищо не му говореха. — Трябва да тръгвам.

Мередит се усмихна широко и вдигна два пръста със знака на победата. Джунипър само се усмихна.

Том изчака да стигне улицата на майка си, преди да разгърне листчето, но докато стигна входната врата, вече беше запечатал в паметта си адреса в Блумсбъри.

Мередит остана сама едва късно през нощта и успя да запише всичко. Вечерта беше мъчителна: Рита и мама спориха през цялото време, докато вечеряха, татко ги накара да седнат всички заедно и да изслушат съобщението на господин Чърчил по радиото, свързано с руснаците, а после мама — която все още наказваше Мередит заради предателството й в замъка — намери огромна купчина чорапи, които трябваше да бъдат закърпени. Затворена в кухнята, където винаги беше горещо през лятото, Мередит си припомняше изминалия ден отново и отново, решена да не забравя нито една подробност.

А сега, най-накрая, беше избягала в тишината на стаята, която делеше с Рита. Седеше на леглото, облегната на стената, а скъпоценният й дневник беше върху коленете, докато пишеше с шеметна скорост по страниците му. Разумно беше да почака, колкото и да бе мъчително, понеже в момента Рита се държеше особено противно и ако намереше дневника, последиците щяха да бъдат ужасни. За щастие, през следващия близо час хоризонтът щеше да бъде чист. По силата на някаква черна магия Рита беше успяла да привлече вниманието на помощника на месаря отсреща. Сигурно беше любов: момчето беше започнало да заделя наденички и тайно да ги дава на Рита. Тя, разбира се, се мислеше за превъзходно създание и беше напълно сигурна, че й предстои брак.

За нещастие, любовта не беше смекчила нрава й. Когато Мередит се прибра у дома следобед, тя я чакаше, за да разбере коя е била онази жена на вратата сутринта, къде толкова са бързали и какво изобщо си е наумила Мередит. Разбира се, Мери не й каза. Не искаше. Джунипър си беше нейната тайна.

— Моя позната — каза тя, като се стараеше да не изглежда прекалено загадъчна.

— Мама няма да остане доволна, когато й кажа, че не си вършиш работата у дома, а се мотаеш с госпожа Фръцла.

Мередит си имаше свое оръжие.

— Татко също, когато му кажа какво правите с господин Наденички в убежището.

Рита се изчерви възмутено, замери Мередит с нещо — оказа се обувка — и остави неприятна синина над коляното й, но тя не спомена за това нито пред Джунипър, нито пред мама.

Мередит дописа изречението, постави изразителна точка и после замислено засмука върха на химикалката си. Стигнала беше до момента, когато двете с Джунипър бяха срещнали господин Кавил да върви по тротоара, загледан съсредоточено и намръщено надолу, сякаш брои стъпките си. От другия край на парка тялото на Мередит го позна още преди разума й. Сърцето й подскочи, все едно бе на пружина, и тя си припомни детинското си увлечение по него. Как го следеше с поглед, как се вкопчваше във всяка негова дума и си представяше, че някой ден двамата ще се оженят. Сви се от страх, като си спомни. Е, тогава е била още дете. Какво си е въобразявала?

Все пак беше странно, необяснимо, прекрасно, че и той, и Джунипър се появиха в един и същи ден — двамата души, които повече от всички останали й помогнаха да открие пътя, който искаше да следва в живота си. Мередит съзнаваше, че се отдава на мечти — майка й все я обвиняваше, че си фантазира, — но не можеше да се отърси от усещането, че това означава нещо. Че има нещо съдбовно в повторната поява и на двамата в живота й. Че се дължи на провидението.

Внезапно осенена от една идея, Мередит скокна от леглото и извади сбирката си от евтини тетрадки от скривалището им на дъното на гардероба. Историята й още нямаше заглавие, но тя съзнаваше, че трябва да й постави, преди да я даде на Джунипър.

Нямаше да е лошо и да го напечата като в истински ръкопис — господин Сийбом от номер четиринайсети имаше стара пишеща машина. Може би ако Мередит предложеше да му занесе обяд, той щеше да й позволи да използва машината?

Тя коленичи на пода, прибра косата си зад ушите и разлисти тетрадките — прочиташе по някой ред тук-там и се напрягаше, понеже дори абзаците, с които се гордееше най-много, помръкваха, като си представеше строгия поглед на Джунипър. Обезсърчи се. Цялата история беше прекалено скована — вече го съзнаваше. Героите й говореха твърде много, чувстваха твърде малко и като че ли не знаеха какво точно искат от живота. А основното беше, че липсва нещо много важно — една страна от живота на главната героиня, която Мередит изведнъж разбра, че трябва да освежи. Как не се беше досетила по-рано!

Любов, разбира се. От това се нуждаеше историята й. Защото нали тъкмо любовта — превъзходното премятане на преливащото от чувства сърце — кара света да се върти?

3.

Лондон, 17 октомври 1941 г.

Дъската на прозореца в мансардата на Том беше по-широка от обикновено, затова беше удобна за сядане. Беше любимото място на Джунипър — факт, който тя категорично отказваше да приеме, че има някаква връзка с тъгата й по покрива на мансардата в Милдърхърст. Понеже не изпитваше такава тъга. Не би си позволила. Всъщност през месеците на отсъствието си Джунипър реши повече никога да не се връща там.

Вече знаеше за завещанието на баща си, за нещата, които той искаше от нея, и за мерките, които беше взел, за да е сигурен, че волята му ще се изпълни. Сафи й беше обяснила всичко в писмо не понеже искаше Джунипър да се почувства зле, а само за да се оплаче от раздразнителността на Пърси. Джунипър прочете писмото два пъти, за да се увери, че разбира правилно смисъла му, и после го изхвърли в езерото Сърпентайн и докато наблюдаваше как фината хартия потъва и синьото мастило се разтича, тя най-сетне се успокои. Баща й винаги постъпваше така — виждаше го ясно сега, от дистанцията на времето, — беше съвсем в негов стил да се опитва да дърпа конците на дъщерите си дори от гроба. Джунипър обаче отказваше да му позволи. Не беше склонна да допусне дори мисълта за татко да докара черни облаци на хоризонта на деня й. Днес повече от всеки друг път щеше само да грее слънце — нищо че всъщност времето беше мрачно.

Свила крака, облегнала гръб на мазилката и доволно пушейки цигара, Джунипър съзерцаваше градината долу. Беше есен и земята беше покрита с дебел килим от листа, а малкото коте беше в захлас. От часове си играеше долу, преследваше въображаеми врагове, подскачаше и се губеше под купчините, спотайваше се в тъмните ъгълчета на шарените сенки. Жената от апартамента на приземния етаж, чийто живот в Ковънтри беше опожарен, също беше там и даде на котето купичка с мляко. Напоследък нямаше много мляко, не и е новата купонна система, но двете все успяваха да оставят малко за уличното коте.

Откъм улицата се разнесе шум и Джунипър проточи шия, за да погледне. Мъж с униформа вървеше към сградата и сърцето й запрепуска лудо. Мина само секунда, преди да установи, че не е Том, дръпна от цигарата си и овладя приятната тръпка на очакването. Разбира се, че не беше той, още не. Щеше да дойде най-малко след половин час. Винаги се бавеше, когато посещаваше семейството си, обаче скоро щеше да си дойде, да й разказва какво ли не и тя щеше да го изненада.

Джунипър погледна вътре към малката маса до газовата печка — бяха я купили много евтино и бяха убедили таксиметровия шофьор да им помогне да я пренесат до апартамента срещу чаша чай. Върху нея имаше царско угощение. Доколкото позволяваше купонната система. Джунипър намери две круши на пазара в Портобело. Прекрасни круши, и то на цена, която можеха да си позволят. Излъска ги старателно и ги сложи до сандвичите, сардините и увитото във вестник пакетче. В средата, гордо възкачена върху една обърната кофа, беше тортата. Първата торта, дело на Джунипър.

Преди две седмици й хрумна, че Том трябва да получи торта за рождения ден и че тя лично трябва да му я приготви. Планът обаче се осуети, когато Джунипър установи, че няма никаква представа как да направи подобно нещо. Освен това сериозно се усъмни дали мъничката им газова печка ще се справи с такава огромна задача. Не за пръв път й се прииска Сафи да беше в Лондон. И не само за да й помогне за тортата. Джунипър не тъгуваше за замъка, но сестрите й липсваха.

Накрая тя почука на вратата на апартамента в сутерена с надеждата да завари у дома човека, който живееше там — не беше в армията, понеже беше дюстабан, но от това беше спечелила местната столова. Той си беше вкъщи и когато Джунипър му обясни затруднението си, съседът с радост реши да й помогне, изготви списък на нещата, които трябваше да набавят, и прие едва ли не с радост предизвикателството на ограниченията на купонната система. Дори й подари за каузата две от собствените си яйца и на тръгване й подаде нещо, увито във вестник и завързано с връв — „да го споделите двамата“. Разбира се, нямаха захар за глазура, обаче Джунипър написа името на Том с ментова паста за зъби и всъщност тортата не изглеждаше никак зле.

Той вече четирийсет минути се мъчеше да си тръгне, учтиво, разбира се, обаче изобщо не му беше лесно. Близките му много се радваха, че е възвърнал нормалното си състояние на духа, че отново си е „нашият Том“, и непрекъснато насочваха разговора към него. Нищо че кухничката на майка му беше пълна до пръсване с всякакви представители на семейство Кавил — всеки въпрос, всяка шега, всяко твърдение уцелваха Том право между очите. Сега сестра му говореше за някаква своя позната, загинала в двуетажен автобус по време на затъмнението. Клатеше глава, загледана към Том, и повтаряше:

— Каква трагедия, Томи. Излязла само за да занесе шалове за войниците.

Том се съгласи, че е ужасно — наистина беше. После изслуша разказа на чичо си Джеф за съсед, който бил премазан, както си карал колело, а накрая се поразмърда и се изправи.

— Благодаря ти, майко…

— Тръгваш ли си? — вдигна тя чайника. — Тъкмо се канех пак да го сложа на печката.

Той я целуна по челото, учуден, че трябва да се наведе толкова ниско.

— Никой не прави по-хубав чай от теб, но трябва да вървя.

Майка му изви едната си вежда.

— Кога ще ни я представиш?

Брат му Джоуи се правеше на влак и Том го потупа закачливо, избягвайки погледа на майка си.

— О, мамо! — каза само и преметна чантата си през рамо. — Не знам за какво говориш.

Крачеше енергично, нетърпелив да се върне в апартамента, при нея, нетърпелив да изпревари влошаването на времето. Обаче колкото и бързо да крачеше, думите на майка му го застигаха. И го дращеха, понеже Том копнееше да каже на семейството си за Джунипър. При всяка среща с тях трябваше да се бори с порива да ги стисне за раменете и да възкликне като дете, че е влюбен, че светът е прекрасно място, въпреки че млади мъже се избиват един друг, а млади жени, майки на невръстни деца, загиват по автобуси, а са излезли само за да занесат шалове за войниците.

Но не го стори, защото Джунипър го беше помолила. Нейното решение никой да не узнава, че двамата се обичат, ограничаваше Том. Тази тайнственост не подхождаше за толкова пряма жена, с толкова недвусмислено мнение и толкова неумолима по отношение на всичко, което чувства, говори или прави. Отначало той зае отбранителна позиция, усъмни се дали тя няма да се отнесе с превъзходство към родителите му, но интересът й към тях разби на пух и прах това подозрение. Джунипър говореше за тях и разпитваше като човек, поддържал приятелски отношения със семейство Кавил от години. Том разбра, че тя не прави разлика между родителите му и другите хора. Увери се с абсолютна сигурност, че сестрите й, които Джунипър твърдеше, че обожава, също нищо не подозират като собственото му семейство. Писмата от замъка пристигаха винаги чрез нейния кръстник (който приемаше измамата със забележителна невъзмутимост) и Том забеляза, че когато отговаря, Джунипър дава адреса в Блумсбъри. Подпита я за причината — отначало заобиколно, после направо, но тя отказа да обясни и само намекна, че сестрите й са старомодни и закрилнически настроени, затова било най-добре да изчакат подходящ момент.

Това не допадаше на Том, но той я обичаше и се съобрази с желанието й. Почти напълно. Не се сдържа и писа на Тео. Брат му беше на север с полка си, така че донякъде стореното беше редно. Освен това първото писмо на Том за необикновеното красиво момиче, с което се е запознал, единственото, способно да запълни празнината в него, беше написано много преди тя да го помоли да не го прави.

Още от онази първа среща на улицата близо до Елефант и Касъл Том знаеше, че трябва отново да види Джунипър Блайд. Още на следващия ден отиде в Блумсбъри на зазоряване само за да погледне — така си каза, да види вратата, стените, прозорците, зад които спеше тя.

Наблюдава къщата с часове, пушейки нервно, и най-накрая тя излезе. Том я последва за малко, преди да събере смелост да я повика:

— Джунипър.

Беше го изричал и мислил толкова много пъти, но сега, когато произнесе името на глас и тя се обърна, беше различно.

Прекараха заедно целия озарен от слънцето ден, разхождаха се и разговаряха, хапнаха от къпините, които откриха да растат по стената на гробището, а когато се стъмни, Том не искаше да я пусне да си ходи. Предложи да отидат да потанцуват, понеже смяташе, че момичетата харесват това. Явно не и Джунипър. Дистанцираното изражение, с което посрещна предложението му, беше толкова непресторено, че за миг Том се слиса. Окопити се достатъчно, за да я попита какво друго би желала да прави, и Джунипър отговори, че иска да продължат да се разхождат. Да проучват, така се изрази.

Том ходеше бързо, но тя не изоставаше, местеше се ту от едната, ту от другата му страна, понякога говореше, друг път мълчеше. За някои неща приличаше на дете — у нея имаше нещо непредсказуемо и опасно, внушаваше му неловкото, но и някак съблазнително усещане, че се е свързал с човек, за когото обичайните правила на поведение не важат.

Джунипър спираше да погледне нещо, после го настигаше съвсем нехайно и той се притесняваше, че тя може да се спъне в нещо заради пълното затъмнение — в дупка на тротоара или в чувал с пясък.

— В провинцията е различно — предупреди я той и в гласа му се прокрадна старият учителски тон.

А Джунипър просто се засмя и отговори:

— Надявам се. Точно затова дойдох тук. — После му обясни, че има изключително добро зрение, като птица, сигурно заради замъка и начина, по който е отраснала. Том не помнеше подробностите, защото вече беше престанал да я слуша. Облаците се бяха отместили, луната беше почти пълна и на нейната светлина косата на Джунипър беше станала сребриста.

Добре, че не го хвана да я съзерцава. Извади късмет, понеже тогава тя коленичи и започна да рови сред развалините. Том се приближи, любопитен какво е привлякло вниманието й, и установи, че кой знае как насред руините по лондонските улици тя беше открила храст орлови нокти, свлякъл се на земята след отстраняването на оградата, по която бе пълзял, но въпреки тона все още жив. Джунипър откъсна клонка и я заплете в косите си, тананикайки си странна и прелестна мелодия.

Когато слънцето започна да се издига и двамата се изкачиха по стълбите към апартамента му, тя напълни стар буркан с води, постави го на прозореца и сложи вътре клонката. Много нощи след това, докато лежеше сам в топлия мрак и мислеше за нея, той усещаше сладостното ухание. И тогава, и сега на Том му се струваше, че Джунипър е досущ като цветето. Нещо неизмеримо съвършено в един рушащ се свят. Не само заради външността й, не само заради онова, което казваше. Дължеше се на нещо друго, на някаква недоловима същина, на увереност, сила, сякаш по някакъв начин тази жена беше свързана с двигателя на света. Тя беше като повея в летен ден, като първите капчици дъжд по напуканата земя, като светлината на вечерницата.

Нещо, макар да не беше сигурна точно какво, накара Джунипър да погледне към тротоара. Том беше там по-рано, отколкото го очакваше, и сърцето й подскочи. Махна му и едва не падна от прозореца от вълнение, че го вижда. Той още не я беше забелязал. Беше навел глава и проверяваше пощата, обаче Джунипър не можеше да откъсне поглед от него. Беше лудост, беше обсебеност, беше желание. Но най-вече беше любов. Джунипър обичаше тялото му, обичаше гласа му, обичаше допира на пръстите му до кожата си и онова място на ключицата му, където бузата й се наместваше идеално, докато спяха. Обичаше факта, че на лицето му вижда всички места, където е ходил. Че никога не се налага да го пита как се чувства. Че думите бяха излишни. Джунипър установи, че й е дошло до гуша от думи.

Вече валеше поройно, но не можеше да се сравнява с дъжда в деня, когато тя се запозна с Том. Беше летен дъжд, една от онези внезапни и силни летни бури, които изненадват в гръб прелестните топли дни. През целия ден се разхождаха, обикаляха пазара Портобело, покатериха се на Примроуз Хил, а после се върнаха до Кенсингтън Гардънс, газейки в плитчините край Кръглото езеро.

Гръмотевицата проехтя толкова неочаквано, че хората вдигнаха поглед към небето и се уплашиха, че ги напада някое ново оръжие. И после заваля — на огромни, ридаещи капки, от които светът тутакси заблестя.

Том стисна ръката на Джунипър и двамата хукнаха — прецапаха тутакси образувалите се локвички, заливайки се от смях от изненада, — тичаха чак до сградата, където живееше той, нагоре по стълбите и накрая влетяха в полутъмната и суха стая.

— Цялата си мокра — установи Том, опрял гръб на вратата, която току-що беше затръшнал. Взираше се в тъничката й рокля, прилепнала към краката.

— Мокра ли? Толкова съм подгизнала, че направо можеш да ме изцедиш.

— Ето — подаде й той другата си риза от закачалката на вратата, — облечи я, докато изсъхнеш.

И тя го послуша, съблече роклята си и пъхна ръце в ръкавите на ризата му. Том се извърна, престори се, че прави нещо на малката порцеланова мивка, но когато тя надникна, заинтригувана от заниманието му, улови погледа му в огледалото. Прикова го малко по-дълго от обикновено, достатъчно, за да забележи промяната в очите му.

Продължаваше да вали и да трещи, а роклята й висеше в ъгъла, където той я беше окачил да съхне. Двамата се приближиха към прозореца и Джунипър, която обикновено не беше никак стеснителна, подметна нещо за птиците и къде отивали те, докато вали.

Том не отговори. Протегна ръка и обхвана с длан лицето й. Докосването беше съвсем лекичко, но предостатъчно. То я накара да замълчи и да се наклони към ръката му, да се извърне само колкото устните й да докоснат пръстите му. Очите й останаха приковани в неговите — не можеше да ги отмести, дори да искаше. После пръстите му се заеха с копчетата на ризата, с корема й, гърдите й и внезапно тя усети, че сърцето й се е разпаднало на хиляди малки топчета и всички те се търкалят в пълна хармония по цялото й тяло.

След това седяха на прозореца, ядяха черешите, които той беше купил от пазара, и пускаха костилките в локвите долу. Не говореха, но от време на време се поглеждаха, усмихваха се почти самодоволно, сякаш само те двамата и никой друг бяха посветени в някаква огромна тайна. Джунипър се бе питала какво ли представлява сексът, какво би трябвало да прави, да казва и да усеща. Нищо обаче не я бе подготвило за факта, че любовта може да последва толкова скоро след секса. За влюбването.

Джунипър разбираше защо хората го описват като пропадане. Яркото и помитащо усещане, божественото неблагоразумие, пълната загуба на свободна воля. На нея й се случи точно това, но и нещо много повече. След като цял живот беше странила от физически контакт, Джунипър най-сетне го бе осъществила. Докато лежаха един до друг в горещия сумрак, тя беше притиснала глава към гърдите му и слушаше как бие сърцето му, усещайки как собственото й сърце се успокоява и се устремява да срещне неговото. Тогава Джунипър проумя, че в лицето на Том е открила човека, който може да й даде равновесие, и че да се влюбиш, означава повече от всичко останало да те уловят, да те спасят…

Входната врата се затръшна, после по стълбите се разнесе шум, стъпките на Том се понесоха нагоре към нея и с внезапен прилив на ослепяващо желание Джунипър забрави миналото, извърна се от градината, от уличната котка, купчините листа и възрастната дама, която плачеше за катедралата в Ковънтри, за войната навън, за града, пълен със стълби, които не водят наникъде, с портрети по стени без тавани, със семейни кухненски маси, от които вече никой не се нуждаеше… Джунипър прелетя по пода към леглото, събличайки ризата на Том. В мига, когато ключът се превъртя в ключалката, съществуваха само той, тя и този мъничък, топъл апартамент с празничната вечеря за рождения му ден.

Хапнаха тортата в леглото, по две огромни парчета на всеки, и осеяха всичко с трохи.

— Защото няма достатъчно яйца — отбеляза Джунипър, облегнала гръб на стената, и огледа бъркотията с философска въздишка. — Не е лесно да скрепиш нещата.

Том й се усмихна широко, както лежеше.

— Колко много неща знаеш.

— Нали?

— И си талантлива, разбира се. Мястото на такава торта е във „Фортнъм и Мейсън“.

— Е, няма да те лъжа, помогнаха ми.

— А, да — завъртя се на една страна Том, протегна се колкото можа към масата и докосна увитото във вестник пакетче с върховете на пръстите си. — Нашият съсед готвач.

— Нали знаеш, че не е готвач, всъщност е драматург. Чух го онзи ден да разговаря с някакъв човек, който ще постави негова пиеса.

— Стига, Джунипър — каза Том, внимателно разви хартията и отвътре се показа бурканче със сладко от къпини. — Как един драматург ще направи нещо толкова прелестно като това тук?

— О, чудесно! Божествено! — метна се към бурканчето Джунипър. — Колко много захар! Да си намажем на препечена филийка?

Том дръпна назад ръката си заедно със сладкото.

— Възможно ли е младата дама все още да е гладна? — попита той невярващо.

— Не, не точно. Но не става въпрос за глад.

— Така ли?

— Да, просто постфактум се е разкрила нова възможност. Сладостна и превъзходна нова възможност.

Том завъртя бурканчето между пръстите си, вперил поглед в червено-черните вкуснотии вътре.

— Не — отсече той накрая, — според мен трябва да го запазим за специален повод.

— По-специален от рождения ти ден?

— Моят рожден ден не е достатъчно специален. Трябва да запазим бурканчето за следващото празненство.

— Ами добре — съгласи се Джунипър и се долепи до рамото му, за да може той да я обгърне с ръка, — но само защото е твоят рожден ден и аз съм толкова преяла, че едва мога да се надигна.

Том се усмихна, стиснал с устни цигарата, която палеше.

— Как е семейството ти? — попита Джунипър. — Джоуи оправил ли се е от настинката?

— Да.

— А Маги? Накара ли те да слушаш хороскопите й?

— При това много мило. Иначе откъде ще знам как да се държа тази седмица?

— От къде наистина! — Джунипър взе цигарата му и си дръпна бавно. — Имаше ли нещо интересно, кажи ми, моля те.

— Съвсем незначително — отговори Том и пъхна пръсти под чаршафа. — Изглежда, се каня да предложа брак на красиво момиче.

— Нима? — Тя се изви, когато той я погъделичка и димната й въздишка се превърна в смях. — Това наистина е интересно.

— Знаех си.

— Макар че, разбира се, основният въпрос е какво ще отговори младата дама. Маги имаше ли някакви прозрения по този въпрос?

Том издърпа ръката си и се извърна на една страна с лице към нея.

— За жалост, Маги не можеше да ми помогне в това отношение. Каза, че трябвало да попитам момичето и да видя какво ще отговори.

— Ами, след като Маги казва така…

— Е? — попита Том.

— Какво?

Той се надигна на лакът и попита официално:

— Джунипър Блайд, ще ми окажете ли честта да станете моя съпруга?

— Драги ми господине — отвърна Джунипър, имитирайки според силите си царствен говор, — зависи дали предложението допуска и три пълнички бебета.

Том взе цигарата си обратно и си дръпна нехайно.

— А защо не четири?

Поведението му все още беше лековато, но той се отказа от акцента. Джунипър се почувства неловко, изпита стеснение и не можеше да измисли какво да отговори.

— Хайде, Джунипър — притисна я той, — нека да се оженим. Ти и аз.

Нямаше никакво съмнение, че го казва сериозно.

— Аз не бива да се омъжвам.

— Какво означава това? — смръщи се той.

Помежду им се възцари мълчание, което никой от двамата не наруши, докато не засвири чайникът в апартамента на долния етаж.

— Сложно е — отговори Джунипър.

— Така ли? Обичаш ли ме?

— Знаеш, че те обичам.

— В такъв случай не е сложно. Омъжи се за мен. Кажи да, Джун. Каквото и да те притеснява, ще се справим.

Джунипър съзнаваше, че не може да каже и да направи нищо, за да го зарадва, нищо друго, освен да каже „да“, ала не можеше да го стори.

— Нека да си помисля — отговори тя накрая. — Дай ми малко време.

Той рязко се изправи, пусна краката си на пода и й обърна гръб. Наведе глава и се наклони напред. Беше разстроен. Искаше й се да го докосне, да плъзне пръсти по гърба му, да върне времето назад до мига, когато Том й предложи. Докато се чудеше как би могло да стане това, той бръкна в джоба си и извади плик. Беше сгънат на две, но тя виждаше писмото вътре.

— Ето толкова време имаш — подаде й го той. — Викат ме обратно в армията. След седмица.

Джунипър издаде някакъв звук, по-скоро ахна, и бързо се върна в леглото при него.

— Но за колко време… Кога ще се върнеш?

— Не знам. Сигурно когато свърши войната.

Когато свърши войната. Той щеше да напусне Лондон и Джунипър внезапно разбра, че без Том това място, този град ще изгубят значението си. Все едно да се върнеше в замъка. Усети как сърцето й учестява ритъм, но не от вълнение като при нормалните хора, а заради безумното напрежение, за което я бяха учили да внимава, откакто се помнеше. Затвори очи с надеждата да подобри нещата.

Баща й повтаряше, че е същество, което принадлежи на замъка, че мястото й е там и че за нея е най-безопасно да не го напуска, но Джунипър знаеше, че той греши. Вече го знаеше. Вярно беше тъкмо обратното: далече от замъка и от света на Реймънд Блайд, от ужасните неща, които й каза той, от неговите просмукали се във всичко вина и печал, тя беше свободна. В Лондон, където посетителите й не я намираха, където не губеше паметта си. И макар най-силният й страх — че е способна да навреди на друго същество — да я бе последвал, тук той беше различен.

Джунипър усети натиск върху коленете си и отвори очи. Том беше коленичил на пода пред нея и от очите му бликаше тревога.

— Скъпа, всичко ще бъде наред — увери я той. — Всичко ще бъде наред.

Не се налагаше да разказва на Том тези неща и му беше признателна за това. Не искаше любовта му да се променя, не искаше той да започне да я закриля и да се тревожи за нея като сестрите й. Не искаше да бъде наблюдавана, не искаше някой да преценява настроенията и мълчанията й. Не искаше да бъде обичана предпазливо, а само добре.

— Джунипър — обади се Том, — извинявай. Моля те, не ме гледай така. Не мога да понеса, когато гледаш така.

Какво си въобразяваше, като го отблъсна, като се отказа от него? Как изобщо можа да го направи? Да се подчини на желанията на баща си?

Том се изправи и понечи да се отдръпне, но Джунипър го стисна за китката.

— Том…

— Отивам за чаша вода.

— Не — бързо поклати глава тя, — не искам вода, искам само теб.

Той се усмихна и на лявата му буза се появи трапчинка.

— Е, вече ме имаш.

— Не — възрази тя. — Искам да кажа, да.

Той вирна глава.

— Хайде да се оженим.

— Наистина ли?

— Заедно ще съобщим на сестрите ми.

— Разбира се, когато поискаш.

После тя се засмя, гърлото я заболя, но тя въпреки това се засмя и се почувства някак по-лека.

— Томас Кавил и аз ще се женим.

Джунипър лежеше будна, положила буза върху гърдите на Том и заслушана в равномерното му дишане, мъчейки се да изравни своето с него. Но не можеше да заспи. Мислено съчиняваше писмо. Понеже трябваше да пише на сестрите си, да ги осведоми, че с Том ще пристигнат, и да им обясни, че в известен смисъл това ще ги зарадва. Че не бива да подозират нещо неприятно.

Мислеше и за още нещо. Джунипър никога не бе проявявала интерес към облеклото, но подозираше, че когато една жена ще се жени, трябва да има рокля. Не искаше да се притеснява за такива работи, но Том може би се притесняваше, майка му — със сигурност, а Джунипър беше готова на всичко за Том.

Спомни си една рокля, която беше на майка й: бледорозова коприна, разкроена пола. Джунипър беше виждала майка си да я носи много отдавна. Ако роклята все още беше някъде в замъка, Сафи щеше да я преправи и да предприеме нужното, за да я върне към живот.

4.

Лондон, 19 октомври 1941 г.

Мередит не беше виждала господин Кавил — Том, както той настояваше тя да го нарича — от седмици, затова страшно се удиви, когато отвори входната врата и го завари на прага.

— Господин Кавил — постара се тя да не звучи прекалено развълнувана. — Как сте?

— По-добре няма накъде, Мередит. Моля те, наричай ме Том — усмихна се той. — Вече не съм ти учител.

Мередит се изчерви, сигурна беше.

— Може ли да вляза за малко?

Тя хвърли поглед през рамо, през вратата към кухнята, където Рита се чумереше на нещо върху масата. Сестра й неотдавна беше разлюбила младия месар и оттогава беше страшно кисела. Доколкото Мередит можеше да прецени, планът на Рита беше да облекчи собственото си разочарование, като направи живота на по-малката си сестра истински ад.

Том явно долови неохотата й, понеже додаде:

— Може да се поразходим, ако предпочиташ.

Мередит кимна признателно, тихо затвори вратата и се измъкна.

Тръгнаха заедно по улицата, но тя вървеше малко зад него, скръстила ръце и навела глава, мъчейки се да изглежда така, сякаш слуша добронамерените му приказки за училището и писането, за миналото и бъдещето, а всъщност мислите й препускаха напред и тя се опитваше да отгатне целта на посещението му. Стараеше се с всички сили да не мисли за ученическото си увлечение по него.

Спряха в същия парк, където Джунипър и Мередит бяха търсили безуспешно здрав шезлонг през юни, когато беше още топло. Мередит потръпна от контраста между онзи уютен спомен и сивото небе сега.

— Студено ти е. Трябваше да ти напомня да си вземеш връхна дреха. Той измъкна ръце от ръкавите на сакото си и го подаде на Мередит.

— О, не, аз…

— Глупости, и бездруго ми беше топло.

Том посочи едно място на тревата, а Мередит го последва охотно и седна с кръстосани крака до него. Той поговори още малко, разпита я дали пише и внимателно изслуша отговорите й. Каза й, че помни как й е подарил дневника и колко го радва мисълта, че тя продължава да го използва. През цялото време късаше стръкчета трева и ги увиваше на спирали. Мередит слушаше, кимаше и го гледаше в ръцете. Бяха прекрасни — силни, ала изискани. Мъжки ръце, но не дебели и космати. Тя се запита какво ли е тези ръце да те докосват.

Една веничка на слепоочието й затуптя и на Мередит й се зави свят, като си помисли колко е лесно да се случи това. Трябваше само да се пресегне още мъничко със своята ръка. Дали неговата щеше да е топла, запита се тя, дали щеше да е гладка, или груба? Дали пръстите му щяха да се сепнат, а после да се стегнат около нейните?

— Нося ти нещо — каза Том Кавил. — Мое е, но ме викат обратно в частта ми, затова трябва да му намеря хубав дом.

Подарък, преди отново да замине на война? Мередит притаи дъх и мисълта за ръцете му отлетя. Нали точно така правят влюбените? Разменят си подаръци, преди героят да замине да се сражава.

Тя се сепна, когато ръката на Том докосна гърба й. Той тутакси я дръпна, разпери длан пред очите й и се усмихна смутено.

— Извинявай. Просто подаръкът е в джоба на сакото ми.

Мередит също се усмихна с облекчение, но и някак разочаровано. Върна му сакото и той извади книга от джоба.

„Последните дни на Париж, журналистически дневник“, прочете тя.

— Благодаря ти, Том.

Мередит потръпна, когато усети името му върху устните си. Вече беше петнайсетгодишна и макар да не беше нищо повече от хубавка, вече не беше плоскогърдо момиченце. Възможно беше някой мъж да се влюби в нея, нали?

Усещаше дъха му близо до врата си, когато той се пресегна и докосна корицата на книгата.

— Алегзандър Уърт си водел дневник по време на падането на Париж. Давам ти го, защото показва колко е важно хората да записват това, което виждат. Особено във време като нашето. Иначе хората просто няма да знаят какво се случва всъщност, разбираш ли, Мередит?

— Да.

Тя погледна встрани и видя, че той я гледа трогателно съсредоточено. Стана за секунди, но за Мередит, пленена от случващото се, всичко се разви като на забавен каданс. Все едно наблюдаваше някоя непозната, докато се навеждаше към него, притаяваше дъх, затваряше очи и притискаше устни към неговите в един възвишено съвършен миг…

Том се отнесе много мило. Заговори й благо, докато махаше ръцете й от раменете си, дори лекичко ги стисна съвсем приятелски и я увери, че не бива да се срамува.

Но Мередит се срамуваше, идеше й да се продъни в земята. Да се разтвори във въздуха. Каквото и да е, само да не седи до него след ужасната си грешка. Беше толкова унижена, че когато Том започна да й задава въпроси за сестрите на Джунипър — какви са, какво харесват, дали предпочитат някое конкретно цвете, — отговаряше механично. И изобщо не й хрумна да попита защо го интересува.

В деня, когато Джунипър напусна Лондон, тя се срещна с Мередит на гара Чаринг Крос. Приятно й беше да бъде с нея не само защото Мери щеше да й липсва, но и защото така не мислеше за Том. Той беше заминал при полка си предния ден — отначало на обучение, а после и на фронта, — и апартаментът, улицата и самият град бяха непоносими без него. Затова Джунипър реши да вземе ранен влак на изток. Но нямаше да се върне в замъка, още не — вечерята беше едва в сряда, тя имаше още пари в куфара си и й беше хрумнало през следващите три дни да проучи някои от онези шеметни гледки, които бе мярнала от прозореца на влака, с който беше пристигнала в Лондон.

Горе в чакалнята се появи позната фигура, която грейна в широка усмивка, когато забеля за нетърпеливото махане с ръка на Джунипър. Мередит се стрелна през тълпата към Джунипър, застанала точно под часовника, както се бяха договорили.

— Е — поде Джунипър, след като се прегърнаха. — Къде е?

Мередит приближи палеца и показалеца си съвсем близичко и се смръщи.

— Само някои последни промени.

— Значи, няма да го чета, докато пътувам?

— Още няколко дни, обещавам.

Джунипър се дръпна настрани, за да мине носач с огромна камара куфари.

— Добре, още няколко дни. Но не повече, така да знаеш! — размаха тя пръст уж строго. — Очаквам го по пощата в края на седмицата. Разбрахме ли се?

— Разбрахме се.

Спогледаха се усмихнати, а влакът изсвири мощно. Джунипър погледна натам и видя, че пътниците вече се качват.

— Е, май трябва да…

Останалата част на изречението беше заглушена от прегръдката на Мередит.

— Ще ми липсваш, Джунипър. Обещай да дойдеш пак.

— Разбира се, че ще дойда пак.

— След не повече от месец?

Джунипър махна една паднала мигла от бузата на младата си приятелка.

— Ако се забавя повече, ти ще допуснеш най-лошото и ще изпратиш някого да ме търси!

Мери се усмихна широко.

— И ще ми пишеш веднага щом прочетеш разказа ми?

— Още същия ден с обратната поща — обеща Джунипър и отдаде чест. — Грижи се за себе си, патенце.

— Ти също.

— Винаги.

Усмивката на Джунипър изчезна и тя се поколеба, отмятайки един кичур от очите си. Обмисляше нещо. Новината напираше отвътре, искаше да излезе на воля, но едно тъничко гласче я убеждаваше да се сдържи.

Железничарят наду свирката, заглушавайки гласчето, и Джунипър взе решение. Мередит беше най-добрата й приятелка, на нея можеше да има доверие.

— Имам една тайна, Мери — каза тя. — Не съм я споделяла с никого, решихме да го направим по-късно, но ти не си който и да е.

Мередит кимна оживено и Джунипър се приведе към ухото на приятелката си и се запита дали ще усети думите толкова необикновени и прекрасни като първия път.

— Томас Кавил и аз ще се женим.

Подозренията на госпожа Бърд

1992 г.

Когато се върнах във фермата, вече се беше мръкнало и заедно с това над околността като тънка мрежа се сипеше фин дъждец. До вечеря имаше още няколко часа и това ме зарадва. След неочаквания следобед в компанията на сестрите имах нужда от вана и от малко време насаме, за да се отърся от тежкото усещане, което ме преследваше. Не бях сигурна какво точно представлява, знаех само, че между стените на онзи замък има толкова много неудовлетворени копнежи и осуетени желания, пропили се в камъните, че с течение на времето отново излитаха навън и правеха въздуха почти задушлив.

Все пак замъкът и трите му ефирни обитателки притежаваха необяснимо очарование в моите очи. Въпреки неловките мигове, които преживях там, веднага щом се откъснех от тях и от замъка, се чувствах привлечена да се върна на всяка цена и броях часовете. Не звучи много смислено, вероятно така е с лудостта. Понеже аз бях луда по сестрите Блайд, вече го разбирам.

Когато кроткият дъждец започна да се сипе по стрехите на фермата, аз лежах сгушена върху леглото, завила краката си с одеяло, четях, задремвах и мислех, и щом наближи време за вечеря, вече бях съществено възстановена. Естествено беше Пърси да се опитва да спести болка на Джунипър, да се помъчи да ме спре, когато заплаших да отворя стари рани. Проявих безчувственост, когато споменах името на Томас Кавил, особено в присъствието на спящата наблизо Джунипър. Но въпреки това ожесточената реакция на Пърси изостри интереса ми… Може би, ако ми провървеше достатъчно да остана насаме със Сафи, щях да опитам да се позадълбоча повече. Тя като че ли беше склонна и дори изпълнена с желание да подпомогне проучването ми.

Проучване, което сега включваше рядък и специален достъп до бележниците на Реймънд Блайд. Дори едва чутото изричане на тези думи бе достатъчно, за да предизвиква тръпка на удоволствие по гръбнака ми. Легнах по гръб, безмерно развълнувана, и вперих поглед към напречните греди на тавана, представяйки си момента, когато ще надникна в съзнанието на писателя: как ще видя точно какво си е мислел.

Вечерях сама в уютната трапезария във фермата на госпожа Бърд. Цялата стая миришеше приятно на зеленчукова яхния, а в огнището пращеше огън. Навън вятърът продължаваше да се усилва, блъскаше по стъклата на прозорците в повечето случаи леко, но от време на време и по-рязко, а аз си помислих — и не за пръв път — какво истинско и простичко удоволствие е да си вътре и да си сит, докато навън се стеле беззвездна тъма.

Бях донесла бележките си, за да започна да работя над статията за Реймънд Блайд, но мислите не ми се подчиняваха и току все залитаха към дъщерите му. Сигурно се дължеше на отношението ми към братята и сестрите по принцип. Бях омагьосана от сложния триъгълник на обич, дълг и негодувание, който ги свързваше. Погледите, които си разменяха, сложният баланс на силите, наложил се през десетилетията, игрите, които никога нямаше да се науча да играя, по правила, които никога нямаше да проумея напълно. И може би това беше ключът: те бяха естествена група хора, в сравнение с които аз се чувствах чудато изключение. Докато ги наблюдавах заедно, усещах силно и болезнено какво ми е липсвало.

— Голям ден? — Вдигнах поглед и видях госпожа Бърд, надвесена над мен. — Несъмнено и утре ще е такъв.

— Утре сутринта ще разгледам бележниците на Реймънд Блайд — не се сдържах аз.

Вълнението просто преля и изскочи по своя воля.

Госпожа Бърд остана невъзмутима, но мила.

— Е, това е хубаво, скъпа. Нали нямате нищо против да…? — потупа тя стола срещу мен.

— Не, разбира се.

Тя седна с тежка женска въздишка и притисна ръка към корема си, докато се наместваше срещу ръба на масата.

— Е, така е много по-добре. Цял ден съм на крак. — Кимна към бележките ми: — Виждам, че работите до късно.

— Опитвам се, но съм доста разсеяна.

— О! — изви вежди тя. — Някой красавец ли?

— Нещо подобно. Госпожо Бърд, някой да ме е търсил по телефона днес?

— По телефона ли? Не, не се сещам. Очаквахте ли обаждане? От младия господин, за когото мечтаете? — Очите й светнаха, когато попита: — Да не е издателят ви?

Изглеждаше толкова обнадеждена, че ми се стори жестоко да я разочаровам. Въпреки това поясних:

— От майка ми. Надявах се да дойде да ме посети.

Доста силен порив на вятъра разтърси прозорците и аз потръпнах по-скоро от удоволствие, отколкото от студ. Тази нощ във времето имаше нещо, което ме въодушевяваше. В трапезарията бяхме останали само двете с госпожа Бърд, а дънерът в камината вече искреше в червено и от време на време пръскаше към тухлите златисти искри. Не съм сигурна дали се дължеше на топлата и уютна стая, на контраста с влагата и вятъра навън или на всеобхватното усещане за заплетени тайни, на което се бях натъкнала в замъка, а може би просто на внезапното желание да проведа нормален разговор с друго човешко същество, но така или иначе, ми се говореше. Затворих бележника си и го избутах настрани.

— Майка ми е била евакуирана тук — казах. — По време на войната.

— В селото ли?

— В замъка.

— Не думай! Била е при сестрите?

Кимнах, безмерно доволна от реакцията й. Но и малко притеснена, понеже едно тъничко гласче в главата ми шушнеше, че удоволствието се дължи на моето собственическо отношение към връзката на мама с Милдърхърст. Напълно неуместно собственическо отношение за нещо, което досега пропусках да съобщя на сестрите Блайд.

— Божичко! — възкликна госпожа Бърд и потупа върховете на пръстите си. — Колко ли истории знае! Направо свят ми се завива.

— Всъщност нося нейния военен дневник…

— Военен дневник ли?

— От времето на престоя й тук. Описвала е как се чувства, с какви хора се е срещала, самото място.

— В такъв случай сигурно споменава моята майка — заяви госпожа Бърд и се изпъна гордо.

— Вашата майка ли? — попитах изненадано.

— Работила е в замъка. Започнала като прислужница, когато била на шестнайсет, но после станала икономка. Люси Роджърс, но тогава се казвала Мидълтън.

— Люси Мидълтън — повторих бавно, мъчейки се да си спомня дали името се споменаваше в дневника на мама. — Не съм сигурна, трябва да проверя. — Раменете на госпожа Бърд увиснаха мъничко под тежестта на разочарованието й, аз се почувствах лично отговорна и се помъчих да измисля как да я накарам да се почувства по-добре. — Не ми е разказвала много, съвсем наскоро научих, че е била евакуирана тук.

Веднага съжалих за думите си. След като го изрекох на глас, още по-отчетливо усетих колко странно е някой да държи подобно нещо в тайна и изпитах лека вина, като че мълчанието на мама се дължеше на лична моя грешка. Почувствах се глупаво, понеже ако бях проявила малко повече благоразумие, ако не се стремях толкова нетърпеливо да спечеля интереса на госпожа Бърд, нямаше да изпадна в такова затруднено положение. Подготвих се да посрещна най-лошото, обаче госпожа Бърд ме изненада. Тя кимна с разбиране, приведе се още по-близо до мен и каза:

— Родителите и техните тайни, нали?

— Да.

Въглен изпука като пуканка в огнището и госпожа Бърд изпъна пръст, за да ми даде знак, че ще се върне след минутка. Измъкна се от стола и излезе през таен вход в покритата с тапет стена.

Дъждът тихичко шумолеше по дървената врата, сипеше се в езерото отвън, а аз долепих длани, вдигнах ги молитвено към устните си и после ги наведох и облегнах буза на сгрятата си от огъня ръка.

Когато госпожа Бърд се върна с бутилка уиски и две чаши от шлифован кристал, предложението й толкова подхождаше на мрачната вечер и лошото време, че се усмихнах и с радост приех.

Пукнахме се над масата.

— Майка ми за малко да не се омъжи — поясни госпожа Бърд, стисна устни и се наслади на топлината на уискито. — Какво ще кажете? За малко да не съществувам — вдигна тя ръка към челото си, все едно искаше да каже „Какъв ужас!“. Усмихна се. — Разбирате ли, майка ми имала брат, по-голям брат, когото обожавала. Ако я слушате, ще решите, че слънцето изгрявало всяка сутрин заради него. Баща им починал млад и Майкъл — така се казвал брат й — поел нещата в свои ръце. Той бил мъжът в къщата, още като момче работел след училище и през почивните дни, миел прозорци за жълти стотинки. Давал монетите на майка си, за да поддържа домакинството. Бил и хубавец. Чакайте, имам снимка!

Забързано се приближи до камината, разтърси се сред рамките върху полицата, бръкна и извади един мъничък месингов квадрат. Забърса снимката с провисналия край на полата си от туид и ми я подаде. На снимката имаше три фигури, уловени в отдавна отминал миг: млад мъж, чиято съдба го бе направила хубав, по-възрастна жена от едната му страна и красиво момиче на около тринайсет години от другата.

— Майкъл заминал с храбрите ни мъже да се сражава в Първата световна война. — Госпожа Бърд стоеше зад мен и надничаше иззад рамото ми. — Когато мама го изпращала на влака, последната му молба била, ако нещо му се случи, тя да остане у дома с майка им. — Госпожа Бърд си взе обратно снимката, седна и оправи очилата си, за да разглежда снимката, докато ми разказва. — Какво можела да отговори? Уверила го, че ще направи каквото я моли. Била млада — не допускала, че ще се стигне дотам. Хората никога не допускат. Не и в началото на онази война. Тогава не знаели.

Дръпна картонената опора на снимката и я остави върху масата до чашата си.

Отпивах от уискито си и чаках, докато накрая тя въздъхна. Срещна погледа ми, разпери внезапно ръце, сякаш се канеше да пръсне невидими конфети.

— Както и да е, случило се — каза тя. — Той загинал. Бил убит и горката мама решила да изпълни обещанието си към него. Не мога да твърдя, че аз самата бих го направила, но навремето хората били различни. Държали на думата си. Честно казано, баба ми била същинска стара вещица, но мама издържала и двете, отказала се от надеждата да има съпруг и деца и се примирила със съдбата си.

Внезапен порив на вятъра посипа близкия прозорец с тежки дъждовни капки и аз потреперих в жилетката си.

— Но ето че вас ви има.

— Да, има ме.

— Е, какво се случило?

— Баба починала — обясни госпожа Бърд с делово кимване, — скоропостижно през юни 1939 година. Боледувала от известно време, нещо с черния дроб, така че не било изненада. Било по-скоро облекчение, така съм го схващала винаги, макар че мама беше твърде мил човек, за да признае подобно нещо. Девет месеца след началото на войната мама вече била омъжена и очаквала появата ми.

— Шеметна любовна история.

— Шеметна ли? — сви устни госпожа Бърд замислено. — Може би по днешните критерии. Не и тогава, не и по време на война. Честно казано, не съм сигурна и дали историята изобщо е била любовна. Винаги съм подозирала, че мама е взела практично решение. Никога не ми го е казвала, не точно до този начин, но децата усещат такива работи, нали? Нищо че всички предпочитаме да сме плод на велики любовни истории.

Тя ми се усмихна някак колебливо, сякаш ме преценяваше и се чудеше дали може да продължи да ми се доверява.

— Случи ли се нещо? — попитах и се примъкнах по-наблизо. — Нещо конкретно ли ви накара да се почувствате така?

Госпожа Бърд пресуши останалото уиски и завъртя чашата, описвайки кръгове върху масата. След това погледна смръщено бутилката и сякаш поде дълбок вътрешен спор. Не знам дали изгуби, или спечели, но свали запушалката и си наля още.

— Намерих нещо. Преди няколко години. След смъртта на мама, когато се погрижих за делата й.

Уискито измърка топличко в гърлото ми.

— Какво?

— Любовни писма.

— О!

— Не от баща ми.

— О!

— Скрити в една метална кутия в дъното на чекмеджето на тоалетката й. За малко да не ги намеря. Открих ги чак когато търговецът на стари мебели дойде. Показвах му някои неща и си помислих, че чекмеджето е заяло, затова го дръпнах по-силно и кутията изхвърча напред.

— Прочетохте ли ги?

Отговори, без да ме поглежда:

— Отворих кутията по-късно. Ужасно е, знам. — Тя се изчерви, заглади косата си на слепоочията, сякаш я скри под извитите си ръце. — Не се стърпях. Когато осъзнах, че ги чета, просто трябваше да продължа. Имаше и още нещо — онази печал, която излъчваха писмата. Всичките бяха написани, преди мама да се омъжи за татко — мама не беше жена, която ще се размотава вече омъжена. Не, любовната й история беше от времето, когато собствената й майка била още жива и когато нямало никакъв шанс майка ми да се омъжи или да замине.

— Кой бил мъжът, разбрахте ли? Кой е писал писмата?

Събеседничката ми остави косата си на спокойствие и долепи длани върху масата. Неподвижността й беше приковаваща, а после госпожа Бърд се наведе към мен и аз неволно сторих същото.

— Наистина не бива да ви казвам — прошепна тя. — Не обичам да клюкарствам.

— Не, разбира се.

Тя замълча, устната й потрепна развълнувано. После госпожа Бърд хвърли потаен поглед над двете си рамене и ми довери:

— Не съм сто процента сигурна, писмата не са подписани с пълното му име, а само с инициали. — Тя прикова погледа ми, примигна и се усмихна почти стеснително. — Буквата „Р“.

— „Р“ — повторих аз натъртено буквата, замислих се за момент, задъвках вътрешната страна на бузата и после ахнах. — Да не би да мислите…?

Но защо не? Тя имаше предвид Реймънд Блайд. Владетелят на замъка и неговата дългогодишна икономка: беше почти клише, а клишетата стават такива, понеже непрекъснато се случват.

— Това би обяснило потайността на писмата, невъзможността връзката да бъде явна.

— Би обяснило и още нещо.

Погледнах я, все още слисана от предположението й.

— Има известна студенина от страна на най-голямата сестра, Пърсифон, студенина към мен. Сигурна съм, че не се дължи на нещо, което съм сторила, но въпреки това винаги съм я усещала. Когато бях малка, Пърсифон ме завари да играя до басейна, до онзи кръглия с люлката. Ами… погледът й… все едно беше видяла привидение. Имах чувството, че ще ме удуши. Откакто научих за любовната история на мама обаче, за вероятността да е била с господин Блайд, се питам дали и Пърси не е знаела, дали и тя не е научила някак и не се е почувствала оскърбена. Навремето нещата са били различни, отношенията между класите. А Пърси Блайд е строг човек, тя много държи на правилата и на традициите.

Кимах, но бавно. Със сигурност не звучеше неприемливо. Пърси Блайд определено не беше сърдечен и мил човек, но още при първото си посещение в замъка забелязах, че е особено рязка с госпожа Бърд. А и в замъка определено витаеше някаква тайна. Възможно ли беше именно за тази любовна връзка да е искала да ми разкаже Сафи, това е подробността, която не й е било удобно да обсъжда с Адам Гилбърт? Затова ли Пърси беше толкова категорична, че няма за какво повече да разговарям със Сафи? Понеже искаше да попречи на близначката си да издаде тайната на баща им, да ми разкаже за дългата връзка на Реймънд Блайд с тяхната икономка?

Но защо Пърси държеше толкова на това? Със сигурност не беше от лоялност към собствената си майка — Реймънд Блайд се беше женил повече от веднъж, така че Пърси най-вероятно се беше примирила с непостоянството на човешкото сърце. А дори предположенията на госпожа Бърд да бяха верни — че Пърси е старомодна и не одобрява романтичните връзки между представители на различни класи, съмнявах се, че тя би държала толкова сериозно на тези неща след толкова много години, особено предвид факта, че се бяха случили много други събития, които да променят гледната й точка. Възможно ли беше наистина да смята факта, че баща й е бил влюбен в дългогодишната им икономка, за такова голямо безобразие, че завинаги да го запази в публична тайна? Не си го представях. Независимо дали Пърси Блайд беше старомодна, или не, тя беше прагматична. Познавах я достатъчно, за да съзнавам, че в сърцето на Пърси се крие кремък от корава практичност. Ако пазеше тайна, причината не беше общественият морал или превзетото благочестие.

— Нещо повече — добави госпожа Бърд, вероятно доловила колебанието ми, — понякога се питам дали… мама дори не е намеквала, но… — поклати тя глава и ахна с пръсти напред: — Не, не, глупаво е…

Притискаше ръце към гърдите си с престорена свенливост и за един объркан миг се зачудих защо, какво искаше да си помисля. Бавно и опипом се помъчих да се ориентирам около неудобния намек.

— Смятате, че е възможно той да е баща ви?

Очите й срещнаха моите и аз разбрах, че догадката ми е правилна.

— Мама обичаше онази къща, замъка, цялото семейство Блайд. Понякога говореше за възрастния господин Блайд, колко бил умен, колко се гордеела, че е работила за толкова известен писател. Но се държеше и странно. Не искаше да минава покрай замъка, ако можеше да го избегне. Както разказваше нещо, изведнъж млъкваше и отказваше да продължи, натъжаваше се, очите й ставаха печални.

Това несъмнено би могло да обясни много неща. Пърси Блайд може и да не е имала нищо против връзката на баща си с икономката, но ако той беше станал баща на още едно дете? На по-малка дъщеря, полусестра на неговите момичета? Ако беше така, щеше да има последици, и то такива, които изобщо не бяха свързани с морала и благоприличието, последици, които Пърси Блайд, закрилницата на замъка, бранителката на семейното наследство, би направила всичко възможно да избегне.

Но още докато размишлявах над тези неща, докато признавах възможностите и правех доста осезаеми връзки, нещо в предположението на госпожа Бърд ми се стори неприемливо. Съпротивата ми не беше рационална и щеше да ми е трудно да я обясня, но въпреки това беше силна. Изпитвах лоялност, макар и неясна като причина, към Пърси Блайд, към трите възрастни дами на хълма, които бяха толкова затворена общност, че ми беше невъзможно да си представя още някоя да се присъедини към тях.

Часовникът над камината избра точно този момент, за да удари точен час, и магията секна. Госпожа Бърд, облекчена от споделеното бреме, се зае да раздига солниците от масите.

— Стаята няма да се оправи сама — каза тя. — Все се надявам, но досега оставам разочарована.

Изправих се и вдигнах празните ни чаши.

Госпожа Бърд ми се усмихна, когато застанах до нея.

— Родителите понякога ни изненадват, нали? Какви неща само са правили, преди да се родим.

— Да — съгласих се. — Все едно някога са били почти истински хора.

Нощта, когато той не дойде

През първия ден за официалните ми интервюта потеглих рано за замъка. Беше студен и сив ден и макар лекият дъждец от вчера да беше престанал, беше отнесъл със себе си голяма част от жизнеността на света и околността изглеждаше безцветна. Във въздуха се усещаше нещо ново — неприятна студена тръпка, която ме накара да пъхна ръце по-надълбоко в джобовете си, докато вървях, и да се прокълна, задето съм забравила да си взема ръкавици.

Сестрите Блайд ми бяха разрешили да не чукам, а да влизам направо, затова се запътих към жълтия салон. „Заради Джунипър — обясни ми дискретно Сафи предния ден, когато си тръгвах, — почука ли някой, тя си мисли, че е той, че най-сетне е пристигнал.“ Повече не ми обясни кой е този „той“, не се и налагаше.

Последното, което исках, беше да разстройвам Джунипър, затова много внимавах, особено след гафа си предния ден. Постъпих, както ми бяха казали, отворих предната врата, влязох в каменния вестибюл и поех по тъмния коридор. Кой знае защо, вървях, притаила дъх.

Когато стигнах в салона, не заварих никого там. Дори зеленото плюшено кресло на Джунипър беше празно. Постоях, чудейки се какво да предприема, дали не съм объркала времето, когато ме очакват. Тогава чух стъпки, обърнах се и видях Сафи на прага, облечена хубаво както винаги, но някак притеснена, сякаш съм я хванала в неподходящ момент.

— О! — закова се тя неподвижно до килима. — Едит, вие сте тук. Но, разбира се, че сте — погледна часовника върху камината, — вече е почти десет. — Плъзна изящната си ръка по челото и се помъчи да се усмихне. Усмивката не й се удаде лесно и Сафи се отказа. — Много съжалявам, че ви принудихме да чакате. Само че сутринта беше натоварена и времето се е изнизало неусетно.

След нея в стаята се беше прокраднал ужас, който вече обгърна и мен.

— Всичко наред ли е? — попитах.

— Не — отговори тя и лицето й пребледня толкова отчаяно, че първата ми шокираща мисъл предвид празното кресло беше, че нещо се е случило с Джунипър. Почти изпитах облекчение, когато Сафи каза: — Бруно е изчезнал. Излязъл е от стаята на Джунипър, когато днес сутринта отидох да й помогна да се облече, и оттогава не сме го виждали.

— Може да си играе някъде — предположих. — В гората или в градината.

Още докато го казвах, си спомних как изглеждаше кучето предния ден, как се задъхваше, колко отпуснато ходеше, ивичката сиви косми по гърба му, и осъзнах, че не е така.

И наистина, Сафи поклати глава.

— Не, не, разбирате ли, не би го направил. Той рядко се отделя от Джунипър, а дори тогава просто сяда на предните стълби и се оглежда за посетители. Не че имаме такива. С изключение на вас. — Тя се усмихна лекичко, почти извинително, сякаш се боеше да не се засегна. — Но днес е различно. Ужасно сме притеснени. Напоследък той не беше добре и се държеше странно. Вчера се наложи Пърси да ходи да го търси, а сега и това.

Преплете пръсти върху колана си и на мен ми се прииска да можех да й помогна. Някои хора просто излъчват уязвимост, трудно ти е да ги гледаш как страдат и заради тях си готов да понесеш почти всяко неудобство, щом така ще облекчиш страданието им. Сафи Блайд беше една от тях.

— Искате ли да се върна там, където го видях вчера? — предложих и се запътих към вратата. — Може да е отишъл по някаква причина.

— Не…

Каза го толкова остро, че веднага се обърнах. Тя протегна едната си ръка към мен, а с другата притисна деколтето на плетената жилетка към нежната си кожа.

— Исках да кажа… — отпусна Сафи протегнатата си ръка покрай тялото, — много мило, че го предлагате, но не се налага. В момента Пърси е на телефона, обажда се на племенника на госпожа Бърд, за да дойде и да помогне в издирването… Съжалявам, не се изразявам ясно. Простете, малко съм объркана, но… — погледна зад мен, към вратата — все пак се надявах да ви видя насаме.

— Така ли?

Тя стисна устни и аз забелязах, че се притеснява не само за Бруно, а и за още нещо.

— Пърси ей сега ще дойде — тихо каза Сафи. — Ще ви заведе да видите бележниците, както обеща, но преди да дойде, преди да тръгнете с нея, трябва да ви обясня нещо.

В онзи миг Сафи изглеждаше толкова сериозна, толкова обезпокоена, че аз се приближих до нея и поставих ръце върху крехките й раменца.

— Елате да седнете — поведох я към дивана. — Да ви донеса ли нещо? Чаша чай, докато чакаме?

Усмивката й беше озарена от признателността на човек, несвикнал да се радва на внимание.

— Бог да ви благослови, но не. Няма време. Седнете до мен.

На вратата се размърда сянка и Сафи застина и се ослуша.

Нищо, тишина. Тишина и странните осезаеми шумове, с които вече бях привикнала: някакво гъргорене зад красивия корниз на тавана, тихото дишане на капаците на прозорците до рамките, скърцащите кости на сградата.

— Усещам, че трябва да ви обясня — каза Сафи приглушено — за Пърси, за вчера. Когато попитахте за Джунипър, когато споменахте него… Пърси е такъв тиранин.

— Наистина не се налага да обяснявате.

— Не, трябва, но много трудно можем да останем насаме. — Мрачна усмивка. — Толкова голяма къща, а човек никога не остава истински сам.

Безпокойството й беше заразно и макар да не бях сторила нищо нередно, усещането обхвана и мен. Сърцето ми запрепуска лудо и аз попитах приглушено като нея:

— Можем ли да се срещнем другаде? Може би в селото?

— Не — отговори тя бързо и поклати глава. — Не. Не бих го направила. Невъзможно е. — Отново метна поглед към вратата и каза: — Най-добре да говорим тук.

Кимнах в знак на съгласие и зачаках, а тя се постара да събере мислите си, както човек събира пръснати игли. Когато беше готова, разказа историята си бързо, тихо и решително:

— Беше ужасно. Ужасно, ужасно. Случи се преди повече от петдесет години, но помня онази вечер, като че ли беше вчера. Лицето на Джунипър, когато се появи на прага онази нощ. Тя закъсня, беше си изгубила ключа, затова почука, отворихме й и тя влезе с танцова стъпка — тя не пристъпваше като обикновените хора… а лицето й… затворя ли очи нощем, то винаги е пред погледа ми. Онзи миг. Беше такова облекчение да я видим. Следобед се беше разразила ужасна буря. Валеше, вятърът виеше, автобусите закъсняваха… Много се притеснявахме.

Когато чухме почукването, решихме, че е той. Това също ме тревожеше — тревожех се заради Джунипър, притеснявах се от срещата с него. Допусках, че са влюбени, че възнамеряват да се женят. Тя не беше казала на сестра ни — и Пърси като татко има много категорично мнение по въпроса — обаче двете с Джунипър винаги сме били много близки. И аз отчаяно исках да го харесам, исках той да се окаже достоен за любовта й. А бях и любопитна — не е лесно да спечелиш обичта на Джунипър.

Поседяхме в хубавия салон. Отначало си поговорихме за обичайните дреболии: за живота на Джунипър в Лондон, уверявахме се взаимно, че автобусът му закъснява, че транспортът е виновен, че е заради войната, но в един момент престанахме. — Сафи ме стрелна с кос поглед и споменът замъгли очите й. — Вятърът свистеше, дъждът барабанеше по капаците на прозорците, вечерята изгаряше във фурната… миризмата на заешко… — извърна тя лице при мисълта — се усещаше навсякъде. Оттогава не понасям заешко. Има вкус на страх. Бучки противен, овъглен страх… Адски се уплаших от състоянието на Джунипър. Едва успявахме да я възпрем да не хукне навън на дъжда да го търси. Дори когато вече минаваше полунощ и стана ясно, че той няма да дойде, тя пак не се отказа. Изпадна в истерия, наложи се да й дадем от старите приспивателни на татко, за да я успокоим…

Сафи замълча, говореше много бързо, понеже се опитваше да ми разкаже всичко, преди да пристигне Пърси, а сега гласът й се стопи. Изкашля се, закрила уста с нежна дантелена кърпичка, която измъкна от ръкава си. На масичката близо до креслото на Джунипър имаше кана с вода и аз й налях малко.

— Сигурно е било ужасно — казах, подавайки чашата.

Тя отпи признателно, после обхвана чашата с две ръце в скута си. Очевидно нервите й бяха обтегнати, а кожата покрай челюстта й сякаш се беше изопнала, докато ми разказваше, понеже съвсем ясно виждах сините венички отдолу.

— Той така и не дойде — подканих я аз.

— Не.

— И не разбрахте причината? Нямаше писмо? Телефонно обаждане?

— Нищо.

— А Джунипър?

— Тя чакаше ли, чакаше. Все още чака. Минаха дни, седмици. Джунипър не се отказваше. Беше ужасно. — Сафи остави последната дума да увисне помежду ни. Пренесе се в онова време отпреди толкова много години и аз не я притиснах да продължи. — Лудостта не е внезапна — каза тя накрая. — Звучи много просто: „Тя полудя“, но изобщо не е така. Стана постепенно. Отначало се затвори в себе си. Не даваше никакви признаци, че ще се възстанови, говореше за връщане в Лондон, но съвсем смътно и така и не замина. Престана да пише и тогава разбрах, че нещо крехко, нещо безценно се е прекършило. В деня, когато Джунипър изхвърли всичко през прозореца на мансардата. Всичко: книгите, листовете, писалището, дори матрака… — Сафи замълча и устните й безмълвно продължиха да изговарят неща, които тя премълча. После каза с въздишка: — Листовете се разхвърчаха надалече, надолу по хълма, в езерото като отронени от дървото листа в края на сезона. Питам се къде ли са отлетели?

Поклатих глава: съзнавах, че въпросът е свързан не само с листовете и че аз не бих могла да кажа нищо. Не можех да си представя колко ли й е било трудно да вижда как състоянието на скъпата й сестра се влошава пред очите й, да вижда как безброй пластове потенциал и лични качества, дарба и възможности се рушат един по един. Колко ли е било трудно, особено за човек като Сафи, която според Мерилин Бърд беше по-скоро майка, отколкото сестра на Джунипър.

— Мебелите си останаха натрошени на купчина на моравата. Никой от нас нямаше сърце да ги качи обратно горе, а и Джунипър не ги искаше. Доби навика да седи до бюфета на тавана, онзи с тайната вратичка, убедена, че чува разни неща от другата страна. Гласове, които я викат, макар че те бяха в главата й, разбира се. Горката ми скъпа сестра! Когато научи за това, лекарят искаше да я изпрати… в лудница.

Гласът й се препъна в кошмарната дума, очите й ме умоляваха да усетя в нея същия ужас, който изпитваше и Сафи. Започнала беше да мачка дантелената си кърпичка в свитата си ръка. Пресегнах се и лекичко я докоснах.

— Много съжалявам — уверих я тихичко.

Цялата трепереше от гняв, от отчаяние.

— Ние не искахме и дума да става, аз не давах. Нямаше да му позволя да ми я отнеме. Пърси разговаря с лекаря, обясни му, че в замъка Милдърхърст не се правят такива неща, че семейство Блайд се грижи за своите хора. Накрая той се съгласи — Пърси може да бъде много убедителна, — но настоя да предпише по-силни лекарства за Джунипър. — Тя притисна лакираните си нокти към крака си като котка, която освобождава напрежението, и аз забелязах в чертите й нещо, което не бях зървала досега. Сафи беше по-благата близначка, по-покорната, но и тя притежаваше сила. Станеше ли въпрос за Джунипър, за това, да се бори за малката си сестра, която обожаваше, Сафи Блайд беше твърда като канара. Следващите й думи изхвърчаха като пара от чучура на чайник, толкова горещи, че пареха: — Иска ми се никога да не бе заминавала за Лондон, никога да не се беше срещала с този човек. Най-силно от всичко в живота си съжалявам, че тя замина. След това всичко пропадна. Нищо повече не беше същото, за никоя от нас.

Тогава започнах да прозирам каква е целта й, защо ми разказва тази история, защо според нея това ще ми помогне да разбера остротата на Пърси — нощта, когато Томас Кавил не беше дошъл, беше променила живота на всички тях.

— Пърси — подех и Сафи кимна леко, — Пърси също ли се промени след това?

В този момент в коридора се разнесе шум, целенасочени стъпки, характерното потропване на бастунчето на Пърси, сякаш беше чула името си, сякаш беше усетила, че е тема на непозволен разговор.

Сафи се оттласна от ръкохватката на дивана и се изправи.

— Едит току-що пристигна — побърза да обясни тя, когато Пърси се появи на вратата. Махна към мен с ръката, в която държеше кърпичката. — Разказвах й за горкия Бруно.

Пърси ни измери с поглед: първо мен, все още седнала на дивана, после Сафи, застанала до мен.

— Свърза ли се с младежа? — продължи Сафи с леко треперещ глас.

Кратко кимване.

— Идва насам. Ще го посрещна на вратата и ще му подскажа къде да търси.

— Да, добре. Добре — каза Сафи.

— После ще заведа госпожица Бърчил долу — отвърна тя на незададения ми въпрос. — В стаята с архива, както обещах.

Усмихна се, но вместо да продължи да търси Бруно, както очаквах, Пърси влезе в салона и застана до прозореца. Бавно разгледа дървената рамка, забеляза някаква драскотина по стъклото, приведе се по-наблизо, но явно импровизираният оглед беше просто измислен повод да остане при нас в стаята. И тогава си дадох сметка, че Сафи има право. По някаква причина Пърси Блайд не искаше да оставам насаме с близначката й, което ме върна към подозрението ми от предния ден — че Пърси се притеснява да не би Сафи да ми каже нещо, което не бива. Начинът, по който Пърси контролираше сестра си, беше смайващ — той ме заинтригува и накара гласчето в главата ми да настоява за благоразумие, но всъщност най-силното ми желание беше да чуя финала на разказа на Сафи.

Следващите около пет минути, през които със Сафи си бъбрехме за времето, а Пърси продължаваше да оглежда стъклото и да човърка прашната рамка, бяха едни от най-дългите, които съм преживявала. Най-сетне въздъхнахме облекчено, когато чухме да се приближава кола. Всички прекратихме изпълненията си, замълчахме и застинахме неподвижно.

Двигателят приближи съвсем и спря. Вратата силно се затръшна. Пърси въздъхна:

— Сигурно е Нейтан.

— Да — потвърди Сафи.

— Връщам се след пет минути.

И най-сетне излезе. Сафи почака и едва когато стъпките се отдалечиха напълно, тя въздъхна веднъж кратко и се завъртя с лице към мен. Усмихна ми се и аз прочетох в усмивката й извинение и неудобство. Когато продължи разказа си, в гласа й долових нова решителност.

— Сигурно сте забелязали, че Пърси е най-силната от нас. Тя винаги е смятала себе си за закрилница, още когато бяхме малки. В повечето случаи това ме устройваше. Хубаво е човек да има закрилник.

Не можех да не забележа как мърдат пръстите й, как тя непрекъснато поглежда към вратата.

— Невинаги обаче — отбелязах.

— Не, невинаги. Не за мен, не и за нея. Това нейно качество й тежи през целия й живот, още повече, след като Джунипър… след случилото се. И двете го приехме тежко, Джунипър беше малката ни сестричка и като я гледахме в това състояние… — главата й трепереше, докато Сафи говореше, — беше неизразимо трудно. Обаче Пърси — погледът на Сафи се втренчи някъде над главата ми, сякаш там щеше да намери думите да ми обясни, — след случилото се Пърси беше в ужасно мрачно настроение. И преди това си беше своенравна — сестра ми беше от жените, които откриха за себе си цел по време на войната, и когато бомбите спряха да падат, когато Хитлер насочи поглед към Русия, тя доста се разочарова, — но след онази вечер всичко се промени. Тя прие лично факта, че онзи млад мъж е изоставил Джунипър.

Интересен обрат.

— Каква е причината според вас?

— Беше странно, сякаш едва ли не се чувстваше отговорна. Разбира се, не беше и не би могла да направи нищо, та събитията да се развият различно. Обаче Пърси си е такава — обвинява себе си, присъщо й е. Една от нас беше наранена, а тя не можеше да направи нищо. — Сафи въздъхна и сгъна кърпичката си веднъж и после още веднъж, за да образува спретнат триъгълник. — Допускам, че затова ви разказвам всичко, макар да се боя, че може и да греша. Искам да разберете, че Пърси е добър човек, че макар да изглежда сурова, тя има добро сърце.

Личеше си, че за Сафи е важно да имам правилно мнение за близначката й, затова отвърнах на усмивката й. Тя обаче имаше право — нещо в историята й не се връзваше.

— Защо обаче? — попитах. — Защо се е чувствала отговорна? Познаваше ли го? Беше ли го виждала преди?

— Не, никога — вгледа се Сафи изпитателно в мен. — Той живееше в Лондон, там са се запознали с Джунипър. Пърси не е ходила в Лондон отпреди войната.

Кимах, обаче си мислех за дневника на майка ми, за онова споменаване на учителя й Томас Кавил, който я посетил в Милдърхърст през септември 1939 година. Тогава е била първата среща на Джунипър с човека, в когото по-късно щяла да се влюби. Пърси може и да не беше ходила в Лондон, но имаше голяма вероятност да се е запознала с Томас Кавил, докато е бил тук, в Кент. Макар че Сафи явно не беше.

В стаята се промъкна хладен порив и Сафи се загърна по-плътно с жилетката си. Забелязах, че кожата на ключицата й е почервеняла, че самата тя е поруменяла. Съжаляваше, че ми е разкрила толкова много, затова сега бързо понечи да прикрие недискретните си забележки.

— Искам само да кажа, че Пърси прие всичко много тежко, че това я промени. Доволна бях, когато германците започнаха да ни обстрелват с летящите бомби и с балистичните ракети, защото така имаше нещо друго, за което Пърси да се тревожи. — Сафи се засмя, но някак кухо. — Понякога си мисля, че тя щеше да се радва най-много, ако войната беше продължила безкрайно.

Сафи се чувстваше неловко и на мен ми домъчня за нея, освен това съжалих, че моите въпроси бяха предизвикали тази нова нейна тревога. Тя искаше само да успокои евентуално наранените ми предния ден чувства, затова ми се стори жестоко да я обременявам с нова тревога в общуването ни.

— Ами вие? Работихте ли през войната?

Тя живна малко.

— О, всички дадохме своето. Аз не вършех толкова вълнуващи неща като Пърси, разбира се. Тя е по-пригодна за героични дела. Аз готвех, шиех и се грижех да връзваме двата края, изплетох хиляди чорапи. Макар че понякога не се справях много добре. — Сафи се иронизираше и аз се усмихнах заедно с нея, а в съзнанието ми изникна представата за малко момиче, което трепери в мансардата на замъка, двата му крака са обути с възтесни чорапи, а ръката, която не държи писалката, също е пъхната в чорап. — За малко да ме наемат за гувернантка.

— Така ли?

— Да. Едно семейство заминаваше да прекара войната в Америка и аз получих предложение за работата, но се наложи да откажа.

— Заради войната ли?

— Не. Писмото пристигна едновременно с разочарованието на Джунипър. Недейте така, няма нужда от това изражение. Няма смисъл да съжаляваме, по принцип няма, не сте ли съгласна? Не можех да приема работата. Не и след като щеше да ме отведе толкова далече от Джунипър. Как бих могла да замина?

Нямах братя и сестри, не познавах тези взаимоотношения.

— А Пърси не би ли могла да…?

— Пърси има много способности, но не умее да се грижи за деца и за болни хора. Нужна е известна… — пръстите й отново се залутаха и тя изгледа старинната преграда пред камината, все едно там може да пише каквото й трябва, — … мекота, струва ми се. Не. Не, не можех да оставя Джунипър само под грижите на Пърси. Затова написах писмо и отказах поста.

— Сигурно ви е било много трудно.

— Човек просто няма избор, когато става дума за семейството му. Джунипър е по-малката ми сестра. Не можех да я изоставя, не по този начин. Освен това, дори ако онзи мъж беше дошъл, както се очакваше, ако се бяха оженили и се бяха преместили да живеят другаде, аз може би пак нямаше да мога да замина.

— Защо не?

Тя изви изисканата си шия, без да ме поглежда.

В коридора се разнесе шум точно както преди, глуха кашлица и рязкото потропване на бастунчето, което приближаваше към нас.

— Пърси…

В мига, преди тя да се усмихне, прозрях отговора на въпроса ми. Видях го в измъченото й изражение на някой, който цял живот е бил пленник. Бяха близначки, двете половини на едно цяло, но ако едната копнееше да избяга, да живее самостоятелно, другата отказваше да остане сама. И Сафи, чиято благост я правеше слаба, чиято състрадателност я правеше мека, не беше успяла да се откопчи.

Стаята с архива и едно откритие

Последвах Пърси Блайд по коридори и стълбища към все по-тъмните дълбини на замъка. И бездруго мълчалива, тази сутрин тя беше решително затворена. Затворена и загърната в цигарен дим, чийто мирис беше толкова силен, че трябваше да оставя разстояние помежду ни, докато вървяхме. Във всеки случай нямах нищо против да помълчим, защото след споделеното от Сафи не бях в настроение за неловки разговори. Притесняваше ме нещо в разказа на Сафи — или не толкова в самия разказ, колкото фактът, че ми го поднесе. Твърдеше, че се опитва да ми обясни поведението на Пърси, и аз наистина вярвах, че близначките са били разтърсени от психическия срив на Джунипър, след като е била изоставена, но защо Сафи твърдеше толкова разпалено, че Пърси е понесла всичко по-тежко? Особено след като самата Сафи беше поела майчинската роля спрямо наранената си по-малка сестра. Знаех, че е разстроена от нелюбезното поведение на Пърси предния ден, и се опитваше да ми покаже човешкото лице на близначката си, но сякаш малко преигра, сякаш решимостта й да ми представи Пърси Блайд като светица беше прекадена.

Пърси спря на едно място, където се пресичаха два коридора, и извади пакета с цигарите от джоба си. Кокалчетата на пръстите й се свиха на топчици, докато се бореше с клечката кибрит, накрая успя да я драсне и в светлината на пламъка видях лицето й и доказателството, че е разтърсена от сутрешните събития. Докато край нас се стелеше сладникавият пушечен мирис на пресен тютюн и тишината се задълбочаваше, казах:

— Наистина съжалявам за Бруно. Сигурна съм, че племенникът на госпожа Бърд ще го намери.

— Така ли? — Пърси издиша и очите й се вгледаха в моите без никакво доброжелателство. Устната й потрепна от едната страна. — Животните знаят кога наближава краят им, госпожице Бърчил. И не искат да се превръщат в бреме. Те не са като човешките същества, които винаги търсят някой да ги утешава.

Тя наведе глава и ми даде знак да я последвам зад ъгъла, а аз се почувствах глупава и дребничка и реших да престана да изразявам съчувствието си.

Спряхме отново пред врата, до която стигнахме. Една от многото, които бяхме подминали по време на обиколката отпреди месеци. С цигара на устните, Пърси извади от джоба си голям ключ и шумно го пъхна в ключалката. Позатрудни се, старият механизъм се задвижи и вратата се отвори. Вътре беше тъмно, нямаше прозорци и доколкото видях, покрай стените бяха поставени масивни дървени картотеки, каквито ще видите в повечето правни кантори в Лондонското сити. От тавана висеше една–единствена крушка на тъничка жица, която се полюшваше напред–назад на порива свеж въздух от отворената врата.

Чаках Пърси да ме поведе, а когато не го направи, я погледнах неуверено. Тя дръпна от цигарата си и каза само:

— Аз не влизам там.

Може би изненадата ми си е проличала, тъй като добави със съвсем леко потрепване, което дори би останало незабелязано.

— Не обичам тесни места. Зад ъгъла има парафинова лампа. Извадете я и ще ви я запаля.

Погледнах към тъмните дебри на стаята.

— Крушката не работи ли?

Тя ме изгледа, дръпна един шнур и крушката светна ярко, после замъждука и само раздвижи сенките. Успяваше да освети пространство не повече от един метър в диаметър.

— Предлагам да ползвате и лампата.

Усмихнах се мрачно и лесно намерих лампата в ъгъла, точно където Пърси ми каза. Когато я вдигнах, се чу бълбукане и Пърси се обади:

— Това е обещаващо. Нямаше да има полза от нея без парафин. — Аз държах основата, тя свали стъклото и завъртя едно копче, голямо колкото монета, за да удължи фитила, преди да го запали. — Никога не съм харесвала миризмата — каза тя и постави стъклото обратно. — Напомня за бомбоубежища, зловещи места. Пълни със страх и безпомощност.

— И сигурност, бих казала. Утеха?

— Може би за някои, госпожице Бърчил.

Не каза нищо повече, а аз огледах тънката метална дръжка отгоре и я изпробвах, за да се уверя, че ще издържи тежестта на лампата.

— Никой не е влизал тук от цяла вечност — каза Пърси Блайд. — Бюрото е отзад. Тетрадките ще намерите в кашоните под него. Надали са добре подредени: татко умря през войната, тогава бяхме ангажирани с други неща. Никой нямаше време да подрежда — поясни отбранително, като че ли бих я критикувала като немарлива домакиня.

— Разбира се.

По лицето й премина сянка на съмнение, но после изчезна и тя се закашля силно, закрила устата си с ръка.

— Ами добре, ще се върна след час — каза.

Кимнах, внезапно обзета от желание да задържа компанията й за още мъничко.

— Благодаря ви, наистина съм ви признателна за тази възможност…

— Внимавайте с вратата. Гледайте да не се затвори зад гърба ви.

— Добре.

— Самозаключва се. Изгубихме едно куче така. — Устните й се разкривиха, но изражението не се превърна точно в усмивка. — Аз съм възрастна жена, не можете да разчитате, че ще помня къде съм ви оставила.

Помещението беше дълго и тясно, а по дължина имаше ниски тухлени арки, които крепяха тавана. Стиснах силно лампата и я вдигнах над главата си, за да осветява стените, докато бавно и колебливо пристъпвах вътре. Пърси не лъжеше, когато каза, че отдавна никой не е влизал тук. Стаята носеше непогрешимия отпечатък на покоя. Цареше тишина, като в църква, и аз изпитах тайнственото усещане, че ме наблюдава нещо по-голямо от мен.

„Фантазираш си — напомних си. — Тук няма никой, само ти и стените.“ Това обаче беше само част от проблема. Не ставаше дума за които и да е стени, а за каменните стени на замъка Милдърхърст, под чиято кожа далечните времена шептяха, наблюдаваха. Колкото по-навътре в стаята навлизах, толкова повече се засилваше странното и тежко усещане. Потъвах в дълбините на усамотението — дори на самотата. Заради тъмнината, разбира се, заради последния ми разговор със Сафи, заради печалния разказ за Джунипър.

Но това беше единствената ми възможност да зърна бележниците на Реймънд Блайд. Разполагах с един час и после Пърси Блайд щеше да дойде да ме вземе. Най-вероятно нямаше да ми позволят второ посещение в стаята с архива, така че най-добре да си отварям очите на четири сега. Мислено си направих списък, докато вървях: дървени картотеки покрай двете стени, а над тях — вдигнах лампата да погледна — карти и архитектурни планове от различни епохи. Малко по-нататък висеше сбирка от малки дагеротипи в рамки.

Серия портрети на една и съща жена: на единия тя се беше излегнала на шезлонг, облечена доста неглиже, на другите гледаше право в обектива в стил Едгар Алан По, облечена в дреха с висока викторианска яка. Приведох се по-наблизо, доближих лампата, за да разгледам лицето върху бронза, и духнах натрупалия се отгоре прах. Странна студенина плъзна по гръбнака ми, когато лицето се показа. Жената беше красива, но по някакъв смътно кошмарен начин. Гладки устни, съвършена кожа сякаш без пори, изопната върху високите скули, лъскави едри зъби. Приближих лампата достатъчно, за да прочета гравираното в ръкопис име под снимката: Мюриъл Блайд. Първата съпруга на Реймънд, майката на близначките.

Странно, че портретите й бяха в стаята с архива. Запитах се дали се дължи на скръбта на Реймънд Блайд, или на ревниво нареждане на втората му съпруга. Така или иначе, и без да знам защо съм толкова доволна да го сторя, отместих лампата и жената отново потъна в мрак. Нямах достатъчно време да изследвам всяка ниша в тази стая. Реших да намеря бележниците на Реймънд Блайд, да погълна възможно най-много от тях за един час, после да оставя зад гърба си това странно място с мирис на застояло. Вдигнах лампата пред себе си и продължих да вървя.

После снимките по стените отстъпиха място на лавици от пода до тавана и аз неволно забавих крачка. Все едно бях попаднала в съкровищница, тук бяха натрупани всякакви неща: книги — много книги — вази и китайски порцелан, дори кристални чаши. Ценни вещи, доколкото можех да преценя, не отпадъци. Изобщо не проумявах какво търсеха тук, защо събираха прах в стаята с архива.

Зад тях се появи нещо достатъчно интригуващо и ме накара да спра: четирийсет-петдесет кутии с еднаква големина, покрити с красива хартия — на цветя в по-голямата част. На някои от тях имаше етикетчета и аз се приближих, за да прочета едно: „Излекувано сърце: роман от Серафин Блайд“. Повдигнах капака и надникнах вътре: купчина листове напечатан текст, ръкопис. Спомних си думите на мама, че всички Блайд са писатели — всички, освен Пърси. Вдигнах лампата по-високо, за да огледам кутиите, и се усмихнах удивено. Това бяха историите на Сафи. Много плодовита писателка. В известен смисъл беше потискащо да ги видиш всичките събрани тук: разкази и мечти, хора и места, в които някога е била вложена огромна енергия и работоспособност, но през годините са били зарязани в мрака и отново са се превърнали в прах. На другото етикетче пишеше „Брак с Матю де Курси“. Издателят в мен не издържа: вдигнах капака и извадих листовете отвътре. Тук обаче нямаше ръкопис, а сбирка от различни документи — проучване, допусках. Стари скици — сватбени рокли, флорални мотиви — изрезки от вестници, описващи различни светски сватби, надраскани на ръка бележки за поръчки, а после, малко по-надолу, съобщение от 1924 година за годежа на Серафин Грейс Блайд за Матю Джон де Курси.

Оставих документите. Това наистина беше изследване, но не за роман. В тази кутия бяха плановете за сватбата на Сафи, която така и не се беше състояла. Затворих капака и отстъпих назад, обзета от внезапна вина, задето бях нахлула в нейния свят. Хрумна ми, че всяко нещо в тази стая е останка от по-голяма история: лампите, вазите, книгите, платнената торба, кутиите на цветя на Сафи. Стаята с архива беше гробница досущ като древните гробници. Тъмна и студена гробница на фараон, където отиваха безценните неща, за да бъдат забравени.

Когато стигнах масата в дъното, имах чувството, че съм изминала маратон в Страната на чудесата на Алиса. Затова, когато се обърнах, установих изненадано, че полюшващата се електрическа крушка и вратата — грижливо подпряна с един сандък — са само на петнайсетина метра зад мен. Намерих бележниците точно където ми каза Пърси и точно както ми каза: натрупани на купчина кашони, сякаш някой беше минал покрай бюрото и лавиците в кабинета на Реймънд Блайд, беше прибрал всичко на едно място и го беше зарязал тук. Разбирах, че през войната са имали други проблеми, но въпреки това ми се стори странно нито една от близначките да не намери време да се заеме с това дори десетилетия по-късно. Бележниците на Реймънд Блайд, неговите писма и дневници заслужаваха да бъдат в някоя библиотека, съхранени и ценени, достъпни за учените години по-късно. Помислих си, че най-вече Пърси с нейния силен усет към наследствеността би трябвало да се постарае да опази останалото от баща си.

Поставих лампата в задната част на бюрото, достатъчно далече, за да не я съборя случайно, и измъкнах кашоните изпод масата, качих ги един по един на стола и порових в тях, докато намерих дневниците от периода 1916 до 1920 година. Реймънд Блайд ме беше улеснил, като беше написал върху всеки съответната година, и след малко вече бях разгърнала дневника от 1917 година. Извадих своя бележник от чантата си и започнах да си нахвърлям бележки за онова, което ми се струваше полезно за статията. От време на време спирах, за да се насладя на факта, че това наистина бяха неговите дневници, че този завъртян почерк, тези идеи и чувства са се появили в главата на този велик човек.

Как да опиша тук, разполагайки само с думи, невероятния миг, когато отгърнах съдбовната страница и усетих как нещо се размърда в написаното под пръстите ми? Почеркът стана по-тежък, по-целенасочен, текстът сякаш беше написан по-бързо: ред след ред изпълваха всяка страница, а когато се приведох по-наблизо и започнах да разчитам неясния почерк, осъзнах с тръпка, която тръгна от дълбините на сърцето ми, че това е първата чернова на „Човека от калта“. Седемдесет и пет години по-късно ставах свидетел на раждането на една класика.

Обръщах страница след страница, оглеждах текста, поглъщах го, наслаждавах се на дребните промени, сравнявайки написаното със спомена си за издадения текст. Стигнах до края и макар да съзнавах, че не бива, положих длан върху последната страница, затворих очи и се съсредоточих върху следите от писалката под кожата си.

И тогава го усетих: малкото ръбче отстрани, на около два сантиметра и половина от външния край. Нещо беше пъхнато между кожената подвързия на бележника и последната страница. Отгърнах и наистина — твърд лист хартия с назъбени краища като от скъп комплект за писма. Сгънат на две.

Имаше ли изобщо някакъв шанс да не го отворя? Надали. Обикновено не оставям писма неотворени, а и в мига, в който го зърнах, нещо започна да подскача под кожата ми. Усетих нечии очи върху себе си, поглед в тъмното, който ме насърчаваше да надникна.

Текстът беше написан с четлив почерк, но бе избелял, затова го приближих до лампата, за да разчета думите. Започваше от средата на изречението, един-единствен лист от по-дълго писмо.

„… не е нужно да ти казвам, че това е прекрасна история. Никога досега произведенията ти не са отвеждали читателя на толкова живописно приключение. Стилът е богат, а историята — увлекателна, с почти зловеща далновидност — вечният стремеж на човека да се отърси от миналото и да отиде отвъд миналите си действия, за които съжалява. Момичето Джейн е особено трогателно същество, а състоянието на прага на зрелостта е съвършено описано.

Докато четях ръкописа обаче, не убягнаха от вниманието ми сериозните прилики с друга история, която и двамата познаваме. По тази причина и понеже знам, че си почтен и добър човек, те умолявам както за твое добро, така и за доброто на другия, да не издаваш «Истинската история на Човека от калта». Знаеш не по-зле от мен, че не ти трябва да разкажеш тази история. Не е твърде късно да изтеглиш ръкописа. Опасявам се, че ако не го направиш, последиците ще бъдат от изключително печално…“

Обърнах листа, но отзад не пишеше нищо повече. Претърсих бележника за останалата част от писмото. Отново разлистих страниците, дори хванах бележника за гръбчето и внимателно го разклатих. Нищо.

Но какво можеше да означава това? Какви прилики? Каква друга история? Какви последици? И кой би могъл да отправи такова предизвикателство?

Раздвижване в коридора. Застинах неподвижно и се ослушах. Някой идваше. Сърцето ми биеше като лудо в гърдите, писмото трепереше между върховете на пръстите ми.

Поколебах се за част от секундата, после го пъхнах в бележника си и притиснах корицата. Погледнах през рамо точно навреме, за да видя силуета на Пърси Блайд в рамката на вратата.

Да паднеш от високо

Не знам как съм стигнала до фермата, не помня нито секунда от пътя си до там. Вероятно съм успяла да се сбогувам със Сафи и с Пърси, после съм се запрепъвала надолу по склона, без да се нараня. Бях зашеметена, изобщо не съзнавах какво се случва, откакто напуснах замъка до пристигането ми обратно в стаята. Не можех да престана да мисля за съдържанието на писмото, което бях откраднала. Трябваше незабавно да поговоря с някого. Ако бях разчела съдържанието му правилно — а думите не бяха никак сложни, — някой обвиняваше Реймънд Блайд в плагиатство. Кой беше този загадъчен човек и коя по-ранна история имаше предвид? Който и да беше, твърдеше, че е прочел ръкописа на Реймънд Блайд, което означава, че се е запознал със сюжета и е написал писмото преди публикуването на книгата през 1918 година. Този факт стесняваше вероятностите, но не ми помагаше истински. Нямах представа на кого може да е бил изпратен ръкописът. Е, имах представа: работех в издателския бизнес и знаех, че текстът е бил четен от редактори, коректори и неколцина доверени приятели. Но това бе най-общо, трябваха ми имена, дати и конкретни подробности, преди да установя доколко сериозно трябва да приемам обвиненията в писмото. Защото ако бяха верни, ако Реймънд Блайд беше откраднал историята на Човека от калта, последиците щяха да бъдат огромни.

За такова откритие мечтаеха учени и историци, това бе сензация, от която правиш кариера, обаче аз изпитвах единствено погнуса. Не исках да е вярно, надявах се да е някаква шега, дори недоразумение. Собственото ми минало, обичта ми към четенето и книгите бяха неразривно свързани с „Човека от калта“ на Реймънд Блайд. Да приема, че историята никога не е била негова, че той я е откраднал от другаде, че корените й не са в плодородната почва на замъка Милдърхърст, означаваше не само да разпердушиня една литературна легенда, но беше и жесток личен удар.

Така или иначе, бях намерила писмото и ми плащаха да пиша за произведението на Реймънд Блайд, и по-специално за създаването на романа. Не можех просто да пренебрегна обвинението в плагиатство, понеже не ми допада. Особено след като то обясняваше до голяма степен неохотата на Реймънд Блайд да обсъжда източника на вдъхновението си.

Нуждаех се от помощ и знаех точно към кого да се обърна. Когато се прибрах във фермата, успях да избегна госпожа Бърд и се шмугнах право в стаята ми. Вдигнах слушалката на телефона още преди да седна. Пръстите ми се засуетиха несръчно в бързината да набера номера на Хърбърт.

Телефонът звънеше, но никой не вдигна.

— Не! — изграках в слушалката, но тя си остана безмълвна.

Почаках нетърпеливо, после опитах отново и цяла вечност слушах далечния звън. Задъвках ноктите си, препрочетох бележките си и опитах отново да звънна, но нищо. Дори си помислих дали да не се обадя на татко, но се възпрях, понеже се опасявах вълнението да не навреди на сърцето му. И после погледът ми попадна на името на Адам Гилбърт върху първите интервюта.

Набрах номера му, почаках, никакъв отговор. Опитах отново.

Някой вдигна.

— Ало. Госпожа Батън е на телефона.

Идеше ми да се разплача от радост.

— Обажда се Едит Бърчил. Бих искала да говоря с Адам Гилбърт.

— Съжалявам, госпожице Бърчил. Господин Гилбърт замина за Лондон, има уговорен преглед в болницата.

— О! — по-скоро треперливо възклицание, отколкото дума.

— Ще се върне след ден-два. Ако искате, мога да му предам съобщение и той да ви се обади, когато се върне в края на седмицата.

— Не — отвърнах. Беше твърде късно, нуждаех се от помощ сега, но все пак беше по-добре от нищо. — Да, добре. Благодаря ви. Бихте ли му предали, че е много важно. Мисля, че има вероятност да съм се натъкнала на нещо, свързано със загадката, която с него обсъждахме неотдавна.

През остатъка от вечерта се взирах в писмото, драсках неразгадаеми фигури в бележника си и набирах номера на Хърбърт, а после слушах призрачните гласове в тази празна телефонна линия. В единайсет часа най-сетне се примирих, че е твърде късно да продължавам да дебна празната къща на Хърбърт и че съм сама с проблема си.

Когато тръгвах към замъка на следващата сутрин, изтощена и с подпухнали очи, имах чувството, че съм се въртяла в центрофуга. Бях скрила писмото във вътрешния джоб на сакото ми и непрекъснато плъзгах ръка вътре, за да проверя дали още е там. Не мога да обясня точно защо, но когато излязох от стаята, се почувствах длъжна да го взема, да го скрия на сигурно място и да го нося със себе си. Немислимо беше да го оставя върху бюрото. Решението ми не беше рационално, не го взех от страх, че някой друг може да го види през деня. Дължеше се на странното и изгарящо убеждение, че писмото си беше мое, че ми се беше показало, че в момента помежду ни има връзка и аз съм длъжна да разбуля скритата в него тайна.

Когато пристигнах, Пърси Блайд ме очакваше, преструвайки се, че плеви някакво растение в саксия до предните стълби. Видях я, преди тя да ме забележи, затова знам, че се преструваше. Преди някакво зловещо шесто чувство да я предупреди за присъствието ми, тя стоеше изправена, облегната на камъните на стълбите, обгърнала кръста си с ръце и насочила вниманието си към нещо в далечината. Беше застинала напълно неподвижно и беше толкова пребледняла, че приличаше на статуя. Макар и не такава, която повечето хора биха поставили пред дома си.

— Някаква следа от Бруно? — попитах и се зачудих дали съумявам да звуча нормално.

Тя се престори на изненадана от пристигането ми и потърка пръсти, а по земята се посипа малко кал.

— Не тая големи надежди. Не и след като застудя толкова. — Тя изчака да стигна до нея, после протегна ръка и ме покани да я последвам. — Елате.

В замъка не беше по-топло, отколкото навън. Всъщност камъните сякаш задържаха студения въздух и цялото място изглеждаше някак по-сиво, по-тъмно и по-сурово от преди.

Очаквах да поемем по обичайния коридор към жълтия салон, но вместо това Пърси ме преведе през тайна вратичка, сгушена зад една ниша във вестибюла.

— Кулата — каза тя.

— А!

— За статията ви.

Кимнах и понеже започнахме да се изкачваме по тясното извито стълбище, я последвах.

С всяка следваща стъпка неловкостта ми растеше. В думите й имаше истина — действително беше важно за материала ми да разгледам кулата, — но въпреки това имаше нещо неопределимо странно в предложението на Пърси Блайд да ми покаже това място. Досега се бе държала неохотно, не искаше да разговарям със сестрите й, нито да разгледам бележниците на баща й. А тази сутрин ме очакваше навън, на студа, предложи да ме заведе в кулата, без да се налага да я моля — е, това беше наистина неочаквано, а неочакваните неща ми създаваха неловко усещане.

Казах си, че вероятно влагам прекалено много в случващото се: Пърси Блайд ме беше избрала да пиша за баща й, а гордостта й от замъка беше нейната същност. Вероятно не ставаше дума за нищо повече. Или пък си мислеше, че колкото по-рано разгледам каквото ми трябва, толкова по-бързо ще си тръгна и отново ще ги оставя на спокойствие. Колкото и да се убеждавах обаче, мъчителното усещане беше започнало да ме гризе. Питах се дали по някакъв начин тя не знаеше какво съм открила?

Стигнахме до малка платформа от речни камъни. В тъмната стена беше избит тесен островръх прозорец и аз хвърлих поглед към гъстата шир на гората Кардейкър — превъзходна, когато я виждаш цялата, но зловеща само в един отрязък.

Пърси Блайд отвори тясна врата със заоблена горна част.

— Стаята в кулата.

Отново се дръпна настрани, за да вляза първа. Пристъпих несигурно и спрях върху избелял килим в саждени тонове в средата на неголямо кръгло помещение. Първото, което забелязах, бяха току-що подредените дърва за огрев, вероятно като подготовка за нашето посещение.

— Е, вече сме сами — затвори Пърси вратата зад нас.

От думите й сърцето ми затуптя лудо, но не можех да кажа точно защо. Не разбирах страха си. Тя беше възрастна жена, крехка старица, която беше изразходвала всичките си оскъдни сили, за да се качи по стълбите. Ако се сборичкахме физически, със сигурност щях да успея да се защитя. Но въпреки това. Имаше нещо в блясъка на очите й — дух, по-силен от тялото. Единствената ми мисъл беше, че полетът от тук до земята е ужасно дълъг и че много хора вече са загинали, падайки от ето този прозорец тук…

За щастие, Пърси Блайд не можеше да прочете мислите ми и да види стаения в тях ужас като от мелодраматичната литература. Тя леко изви китката си и каза:

— Ето това е, тук работеше той.

Думите й най-сетне ме извадиха от мрачните мисли и аз си дадох сметка, че се намирам в кулата на Реймънд Блайд. По тези рафтове, направени специално по извивката на облите стени, бяха стояли любимите му книги, до тази камина беше седял той денем и вечер, работейки над книгите си. Плъзнах пръсти по бюрото, на което беше написал „Човека от калта“.

Писмото прошепна до кожата ми. Ако наистина е написал сам книгата.

— Има една стая — поде Пърси Блайд и драсна клечка кибрит, за да запали огъня, — зад мъничка врата във входния вестибюл. Четири етажа по-надолу, но точно под кулата. Понякога двете със Сафи седяхме там. Като малки. Докато татко работеше. — Беше рядък миг на откритост и аз не можех да откъсна поглед от нея, докато говореше. Беше дребничка, слаба и крехка, но имаше нещо дълбоко у Пърси Блайд, някаква сила — вероятно на характера — която привличаше както свещ мушица. Сякаш доловила интереса ми, тя се затвори, по лицето й пробяга мимолетна усмивка и тя се изправи. Кимна ми и хвърли в огъня изгорялата клечка кибрит. — Заповядайте, разгледайте.

— Благодаря.

— Но не се приближавайте до прозореца. Да не паднете от високо.

Удостоих я с усмивка, която успях да издокарам, и започнах да оглеждам стаята. Сега лавиците бяха празни, вероятно по-голямата част от предишното им съдържание беше по картотеките на стаята с архива, но по стените все още висяха картини. Една привлече погледа ми. Познавах изображението: „Сънят на разума“ на Гоя. Спрях пред гравюрата, разгледах човешката фигура на преден план, отпусната, приведена — сякаш от отчаяние — върху писалището си, докато над нея се носеше рояк от чудовищни същества, издигайки се и сякаш черпейки сили от заспалия му разум.

— Беше на баща ми — поясни Пърси. Сепнах се от гласа й, но не се обърнах, а когато отново погледнах изображението, го възприех различно и видях в стъклото собственото си неясно отражение и нейното зад мен. — Нас ни плашеше ужасно.

— Разбирам защо.

— Татко казваше, че е глупаво да се страхуваш. Че е по-добре да си извадиш поука.

— И каква по-точно? — обърнах се към нея.

Тя докосна стола до прозореца.

— О, не — поредната бледа усмивка, — предпочитам да остана права.

Пърси примигна бавно и за миг си помислих, че ще настоява. Тя обаче не го направи, а изрече плавно:

— Поуката, госпожице Бърчил, е, че когато разумът спи, се появяват обуздаваните дотогава чудовища.

Дланите ми бяха лепкави от пот и от тях по ръцете ми нагоре плъзна топлина. Нямаше как да е прочела мислите ми. Нямаше откъде да знае какви чудовищни неща си представям, откакто намерих писмото, страховитите ми фантазии, че някой ще ме блъсне през този прозорец.

— В това отношение Гоя е изпреварил Фройд.

Усмихнах се измъчено, но тогава топлината обля бузите ми и си дадох сметка, че няма да издържа повече напрежението, увъртането. Не бях за такива игрички. Ако Пърси Блайд знаеше какво съм намерила в стаята с архива, ако подозираше, че го нося със себе си и че се каня да разнищя историята по-нататък, ако всичко това беше сложен замисъл, целящ да ме принуди да призная измамата си и да ми попречи да разкрия лъжата на баща й, тогава бях готова. Нещо повече, аз самата щях да нанеса първия удар.

— Госпожице Блайд, вчера намерих нещо. В стаята с архива.

Изражението й стана ужасно — кръвта тутакси и изцяло се смъкна от лицето й. Но със същата бързина тя успя да го прикрие. Примигна.

— Е? Боя се, че няма да мога да отгатна, госпожице Бърчил, ще се наложи да ми кажете какво е.

Бръкнах в джоба си и извадих писмото, като се постарах да успокоя пръстите си, докато й го подавам. Наблюдавах я как вади очилата си за четене от джоба и ги вдига пред очите си, докато преглежда страницата. Времето забави неимоверно своя ход. Тя бавно прокара пръсти по страницата.

— Да, разбирам — каза почти с облекчение, сякаш не от това мое откритие се бе опасявала.

Чаках да продължи и когато стана ясно, че няма намерение да го стори, казах:

— Много съм притеснена. — Несъмнено това беше най-трудният разговор, който съм подхващала някога. — Ако има съмнения, че „Човека от калта“ е… — Не можах да се накарам да кажа „откраднат“. — Ако има вероятност баща ви да е прочел сюжета някъде другаде — преглътнах, стаята се въртеше пред очите ми, — както, изглежда, намеква писмото, издателите трябва да знаят.

Пърси сгъваше писмото много старателно и решително и каза едва след като приключи:

— Нека ви успокоя, госпожице Бърчил. Баща ми е написал всяка дума от тази книга.

— Но писмото… сигурна ли сте?

Допуснах огромна грешка, като й казах. Какво очаквах да направи тя? Да разговаря честно с мен? Да ми даде благословията си да направя проучвания, с които ще лиша баща й от благонадеждност в литературния свят? Беше естествено, разбира се, дъщеря му да го подкрепя, особено дъщеря като Пърси.

— Съвсем сигурна съм, госпожице Бърчил — погледна ме тя право в очите. — Аз съм писала това писмо.

— Вие ли?

Отсечено кимване.

— Но защо? Защо сте написали такова нещо?

Особено ако е вярно, че всяка дума в книгата е негова.

Цветът на страните й се върна и очите й светнаха, енергията й се повъзстанови, сякаш се подхранваше от моето объркване. Сякаш ситуацията допадаше на Пърси. Погледна ме стеснително — поглед, с който вече бях привикнала и който намекваше, че има да ми казва повече неща, не само каквото съм се сетила да питам.

— Допускам, че в живота на всички деца настъпва момент, когато завесите се вдигат и те осъзнават, че човешките слабости не са чужди и на техните родители. Че те не са непобедими. Че понякога правят неща, за да угодят на самите себе си, да нахранят собствените си чудовища. Ние сме себичен вид по природа, госпожице Бърчил.

Мислите ми плуваха в дълбока и гъста супа. Не бях сигурна как едното е свързано с другото, но допусках, че трябва да има нещо общо с печалните последици, които предричаше писмото й.

— Това писмо не означава нищо — отсече тя и махна с ръка. — Вече не. То е без значение. — Хвърли му кратък поглед и лицето й сякаш се озари за миг като прожекционен екран, по който тече филм за събития отпреди седемдесет и пет години. С едно-единствено движение Пърси хвърли писмото в огъня, където то пламна с пращене, а тя цялата потръпна. — Оказа се, че съм грешала. Историята е негова, имал е право да я разкаже. — Тогава тя се усмихна кисело и малко жлъчно. — Макар и тогава още да не го е знаел.

Съвсем се обърках. Как така няма да знае собствения си сюжет и защо тя си е мислела обратното? Не се връзваше.

— Някога, по време на войната познавах едно момиче. — Пърси Блайд беше седнала на стола зад бюрото на баща си и се облегна върху ръкохватките, преди да продължи: — Работеше за Кабинета, много пъти беше срещала Чърчил по коридорите. Имало една табела, която той настоял да поставят: „Моля, разберете, че тук отчаяние няма и че вероятността от поражение не ни интересува. Тя не съществува“. — Поседя за момент, вирнала брадичка и леко присвила очи, а собствените й думи увиснаха във въздуха край нея. През цигарения дим, с късата си прическа, изисканите си черти и копринената блуза, Пърси сякаш се бе върнала във времето на Втората световна война. — Какво смятате за това?

Не ме бива много в такива игри, открай време е така, особено в гатанки, които нямат и най-бегла връзка с останалата част от разговора. Нещастно вдигнах рамене.

— Госпожице Бърчил?

Тогава си спомних една статистика, нещо, което бях прочела или чула за рязкото спадане на броя на самоубийствата по време на война, защото хората са толкова ангажирани със собственото си оцеляване, че не се замислят много колко са нещастни.

— Мисля, че по време на война е различно — отговорих, неспособна да избегна тона, който издаваше неудобството ми. — Смятам, че правилата тогава са други. Допускам, че отчаянието е равносилно на поражение по време на война. Може би това е имал предвид Чърчил.

Тя кимна и по устните й бавно се разля усмивка. Нарочно ме затрудняваше, но не разбирах причината. Бях дошла в Кент по нейно настояване, но Пърси не ми позволяваше да разговарям със сестрите й, не отговаряше директно на въпросите ми, а предпочиташе да си играем на котка и мишка, обаче в тази игра аз винаги се оказвах плячката. Със същия успех можеше да остави Адам Гилбърт да довърши проекта. Той беше провел интервютата си, нямаше да ги обезпокои отново. Приемете го като проява на огромното ми неудобство и безсилие, но попитах:

— Защо ме поканихте да дойда, госпожице Блайд?

Тъничката й като белег вежда се стрелна нагоре като стрела.

— Моля?

— Джудит Уотърман от „Пипин Букс“ каза, че вие сте й позвънили. И сте настояли конкретно за мен.

Ъгълчето на устните й потрепна и тя впери поглед право в мен. Човек не си дава сметка колко рядко се случва това, докато наистина не стане. Докато някой не впери неотклонно поглед дълбоко в душата ти.

— Седнете — нареди ми тя като на куче или на непослушно дете и в нейната уста думата прозвуча толкова избухливо, че този път не се възпротивих — ориентирах се къде е най-близкият стол и се подчиних.

Тя тупна една цигара по бюрото и я запали. Дръпна силно, измервайки ме с поглед, докато изпускаше дима.

— У вас има нещо различно — каза, положи другата си китка върху тялото си и се облегна на стола.

За да ме огледа още по-добре.

— Не съм сигурна, че ви разбирам.

Тогава тя примигна преценяващо, воднистите й очи ме измериха от глава до пети с настойчивост, от която потръпнах.

— Да, не сте толкова жизнерадостна като преди. При предишното ви посещение.

Не можех да го оспоря, затова не го сторих.

— Така е — потвърдих. Имаше опасност ръцете ми да се разтресат безцелно, затова ги скръстих. — Извинете.

— Не се извинявайте — вдигна Пърси цигарата и брадичката си. — Така ми допадате повече.

Разбира се. За щастие, преди да се наложи да формулирам отговор, тя се върна на първоначалния ми въпрос.

— Поисках да изпратят вас, понеже, първо, сестра ми не би изтърпяла непознат мъж в къщата.

— Но господин Гилбърт вече е провел интервютата. Не е било нужно да идва в Милдърхърст, ако това не допада на Джунипър.

Лукавата усмивка отново се появи.

— Проницателна сте. Добре. Надявах се да е така. След първата ни среща не бях съвсем сигурна, а не исках да си имам вземане-даване с глупак.

Разкъсвах се между „благодаря“ и „върви по дяволите“, затова избрах компромисна хладна усмивка.

— Не познаваме много хора — продължи тя с въздишка, — вече не. После вие дойдохте на посещение и от онази жена Бърд научих, че работите в издателския бранш. Позамислих се. После споменахте, че нямате братя и сестри.

Кимнах, мъчейки се да проследя логиката в обясненията й.

— Тогава реших. — Тя си дръпна от цигарата и изпълни цял сценичен етюд, докато вадеше пепелника. — Знаех, че няма да бъдете предубедена.

С всяка изминала секунда се чувствах все по-непроницателна.

— Относно какво?

— Нас.

— Госпожице Блайд, боя се, че не разбирам какво общо има това със статията, която ми е възложено да напиша, с книгата на баща ви и с вашите спомени относно нейното издаване.

Тя нетърпеливо махна с ръка и по пода се посипа пепел.

— Нищо. Нищо. Няма нищо общо с тези неща. Свързано е с онова, което ще ви кажа.

Дали тогава усетих онова зловещо пъплене под кожата си? Може да е било просто порив на есенен студ, промъкнал се под вратата и разгневил ключалката, която изпусна ключа на пода. Пърси не му обърна внимание и аз се постарах да сторя същото.

— С това, което ще ми кажете ли?

— Нещо, което трябва да бъде поправено, преди да е станало твърде късно.

— Твърде късно за какво?

— Умирам — примигна тя с обичайната си откровеност.

— Много съжалявам…

— Стара съм. Случва се. Моля ви, не ме покровителствайте с ненужно състрадание. — Изражението й се промени, сякаш облаци преминаха по зимното небе и закриха и последната останала бледа слънчева светлина. Тя изглеждаше стара, изморена. И тогава видях, че думите й са истина — тя умираше. — Постъпих непочтено, когато се обадих на онази жена, на онази издателка и помолих да изпрати вас. Съжалявам за неудобството, което съм причинила на другия автор. Не се съмнявам, че е свършил чудесна работа. Той беше изключителен професионалист. Въпреки това не можех да постъпя по друг начин. Исках да дойдете вие и не се сещах как иначе да го постигна.

— Но защо?

В поведението й се беше появило нещо ново, някаква настойчивост, от която дишането ми стана плитко. Косъмчетата на тила ми настръхнаха не само от студ, а и от още нещо.

— Искам да ви разкажа нещо. Само на мен ми е известно. И сега ще го кажа на вас.

— Защо? — Попитах почти шепнешком, после се прокашлях и повторих: — Защо?

— Защото трябва да бъде разказано. Защото ценя достоверните летописи. Защото не мога да продължа да го тая в себе си.

Въобразявах ли си, или тя наистина погледна към чудовищата на Гоя?

— Но защо ще го разкажете на мен?

Тя примигна.

— Понеже знам коя сте, разбира се. Заради майка ви. — Тъничка усмивка и аз забелязах, че разговорът ни определено й допада — вероятно заради властта, която упражняваше над моето невежество. — Джунипър започна. Тя ви нарече Мередит. И тогава осъзнах. Тогава разбрах, че вие сте човекът.

Кръвта се смъкна от лицето ми и аз се засрамих като дете, което са спипали да лъже учителя си.

— Съжалявам, че не ви казах по-рано, просто си мислех…

— Причините ви не ме интересуват. Всички си имаме тайни.

Извинението ми секна, нищо повече не казах.

— Вие сте дъщерята на Мередит — продължи тя по-бързо, — следователно сте почти член на семейството. А това е семейна история.

Това беше последното, което очаквах от нея да каже, и останах поразена. Нещо вътре в мен затуптя в съзвучие със сърцето на мама, която обичаше това място и отдавна смяташе, че се е оказала лошо използвана.

— Но какво точно искате да направя? — попитах. — Имам предвид с вашия разказ.

— Как така да направите?

— Искате ли да го напиша?

— Не бих казала. Не искам да го напишете, а да оправите нещата. Трябва да съм убедена, че ще го сторите… — изпъна тя пръст към мен, но строгият жест беше смекчен от изражението й зад него. — Мога ли да ви имам доверие, госпожице Бърчил?

Кимнах, макар че поведението на Пърси създаваше у мен огромни опасения относно характера на молбата й.

На нея явно й олекна, но свали гарда само за миг, после отново стана отбранителна.

— В такъв случай се надявам, че ще приемете да останете без обяд — рязко отсече тя и извърна очи към прозореца, от който баща й беше полетял към смъртта си. — Нямаме време за губене.

Разказът на Пърси Блайд

Пърси Блайд започна с опровержение.

— Не съм добър разказвач — каза тя, — не съм като другите. Искам да разкажа една-единствена история. Слушайте внимателно, понеже няма да повтарям. — Запали си цигара и се облегна на стола. — Казах ви, че това няма нищо общо с „Човека от калта“, но не е вярно. В един или друг смисъл, тази история започва и свършва с онази книга.

Вятърът пъхна ръка в комина да поразбута пламъците, а аз отворих бележника си. Пърси заяви, че това не е необходимо, но аз изпитвах странна тревога и се чувствах по-спокойна, ако съм скрита зад целенасочеността на кремавите страници с черни редове.

— Баща ми ни каза някога, че изкуството е единственият вид неморалност. Такива неща говореше, понякога си мисля, че ги знаеше от собствената си майка. Тя беше талантлива поетеса и голяма красавица, но не беше сърдечна жена. Можеше да бъде жестока. Не съзнателно, талантът й я правеше жестока. Внушаваше на баща ми всякакви странни идеи. — Устата на Пърси се разкриви и тя замълча, за да заглади косата на тила си. — Не беше прав обаче. Има и друг вид неморалност, далече не толкова желана и прославяна.

Поприведох се напред в очакване тя да поясни за какво говори, но Пърси не го стори. През този буреносен следобед щях да свикна с резките промени на темата, с начина, по който тя осветяваше като с прожектор някоя сцена, съживяваше я, а после внезапно насочваше вниманието си другаде.

— Сигурна съм, че някога родителите ми са били щастливи — каза Пърси, — преди да се родя, но на света има два вида хора. Такива, които обичат децата, и други — които не ги обичат. Баща ми беше от първите. Според мен се е изненадал от силата на обичта си, когато сме се родили двете със Сафи. — Тя погледна към картината на Гоя и един мускул на шията й потрепна. — Беше различен, когато бяхме малки, преди Първата световна война, преди да напише онази книга. Беше необикновен човек за своето време и за своята класа. Обожаваше ни, разбирате ли — не просто ни се радваше, възхищаваше ни се и ние на него. Глезеше ни. Не с вещи, макар че в къщата нищо не липсваше, а с вниманието и с вярата си в нас. Смяташе, че не можем да сгрешим, и ни позволяваше всичко. Съмнявам се, че за децата е добре да се окажат обект на такова обожание. Искате ли чаша вода, госпожице Бърчил?

— Не, не, благодаря — примигнах.

— Аз ще си налея, ако нямате нищо против. Гърлото ми… — Тя угаси цигарата си в пепелника и взе кана от ниска етажерка, после напълни чаша от шлифован кристал. Изпи я жадно и аз забелязах, че въпреки ясния и равен тон и пронизващия й поглед, пръстите й треперят. — Родителите ви глезеха ли ви, когато бяхте малка, госпожице Бърчил?

— Не — отвърнах, — мисля, че не.

— И аз така мисля. Не ми се струвате дете, което е било поставяно на преден план, нямате вид на човек, който смята, че всичко му се полага. — Тя отмести поглед към прозореца, където времето се чумереше сивкаво. — Татко слагаше и двете ни със Сафи в стара количка, която навремето била негова, и ни разхождаше дълго из селото. Когато пораснахме, той накара Кук да ни извежда на дълги пикници и тримата бродехме да изучаваме горите, разхождахме се из полето и той ни разказваше разни истории, говореше ни за неща, които ни се струваха величави и прекрасни. Че това е нашият дом, че гласовете на предците ни винаги ще ни говорят, че никога няма да бъдем сами, стига да сме в пределите на своя замък. — Бледа усмивка се помъчи да разтегли устните й. — В Оксфорд страшно му се удавали езиците, древните езици, но той най-много обичаше англосаксонския. Правеше преводи за собствено удоволствие и още от ранна възраст ни позволяваше да му помагаме. Обикновено тук горе, в кулата, но понякога и в градината. Един следобед лежахме заедно тримата върху одеялото за пикник, гледахме към замъка от върха на възвишението, а той ни четеше от „Скиталецът“. Беше идеален ден. Такива дни са редки, така че е добре човек да ги помни. — Тя замълча и лицето й се отпусна, потънало в спомена. Когато отново заговори, гласът й беше дрезгав. — Англосаксонците имат дарба да обрисуват тъгата и копнежа, и героичното, разбира се. А подозирам, че децата имат склонност и към трите. Селедреориг. Тази дума звучеше като заклинание в кръглата каменна стая. „Тъга поради липса на място“ — поясни тя. — Няма такава дума в английския, а би трябвало, не мислите ли?… Така, отклоних се. — Поизправи се на стола си и се пресегна към цигарата си, но тя вече беше станала на пепел. — Такова е миналото — поясни Пърси, мъчейки се да извади друга цигара от пакета. — Все дебне да те подмами. — Драсна клечка кибрит, вдъхна нетърпеливо и ме погледна с присвити очи през пушека. — Ще внимавам повече от сега нататък. — Пламъчето угасна бързо, сякаш за да подчертае намерението й. — Майка ми много се борила, за да има деца, а когато го беше постигнала, я налегна толкова тежка депресия, че почти не бе способна да се надигне от леглото. Когато най-накрая се съвзе, установи, че семейството й не я очаква. Децата й се криеха зад краката на съпруга й, когато тя се опитваше да ги прегърне, плачеха и се съпротивляваха, ако се доближеше до тях. Започнахме да използваме думи от други езици, на които ни учеше татко, за да не може никой да ни разбира. Той се смееше и ни насърчаваше, радваше се колко сме умни. Сигурно сме били ужасни. Почти не познавахме майка си. Отказвахме да бъдем с нея, искахме да общуваме само с татко и той — с нас, затова тя стана много самотна.

Самотна. Не съм сигурна, че друга дума може да звучи толкова зловещо, колкото прозвуча тази от устните на Пърси Блайд. Спомних си дагеротипните портрети на Мюриъл Блайд, които бях видяла в стаята с архива. Тогава ми се стори странно, че те висят на такова тъмно и забравено място, а сега определено ми се струваше страховито.

— Какво се случи? — попитах.

Тя ме изгледа остро.

— Всяко нещо с времето си.

Навън изтрещя гръмотевица и Пърси погледна през прозореца.

— Буря — отсъди неприязнено. — Само това ни трябваше.

— Искате ли да затворя прозореца?

— Не, още не. Приятно ми е да влиза въздух. — Тя се вгледа намръщено в пода и дръпна от цигарата си. Събираше мислите си и когато го стори, срещна погледа ми. — Майка ми си хвана любовник. И кой можеше да я вини? Баща ми ги събра — не умишлено. Историята не е такава — той просто се опитваше да оправи нещата. Сигурно е съзнавал, че я пренебрегва, затова се зае да осъществи мащабни подобрения в замъка и в градината. Постави капаци на прозорците на долния етаж, за да й напомнят за прозорците, на които се бе възхищавала в Европа, започнаха работа и по рова. Толкова дълго копаха, а двете със Сафи наблюдавахме от прозореца на таванската мансарда. Архитектът се казваше Сайкс.

— Оливър Сайкс.

Тя се изненада.

— Браво на вас, госпожице Бърчил. Знаех, че сте проницателна, но не подозирах, че сте толкова ерудирана в архитектурата.

Поклатих глава и обясних за „Милдърхърст на Реймънд Блайд“. Не й казах обаче, че знам и за завещанието на Реймънд Блайд за института „Пембрук Фарм“. Което, разбира се, означаваше, че баща им не е знаел за любовната връзка.

— Татко не знаеше — каза тя, сякаш прочете мислите ми. — Но ние знаехме. Децата знаят такива неща. Изобщо не ни е хрумвало да му кажем обаче. Според нас ние бяхме неговият свят и той се интересуваше от делата на мама толкова малко, колкото и ние. — Тя леко се размърда и блузата й се развълнува. — Не се терзая от съжаления, госпожице Бърчил, но въпреки това ние сме отговорни за децата си и много пъти впоследствие съм се питала дали в онзи момент са били предопределени съдбите на хората от семейство Блайд, дори на още неродените. Дали всичко щеше да се развие различно, ако Сафи и аз му бяхме казали, че сме виждали мама и този мъж заедно.

— Защо? — Глупаво беше да прекъсвам нишката на мисълта й, но не се сдържах. — Защо щеше да е по-добре, ако му бяхте казали?

Трябваше да си спомня, че упоритостта на характера на Пърси трудно понасяше да я прекъсват.

Тя се изправи, притисна с длани тясното си кръстче и изви напред таза си. Дръпна за последен път от цигарата си, угаси я в пепелника и сковано се запъти към прозореца. От мястото си виждах, че небето е надвиснало тъмно и тежко, но тя се вгледа с присвити очи към далечното сияние, което още потрепваше на хоризонта.

— Писмото, което сте намерили — каза тя, когато гръмотевицата избоботи по-близо, — не знаех, че татко го е запазил, но се радвам, че го е сторил. Много ми беше трудно да го напиша — той толкова се радваше за ръкописа, за сюжета си. Когато се върна от войната, татко беше бледо подобие на човека, който беше преди. Слаб като вейка, с ужасно безизразни и плитки очи. През повечето време не ни пускаха при него — бавачката ни твърдеше, че сме щели твърде да се разстроим, — но ние въпреки зова се промъквахме по вените на замъка. Той седеше до прозореца си, гледаше невиждащо навън и говореше за някакво огромно отсъствие, което усеща вътре в себе си. Умът го сърбял за творческа употреба, така казваше, но хванеше ли писалката, нещо не се получаваше. „Празен съм“, повтаряше отново и отново, и имаше право. Наистина беше. Представете си в такъв случай възродителната тръпка, откакто се зае да работи над бележките си, които щяха да се превърнат в „Човека от калта“.

Кимнах, припомняйки си бележниците на долния етаж, променения му почерк, натежал от самоувереност и целеустременост от първия до последния ред.

Проблесна светкавица и Пърси Блайд се сепна. Изчака да я последва гръмотевицата.

— Думите в онази книга бяха негови, госпожице Бърчил. Той открадна идеята.

От кого?, исках да попитам, но този път си прехапах езика.

— Мъчително беше да напиша онова писмо, да охладя въодушевлението му, при положение че проектът го крепеше, но се налагаше. — Навън заваля, рукна внезапно. — Малко след като татко се върна от Франция, се разболях от скарлатина и ме изпратиха другаде да се лекувам. Близначките не се справят добре със самотата, госпожице Бърчил.

— Сигурно е било ужасно…

— Сафи — продължи тя, сякаш забравила за присъствието ми — винаги е имала по-развинтено въображение. Двете заедно бяхме хармонична двойка, илюзията и реалността бяха в равновесие. Разделят ли ни обаче, всяка от нас изостряше своите особености до крайност. — Тя потръпна и се отдръпна от прозореца. По рамката се сипеха дъждовни капки. — Близначката ми сънуваше ужасен кошмар. Често става така с хората с по-богато въображение — погледна ме тя. — Обърнете внимание, госпожице Бърчил, че не казвам „кошмари“. Кошмарът беше само един.

Развихрилата се навън буря беше погълнала и последната дневна светлина и стаята в кулата потъна в мрак. Само оранжевият пламък на огъня просветваше от време на време. Пърси се върна на бюрото и запали лампата. През цветния абажур бликна зелена светлина и спусна тъмни сенки под очите й.

— Сънуваше го, откакто беше на четири. Събуждаше се посред нощ пищяща и окъпана в пот, напълно убедена, че някакъв човек, целият покрит с кал, се е покатерил от рова и иска да я отвлече. — Главата на Пърси леко се наклони и скулите й изскочиха в релеф. — Винаги я успокоявах. Утешавах я, че това е само сън и че нищо не може да й навреди, докато съм тук. — Въздъхна мъчително. — И всичко беше наред до юли 1917 година.

— Когато сте заминали да се лекувате от скарлатина.

Кимване — толкова леко, че можеше и да си го въобразявам.

— И тя разказала на баща ви.

— Той се криел от медицинските си сестри, когато го намерила. Била много разстроена — Сафи никога не е умеела да се сдържа — и татко я попитал какво не е наред.

— И после го написал.

— Нейният демон се оказал неговият спасител. — Поне отначало. Историята го запали: той я търсеше, жаден за още подробности. Вниманието му я ласкаеше, сигурна съм, и когато се върнах от болницата, положението беше съвсем различно. Татко беше ведър, възстановен, почти в делириум и двамата със Сафи имаха тайна. Никой от тях не спомена пред мен Човека от калта. Едва когато видях коректурите на „Истинската история на Човека от калта“ върху бюрото му, ето тук, се досетих какво се е случило.

Дъждът плющеше и аз се приближих до прозореца, за да чувам.

— И вие написахте писмото.

— Разбира се, съзнавах, че ако той публикува тази история, това ще се отрази ужасно на Сафи. Татко обаче отказа да го повярва и понасяше последиците до края на живота си. — Пърси отново насочи вниманието си към Гоя. — Вината заради стореното, заради греха си.

— Задето е откраднал кошмара на Сафи — казах. Грях може би беше малко прекалено, но прекрасно разбирах как такова нещо може да се отрази на едно момиче, особено на момиче с развито въображение. — Разпространил е историята по света и й е дал нов живот. Направил я е реална.

Пърси се засмя — огорчен и металически звук, от който потръпнах.

— О, госпожице Бърчил, той направи нещо повече от това. Той вдъхнови кошмара. Просто тогава още не го е знаел.

Гръмотевица проехтя нагоре в кулата и лампата помръкна, Пърси Блайд обаче — не. Беше обладана от целта на разказа си и аз се приближих към нея, обзета от отчаяното желание да разбера какво си е наумила, какво може да е направил Реймънд Блайд, за да разпали кошмара на Сафи. Запали си още една цигари, очите й блестяха и вероятно беше надушила интереса ми, понеже отмести разказа на другаде.

— Мама пазеше връзката си в тайна почти цяла година.

Смяната на темата ми подейства като физически удар и аз се свих. Доста очевидно, опасявам се, понеже този факт не убягна от вниманието на домакинята ми.

— Разочаровам ли ви, госпожице Бърчил? — рязко попита тя. — Това е историята за раждането на „Човека от калта“. Голяма сензация е, уверявам ви. Всички изиграхме роля в създаването на книгата, дори майка ни, обаче тя почина преди сънуването на съня и написването на книгата. — Изтупа падналата върху блузата си пепел и продължи да разказва: — Връзката на мама продължи, а татко нямаше никаква представа. Докато една нощ не си дойде по-рано от пътуването си до Лондон. Носеше добри новини — американско списание беше публикувало негова статия, посрещната много одобрително, — и той беше настроен за празненство. Било късно. Със Сафи бяхме само на четири и ни бяха сложили да си легнем още преди часове, а любовниците били в библиотеката. Камериерката на мама се помъчила да спре татко, но той цял следобед се наливал с уиски и бил неудържим. Бил във възторг и искал съпругата му да сподели доброто настроение. Влетял в библиотеката и ги заварил. — Устата на Пърси се разтегли в гримаса, понеже знаеше какво предстои. — Татко се вбесил и избухнала страхотна кавга. Първо между него и Сайкс, а докато другият мъж лежал ранен на пода, кавгата се пренесла между татко и мама. Татко й крещял, наричал я с всякакви обидни имена, а после я разтърсил — не достатъчно силно, за да я нарани, но достатъчно, за да се строполи тя върху масата. Някаква лампа се катурнала на пода и се строшила, а пламъците подпалили подгъва на роклята й.

Тутакси лумнал силен пожар. Огънят за секунди се плъзнал нагоре по шифона на роклята й и я погълнал. Татко се ужасил, разбира се, помъкнал я към завесите, за да опита да потуши пламъците. Но това само влошило нещата. Завесите също се запалили, след тях — и цялата стая, всичко горяло. Татко хукнал да потърси помощ, извлякъл мама от библиотеката, спасил живота й — макар и за кратко, — но не се върнал за Сайкс. Оставил го да умре там. Любовта прави жестоки неща с хората, госпожице Бърчил.

Библиотеката изгоряла изцяло, но когато пристигнали властите, не намерили друго тяло. Сякаш Оливър Сайкс изобщо не е съществувал. Татко допускаше, че тялото се е стопило при толкова високата температура, камериерката на мама после не обели нито дума от страх да не опетни доброто име на господарката си, а никой не потърси Сайкс. За огромен късмет на татко човекът се оказа мечтател, който често говорел за желанието си да избяга на континента и да се скрие от света.

Пърси ми разказа нещо ужасно: за начина, по който е бил причинен пожарът, отнел живота на майка й, за това, че Оливър Сайкс е бил зарязан да умре в библиотеката, но аз усещах, че нещо липсва, и още не виждах връзката с „Човека от калта“.

— Не съм видяла това с очите си — каза Пърси. — Обаче някой го е видял. Високо горе в таванската мансарда едно момиченце се събудило от сън, оставило близначката си самичка в леглото и се покатерило върху библиотечката, откъдето съзряло необикновеното златисто небе. Всъщност виждало отражението от пожара в библиотеката и долу, на земята, един черен, овъглен и почти стопен мъж, който крещял в предсмъртна агония, докато се опитвал да се покатери по стената на рова.

Пърси отново наля вода в чашата си и я изпи с трепереща ръка.

— Помните ли първото си посещение, госпожице Бърчил, когато споменахте, че миналото пее в стените?

— Да.

Онази обиколка сякаш беше преди цяла вечност.

— Казах ви, че това с отминалото време е глупост. Че камъните са стари, но не издават тайните си.

— Помня.

— Излъгах ви. — Тя вирна брадичка и предизвикателно впери поглед в мен. — Аз ги чувам. Колкото повече остарявам, толкова по-силно ги чувам. Не ми беше лесно да ви разкажа тази история, но ми се стори необходимо. Както ви казах, има и друг вид безсмъртие, много по-самотно.

Чаках.

— Животът, госпожице Бърчил, човешкият живот протича между две събития — раждането и смъртта. Датите на тези събития принадлежат на човека толкова, колкото и името му, колкото и преживяванията му помежду. Не ви разказах тази история. И да се почувствам опростена. Разказвам ви я, защото една смърт трябва да бъде описана. Разбирате ли?

Кимнах, мислейки си за Тео Кавил и за маниакалния начин, по който проверяваше архивите за брат си, за мъчителното чистилище на неведението.

— Добре — каза Пърси. — Не бива да има никакво объркване по въпроса.

Приказките й за изкупление ми напомниха за вината на Реймънд, понеже със сигурност затова той бе приел католицизма. Затова беше завещал голяма част от състоянието си на църквата. Другият получател на наследството му беше институтът на Сайкс. Не защото Реймънд Блайд се възхищаваше на работата на тази група хора, а защото се чувстваше виновен. Спомних си нещо.

— Преди споменахте, че баща ви не е знаел какво е вдъхновило съня — а впоследствие разбра ли?

Тя се усмихна.

— Получи писмо от един докторант от Норвегия, който пишеше дисертация за физическите травми в литературата. Интересуваше се от почернялото тяло в „Човека от калта“, понеже според младия изследовател понякога описанието отговаряло на начина, по който били представяни жертви на изгаряния. Татко така и не му отговори, но тогава разбра.

— Кога се случи това?

— В средата на трийсетте. Тогава той започна да вижда Човека от калта в замъка.

И когато е добавил второто посвещение в книгата си: М.Б. и О.С. Не са инициалите на неговите съпруги, а опит в известен смисъл да изкупи вината си за смъртта, която е причинил. Нещо ми направи впечатление.

— Не сте го видели с очите си. От къде знаете за пожара в библиотеката? За това, че Оливър Сайкс е бил там онази вечер?

— От Джунипър.

— Моля?

— Татко й казал. Когато беше на тринайсет, самата тя преживя травма. Той все повтаряше колко си приличали двамата: подозирах, че според него за Джунипър ще бъде утеха да разбере, че всички сме способни да се държим по начин, за който впоследствие съжаляваме. Той беше способен да бъде едновременно претенциозен и глупав.

Тя замълча, пресегна се към чашата си с вода и сякаш самата стая въздъхна. Може би от облекчение, че истината най-сетне е разкрита. А Пърси Блайд дали изпитваше облекчение? Не бях толкова сигурна. Несъмнено беше доволна, че е изпълнила дълга си, но нищо в поведението и не подсказваше, че и е олекнало от разкритието. Имах усещането, че знам защо: каквато и утеха да бе получила, мъката й беше много по-силна. Претенциозен и глупав. Това бяха първите две неласкави думи за баща й, които чувах от нейната уста — на жената, която толкова неистово бранеше наследството му, — и може би затова прозвучаха толкова тежко.

И защо не? Постъпката на Реймънд Блайд беше подла, никой не можеше да го оспори, и не беше чудно, че е полудял от чувство за вина. Помня онази снимка на възрастния Реймънд в книгата, която купих от магазина в селото: страховитите очи, смръщеното лице, усещането, че черни мисли гнетят тялото му. По сходен начин изглеждаше сега и една от големите му дъщери. Тя се беше свила в креслото, дрехите й изглеждаха твърде големи, клепачите й бяха отпуснати, а нежната кожа беше осеяна със сини жилчици. Стори ми се много окаяно, дъщеря да страда така заради греховете на баща си.

Навън валеше, дъждът се сипеше върху вече подгизналата земя и вътре в стаята беше полутъмно в превалящия следобед. Дори огънят, който блещукаше, докато Пърси разказваше, вече гаснеше и отнасяше със себе си и последната топлинка от кабинета.

Затворих бележника си.

— Искате ли да приключваме за днес? — попитах мило, надявах се. — Може да продължим утре, ако желаете.

— Почти, госпожице Бърчил, почти приключих.

Тя изтрака с табакерата си и потупа последната цигара върху бюрото. Завъртя я между пръстите си, преди да драсне клечката и единият край на цигарата да засияе.

— Вече знаете за Сайкс — каза тя, но не знаете за другия.

За другия? Притаих дъх.

— По изражението ви съдя, че знаете за кого говоря.

Кимнах сковано. Изтрещя силен гръм и аз потреперих на мястото си. Отново отворих бележника си.

Тя силно дръпна от цигарата си и се изкашля, докато издухваше дима.

— Приятелят на Джунипър.

— Томас Кавил — прошепнах.

— Той дойде през онази нощ. 29 октомври 1941 година. Запишете го. Той дойде, както й беше обещал. Добре, че тя така и не го узна.

— Защо? Какво се случи?

Стигнала в окрайнините на просветлението, почти не исках да узная.

— Имаше буря, почти като тази днес. Беше тъмно. Случи се злополука. — Тя говореше толкова тихо, че трябваше да се наведа съвсем близо до нея. — Взех го за нарушител.

Не ми хрумваше какво да кажа.

Лицето й беше пепелявосиво, а бръчките му издаваха десетилетна вина.

— Не съм казвала на никого. Със сигурност не и на полицията. Притеснявах се, че няма да ми повярват. Че прикривам някой друг.

Джунипър. Джунипър с нейните прояви на насилие в миналото. Скандалът със сина на градинаря.

— Погрижих се. Направих всичко по силите си. Обаче никой не знае, а накрая и това трябва да се поправи.

Шокирана, видях, че тя плаче, че по старото й лице сълзите се стичат на воля. Бях шокирана, понеже ставаше дума за Пърси Блайд, но не бях изненадана. Не и след признанието й.

Смъртта на двама мъже, две тайни: много неща имах да обмислям, толкова много, че нито виждах, нито чувствах ясно. Емоциите ми се сливаха като цветовете на акварели и аз не се чувствах нито гневна, нито уплашена, нито морално превъзхождаща Пърси, и със сигурност не изгарях от радост, че съм узнала отговорите на въпросите си. Просто бях тъжна. Разстроена и загрижена за възрастната жена, седнала срещу мен, която ронеше сълзи заради трудния си и изпълнен с тайни живот. Не можех да облекча болката й, но не можех и да седя тук и само да я гледам.

— Моля ви, нека ви помогна да слезем долу.

Този път тя се съгласи безмълвно.

Придържах я леко, докато вървяхме. Бавно, внимателно се спускахме по извитото стълбище. Тя настояваше да си носи бастунчето и то се влачеше подире ни, бележейки напредъка ни с ужасното си потракване. Не говорехме, и двете бяхме твърде изморени.

Когато най-сетне стигнахме до затворената врата на жълтия салон, Пърси Блайд спря. Овладя се единствено със силата на волята, изпъна тялото си и стана с един-два сантиметра по-висока.

— Нито дума на сестрите ми — предупреди тя. Гласът й не беше нелюбезен, но сухотата в него ме слиса. — Нито дума, чувате ли?

— Останете за вечеря, Едит — покани ме Сафи ведро, когато влязохме. — Приготвих още храна, понеже стана късно, а вие още сте при нас.

Тя погледна към Пърси с приятно изражение, но аз усетих, че е смутена, че се пита какво толкова е разказвала сестра й цял ден.

Възпротивих се, но тя каза, че вече ми е сложила прибори и че бездруго навън вали като из ведро.

— Разбира се, че ще остане — каза Пърси, пусна ръката ми и бавно, но уверено се запъти към другия край на масата. Обърна се и ме погледна, когато стигна там, и на електрическата светлина в стаята видях колко изцяло, колко смайващо е успяла да възроди духа си заради своите сестри. — Принудих ви да работите на обяд. Най-малкото, което можем да направим, е да ви предложим вечеря.

Нахранихме се заедно, и четирите, с пушена треска — светложълта, слизеста, поизстинала, а кучето, което най-сетне бяха намерили в килера, през повечето време лежа в нозете на Джунипър, а тя му даваше парченца риба от чинията си. Бурята не утихваше, дори набра сила. За десерт хапнахме препечени филийки със сладко, пихме чай, после отново пихме чай и накрая вече нямаше за какво да си говорим. През равни интервали от време светлината потрепваше, сякаш токът щеше да спре, и всеки път когато отново се стабилизираше, си разменяхме успокоителни усмивки. През цялото време дъждът се стичаше от стрехите и се спускаше пред прозорците като плътна завеса.

— Е, според мен просто нямаме избор — каза Сафи накрая. — Ще ви приготвим легло и ще останете да пренощувате тук. Ще се обадя във фермата да ги предупредя.

— О, не, не искам да се натрапвам — възразих вероятно с повече усърдие, отколкото беше учтиво. — Не искам да се натрапвам.

И наистина не исках, не ми допадаше и идеята да пренощувам в замъка.

— Глупости — възрази Пърси и се извърна от прозореца. — Навън е тъмно като в рог. Най-вероятно ще паднете в потока и течението ще ви отнесе като плавей. — Тя изпъна гръб. — Не, не искам повече нещастни случаи. Не и когато има предостатъчно място.

Една нощ в замъка

Сафи ме заведе до спалнята. Доста повървяхме от крилото, в което сега живееха сестрите Блайд, и макар че коридорът беше тъмен и дълъг, бях признателна, че не ме водят надолу по стълбите. Стигаше ми, че щях да пренощувам в замъка, но не исках да спя близо до стаята с архива. И двете носехме парафинови лампи, докато се качвахме по стълбите към втория етаж и после поехме по дълъг и тъмен коридор. Дори когато електрическите крушки не примигваха, светлината беше някак особена и навсякъде беше полутъмно. Накрая Сафи спря.

— Стигнахме — отвори тя вратата. — Стаята за гости.

Тя — или пък Пърси — беше застлала леглото с чаршафи и беше подредила малка купчинка книги до възглавницата.

— Боя се, че не е много уютна — отбеляза тя и огледа стаята с извинителна усмивка. — Не посрещаме гости често, малко сме отвикнали. Отдавна никой не ни е гостувал.

— Съжалявам, че ви причинявам това главоболие.

— Глупости — поклати глава тя. — Изобщо не е главоболие. Винаги съм обичала да имам гости. За мен това е едно от най-приятните неща в живота. — Тя тръгна към леглото и остави лампата на страничната масичка. — Донесох ви нощница и няколко книги. Не си представях, че в края на деня няма да ви се иска да прочете някоя история, която да ви приспи. — Тя докосна книгата най-отгоре на купчината. — „Джейн Еър“ ми е любима открай време.

— И на мен. Винаги си я нося с мен, но моето издание не е толкова красиво като вашето.

Тя се усмихна доволна.

— Знаете ли, Едит, напомняте ми малко на мен самата. На човека, който можех да стана, ако нещата се бяха развили различно. Да живея в Лондон, да работя с книги. Когато бях млада, си мечтаех да стана гувернантка. Да пътувам и да се срещам с хора, да работя в музей. Да срещна своя господин Рочестър може би.

Засрами се, после се натъжи и аз си спомних кутиите на цветя, които бях намерила в стаята с архива, и по-конкретно онази, на която пишеше „Брак с Матю де Курси“. Добре познавах трагичната любовна история на Джунипър, но знаех много малко за романтичното минало на Сафи. Със сигурност и тя някога е била млада и изпълнена с желание, но беше пожертвала и двете, за да се грижи за Джунипър.

— Споменахте, че някога сте били сгодена?

— За мъж, който се казваше Матю. Влюбихме се, когато бяхме много млади. На шестнайсет — усмихна се тя благо на спомена. — Смятахме да се оженим, когато станем на двайсет и една.

— Имате ли нещо против да ви попитам какво стана?

— Ни най-малко. — Тя се зае да оправя завивките, да изпъва одеялото и чаршафите. — Просто не се получи. Той се ожени за друга.

— Съжалявам.

— Недейте. Толкова много време мина. Тези двама души са мъртви от години. — Може би се стесняваше, че в разговора е прозвучало самосъжаление, понеже се пошегува: — Явно ми е провървяло, че сестра ми ме остави да живея в замъка при такива изгодни условия.

— Не допускам Пърси изобщо да е имала нещо против.

— Може би не, но всъщност имах предвид Джунипър.

— Боя се, че…

Сафи примигна срещу мен изненадано.

— Замъкът е неин. Не знаехте ли? Винаги сме смятали, че Пърси ще го наследи, разбира се — тя е най-голямата и единствената, която го обича така, — но татко променил завещанието си в последния момент.

— Защо? — размишлявах гласно.

Всъщност не очаквах да ми отговори, но тя явно се увлече в историята.

— Татко беше обсебен от мисълта, че жените с творчески способности не могат да продължат да творят, след като бъдат обвързани с брак и деца. Когато Джунипър прояви такива способности, негова идея фикс стана убеждението, че тя не бива да се жени и да пропилява таланта си. Държеше я тук, не я пускаше да ходи на училище, да се среща с други хора, а после промени завещанието си и замъкът стана неин. Той смяташе, че така няма никога да й се налага да се притеснява за прехраната си, нито да се жени за мъж, който да я издържа. Но това беше ужасно несправедливо от негова страна. Замъкът трябваше да е на Пърси. Тя обича това място, както другите хора обичат възлюблените си. — Сафи набухна възглавниците за последен път, преди да вземе лампата си от масичката. — Допускам, че в това отношение е хубаво, че Джунипър не се омъжи и не отиде да живее другаде.

Не успях да направя връзката.

— Но нима Джунипър нямаше да се радва сестра й, която толкова обича това място и се грижи за него, да живее тук?

— Не е толкова просто — усмихна се Сафи. — Татко можеше да бъде и жесток, когато налага волята си. Той постави условие в завещанието. Ако Джунипър се омъжи, замъкът вече нямаше да бъде неин, а щеше да стане собственост на Католическата църква.

— На църквата?

— Татко изпитваше чувство за вина.

След разговора си с Пърси знаех точно за какво става дума.

— Значи, ако Джунипър и Томас се бяха оженили, щяхте да изгубите замъка?

— Да, точно така — потвърди Сафи. — Горката Пърси така и не го понесе. — Сафи потръпна. — Съжалявам, тук е толкова студено. Човек не си дава сметка. Ние нямаме нужда от тези стаи. Боя се, че в това крило няма отопление, но на дъното на гардероба има допълнителни одеяла.

В този момент просветна зрелищна светкавица, последвана от силен гръм. Слабата електрическа светлина потрепна, измъждука и крушката угасна. Двете със Сафи вдигнахме лампите си като кукли на един и същ конец. Едновременно вперихме поглед в угасналата крушка.

— Боже, токът спря! — възкликна тя. — Добре, че взехме лампите. — Поколеба се и попита: — Ще се справите ли сама тук, горе?

— Несъмнено.

— Добре тогава — усмихна се тя. — Оставям ви.

Нощем е различно. Нещата стоят другояче, когато светът е черен. Несигурността и болката, тревогите и страховете се сдобиват със зъби в мрака. Особено когато човек нощува в стар и необикновен замък, а отвън бушува буря. И още повече, след като цял следобед си слушал изповедта на една възрастна дама. Поради което, след като Сафи си тръгна и затвори вратата зад гърба си, дори не ми хрумна да угася лампата.

Облякох нощницата и седнах пребледняла като призрак в леглото. Слушах как дъждът продължава да се сипе и как вятърът блъска по капаците на прозорците, сякаш някой отвън се опитва да влезе. Не, прогоних тази мисъл и дори успях да се усмихна на себе си. Мислех си за „Човека от калта“. Беше разбираемо, след като щях да прекарам нощта на мястото, където се развиваше действието на романа, в нощ, сякаш извадена от страниците му.

Сгуших се под завивките и насочих мислите си към Пърси. Носех си бележника и го отворих, нахвърлях някои неща, които ми хрумнаха. Пърси Блайд ми беше разказала как се е зародил романът „Човека от калта“, което беше огромна сензация. Но тя разгада и мистерията около изчезването на Томас Кавил. Би трябвало да изпитвам облекчение, а бях напрегната. Усещането беше отскоро и беше свързано с думи на Сафи. Докато говореше за завещанието на баща си, аз направих неприятни връзки и малки лампички осветиха подробностите, които ме караха да се чувствам неловко: обичта на Пърси към замъка, завещание, в което пишеше, че сестрите ще го изгубят, ако Джунипър се омъжи, злополучната смърт на Томас Кавил.

Но не. Пърси твърдеше, че е било нещастен случай, и аз й вярвах.

Наистина. Каква причина имаше да лъже? Би могла просто да премълчи всичко.

Но все пак…

Откъслеците се въртяха в главата ми отново и отново: гласът на Пърси, после този на Сафи и собствените ми съмнения. Не и гласът на Джунипър обаче. Все слушах за най-младата Блайд, никога не чувах самата нея. Накрая безсилно захлопнах бележника.

Стига толкова за един ден. Въздъхнах и погледнах към книгите, които Сафи ми беше набавила, търсейки нещо, което да ме успокои: „Джейн Еър“, „Брулени хълмове“, „Мистериите на Удолфо“ — все добри приятели, но неподходяща компания за студена и бурна нощ.

Бях изморена, много изморена, но отлагах заспиването, не исках да духна лампата и да се предам на мрака. Накрая обаче клепачите ми натежаха и след като се сепвах няколко пъти, реших, че съм достатъчно изморена, за да се предам бързо на съня. Духнах пламъка, затворих очи, когато мирисът на пушек отслабна и се стопи в студения въздух край мен. Последното, което помня, беше стичащият се по стъклото дъжд.

Събудих се сепнато, внезапно и неестествено в незнаен час. Лежах напълно неподвижно и се ослушвах. Чаках, чудейки се какво ме е събудило. Косъмчетата по ръцете ми бяха настръхнали и имах силното и зловещо усещане, че не съм сама, че в стаята има още някой. Огледах сенките, сърцето ми биеше лудо, ужасено от онова, което можех да видя.

Не виждах нищо, но знаех. Някой беше тук.

Затаих дъх и се заслушах, обаче навън все още валеше и бурният вятър блъскаше капаците, поривите му се плъзгаха по каменния коридор и аз не можех да чуя почти нищо друго. Нямах кибрит и нямаше как да запаля лампата, затова успях да се убедя да запазя относително спокойствие. Казах си, че се дължи на нещата, за които съм си мислила, преди да заспя, на вманиачеността ми по „Човека от калта“. Че съм сънувала този шум. Че си въобразявам разни неща.

И точно когато си помислих, че почти съм успяла да се убедя, проблесна силна светкавица и аз забелязах, че вратата на спалнята ми е отворена. Сафи я беше затворила. Значи, имах право. Някой беше влязъл в стаята при мен, сигурно седеше кротичко някъде и чакаше в мрака…

— Мередит…

Всеки прешлен на тялото ми се изпъна. Сърцето ми биеше като лудо, пулсът ми течеше като електричество по вените. Не беше вятърът, не бяха стените, някой беше прошепнал името на мама. Бях скована от ужас, но и обзета от необяснима енергия. Съзнавах, че трябва да направя нещо. Не можех просто да седя цяла нощ, увита с одеялото, и да оглеждам стаята с ококорени очи.

Изобщо не исках да ставам от леглото, обаче го направих. Плъзнах се по завивката и се отправих на пръсти към вратата. Дръжката беше студена и гладка под дланта ми, дръпнах я лекичко и безшумно към себе си и излязох навън да огледам коридора…

— Мередит…

Едва не изпищях. Беше точно зад мен.

Бавно се извърнах и се озовах срещу Джунипър. Носеше същата рокля, която беше облякла при първото ми посещение в Милдърхърст, роклята — както вече знаех, — която Сафи й беше преправила, за да облече за вечерята с Томас Кавил.

— Джунипър — прошепнах. — Какво търсите тук?

— Чаках те, Мери. Знаех, че ще дойдеш. Нося ти го. Пазех го на сигурно място.

Нямах представа за какво говори, но тя ми подаде нещо доста обемисто. С твърди ръбове, остри ъгли, немного тежко.

— Благодаря — казах.

В полумрака усмивката й помръкна.

— О, Мери, направих нещо ужасно, ужасно…

Точно това каза и на Сафи в онзи коридор в края на обиколката ми. Пулсът ми се учести. Не беше редно да я разпитвам, но просто не се стърпях.

— Какво има? Какво сте направили?

— Том ще дойде скоро. Ще дойде на вечеря.

Дожаля ми за нея, чакаше го петдесет години, убедена, че той я е изоставил.

— Разбира се — казах. — Том ви обича. Той иска да се ожени за вас.

— Том ме обича.

— Да.

— И аз го обичам.

— Сигурна съм, че е така.

Докато аз се наслаждавах на приятното топло усещане, че съм отпратила съзнанието й към щастливо място, ръцете й ужасено отскочиха към устата и тя каза:

— Но там имаше кръв, Мередит…

— Моля?

— … толкова много кръв, по ръцете ми, по роклята ми. — Тя сведе поглед към роклята си и изражението й стана самото олицетворение на нещастието. — Кръв, кръв, кръв. И Том не дойде. Но аз не помня. Не мога да си спомня.

И тогава проумях с шеметна яснота.

Всичко се намести и аз разбрах какво крият. Какво се беше случило всъщност на Томас Кавил. Кой беше отговорен за смъртта му.

Навикът на Джунипър да губи паметта си след травмиращи случаи, след случаи, когато не можеше да си спомни какво е направила, потуленият инцидент с побоя над сина на градинаря. С изпълнен с разбиране ужас си спомних писмото, което беше изпратила на мама и в което споменаваше единствения си страх: да не стане като баща си. А точно това се бе случило.

— Не мога да си спомня — продължаваше да повтаря тя. — Не мога да си спомня. — Лицето й беше печално объркано и макар да ми разказваше нещо ужасно, в онзи момент ми се искаше само да я прегърна, да я избавя някак от ужасното бреме, което мъкнеше повече от петдесет години. Тя отново прошепна: — Направих нещо ужасно, ужасно… — и се стрелна към вратата, преди да успея да кажа нещо успокоително.

— Джунипър — провикнах се след нея, — чакайте.

— Том ме обича — повтори тя, сякаш щастливата мисъл й е хрумнала току–що. — Ще отида да потърся Том. Трябва всеки момент да дойде.

И изчезна в тъмния коридор.

Хвърлих обемистия предмет на леглото и я последвах. Завих, поех по друг къс коридор до малката площадка, от която започваше стълбище. От долу духна хапещ порив на влажен вятър и аз разбрах, че Джунипър е отворила някаква врата, че смята да изчезне в тъмната и мокра нощ.

След миг на нерешителност хукнах подире й. Не можех да я зарежа на произвола на природните стихии. Доколкото знаех, тя възнамеряваше да тръгне по алеята към пътя, за да търси Томас Кавил. Стигнах до основата на стълбите и забелязах врата, която водеше към малко преддверие, което свързваше замъка с външния свят.

Навън валеше като из ведро, но установих, че се намираме в някаква градина. Тук не растеше бог знае какво, имаше няколко пръснати статуи и цялото място беше оградено с висок жив плет, обаче притаих дъх. Тази градина бях видяла от таванската стая при първото си посещение, квадратното заграждение, което Пърси Блайд се бе постарала да ме убеди, че не е никаква градина. И имаше право. Бях чела за него в дневника на мама. Това беше гробището на домашните любимци, специално място за Джунипър.

Джунипър стоеше в средата на градината — крехка старица със зловеща бледа рокля, цялата вир-вода и с налудничав поглед. И изведнъж проумях какво ми беше казала Пърси по-рано — защо бурното време засилва тревожната възбуда на Джунипър. В онази нощ през 1941 година е имало буря, точно както и сега…

Странно, но бурята сякаш се успокои край Джунипър, когато тя застана насред двора. Бях като вцепенена известно време, преди да осъзная, че трябва да изляза и да я прибера вътре, че тя не бива да остава навън в това време. В този момент чух глас и видях Джунипър да поглежда надясно. Пърси Блайд се появи от една врата в живия плет, облечена с дъждобран и гумени ботуши приближаваше към малката си сестра и я молеше да се прибере вътре. Пърси протегна ръце и Джунипър се олюля и се озова в прегръдката й.

Изведнъж се почувствах като натрапник, като непознат човек, станал свидетел на интимен момент.

Някой стоеше зад мен. Сафи, със спусната върху раменете коса. Беше се увила в халат и по лицето й беше изписано извинение.

— О, Едит, ужасно съжалявам, че ви обезпокоихме — каза тя.

— Джунипър… — подех и посочих през рамо, опитвайки се да обясня.

— Всичко е наред — успокои ме Сафи с мила усмивка. — Понякога се скита. Няма защо да се притеснявате. Пърси ще я прибере. Можете да си лягате.

Бързо се отправих нагоре по стълбите, после по коридора към стаята си и внимателно затворих вратата. Облегнах се на нея и успокоих дишането си, което все още се опитваше да ми избяга. Натиснах електрическия ключ с надеждата, че токът е дошъл, но уви — само пластмасово изщракване, никакво успокоително просветване.

Приближих се на пръсти до леглото, преместих загадъчната кутия на пода и се увих в одеялото. Лежах с глава върху възглавницата и слушах как пулсът препуска в ушите ми. Не можех да прогоня подробностите от изповедта на Джунипър, объркването й, докато се мъчеше да сглоби откъслеците от болния си мозък, прегръдката й с Пърси насред гробището за домашни любимци. И тогава разбрах, че Пърси Блайд ме е излъгала. Не се съмнявах, че Томас Кавил е умрял през онази бурна октомврийска нощ през 1941 година, но не Пърси го бе убила. Тя просто защитаваше по-малката си сестра до последен дъх.

На следващия ден

Вероятно най-сетне съм заспала, защото следващото нещо, което помня, е, че слаба дневна светлина се процеждаше през процепите на капаците. Бурята беше отминала и вече бе настанало измореното утро. Полежах известно време, примигвах към тавана и обмислях събитията от предишната вечер. На дружелюбната дневна светлина бях по-сигурна от всякога, че Джунипър е виновна за смъртта на Томас. Само това имаше смисъл. Знаех също, че Пърси и Сафи много искаха никой да не узнае истината.

Скочих от леглото и за малко да се спъна в някаква кутия на пода. Подаръкът на Джунипър. След всичко друго, което се случи, бях забравила за него. Беше със същата форма и големина като онези от сбирката на Сафи в стаята с архива и когато отворих, вътре наистина имаше ръкопис, но не на Сафи. На заглавната страница пишеше: „Съдба: любовна история от Мередит Бейкър, октомври 1941 година“.

Всички се бяхме успали и вече беше късна сутрин. Когато слязох долу, масата беше подредена за закуска в жълтия салон и трите сестри седяха: близначките си бъбреха, сякаш предната вечер не се беше случило нищо необикновено. И може би наистина не беше, може би бях станала свидетел само на едно от много смущения. Сафи се усмихна и ми предложи чаша чай. Благодарих й и погледнах към Джунипър, която седеше безизразно в креслото, а в поведението й нямаше и следа от вълнението от предната нощ. Стори ми се, че Пърси ме наблюдава по-бдително от обикновено, докато си пиех чая, но това вероятно бе резултат от изповедта й, вярна или не, от предния ден.

След като се сбогувах, тя ме изпрати до вестибюла и си поговорихме приятно за най-обикновени неща, докато стигнах вратата.

— Що се отнася до онова, което ви казах вчера, госпожице Бърчил — каза тя и постави бастунчето си стабилно на земята. — Искам отново да подчертая, че беше нещастен случай.

Разбрах, че ме изпитва, така искаше да се увери дали все още вярвам на историята й. Дали Джунипър ми е казала нещо през нощта. Сега имах шанса да разкрия какво бях научила, да я попитам направо кой всъщност беше убил Томас Кавил.

— Разбира се — отговорих. — Разбирам напълно.

Защо да й казвам? За да задоволя любопитството си за сметка на спокойствието на сестрите? Не можех да го сторя.

Тя беше видимо облекчена.

— Страдам неимоверно. Не съм искала да става така.

— Знам. Сигурна съм, че не сте. — Бях трогната от сестринското й чувство за дълг, от толкова силната й обич, че бе готова да признае престъпление, което не е извършила. Трябва да го забравите — казах възможно най-мило. — Грешката не е ваша.

Тя ме погледна с изражение, което не бях виждала дотогава и което ми е трудно да опиша. Отчасти терзание, отчасти облекчение, но и с намек за още нещо. Тази жена обаче беше Пърси Блайд и не се поддаваше на чувствата. Хладно се овладя и кимна отсечено.

— Не забравяйте обещанието си, госпожице Бърчил. Разчитам на вас. Не обичам да се доверявам на случайността.

Земята беше мокра, небето — бяло и целият пейзаж имаше бледия вид на лице след истеричен пристъп. Сигурно почти така изглеждаше и моето лице. Пристъпвах внимателно, стараейки се да не се окажа отнесена като плавей от течението, а когато стигнах до фермата на госпожа Бърд, тя вече бе заета с обедните приготовления. Във въздуха се усещаше силното ухание на супа, простичко, но огромно удоволствие за човек, прекарал нощта в компанията на призраците от замъка.

Самата госпожа Бърд подреждаше масите в главния салон и пълничката й фигура с престилка беше толкова приятна и утешителна гледка, че усетих силно желание да я прегърна. И сигурно щях да го направя, ако в този момент не забелязах, че не сме сами.

Имаше още някой, още един гост, който се беше привел към стената и внимателно разглеждаше черно-белите снимки.

Много познат човек.

— Мамо?

Тя вдигна поглед и ми се усмихна колебливо.

— Здравей, Еди.

— Какво правиш тук?

— Ти каза, че трябва да дойда. Исках да те изненадам.

Никога през живота си не съм била толкова доволна и не съм изпитвала такова облекчение от срещата си с някого. Прегърнах я.

— Толкова се радвам, че си тук.

Може би страстта ми си е проличала, сигурно съм я притиснала малко по-дълго, понеже мама примигна и каза:

— Всичко наред ли е, Еди?

Поколебах се, докато тайните, които бях научила, мрачните истини, на които бях станала свидетел, се размесваха като карти в съзнанието ми.

— Добре съм, мамо. Просто съм малко изморена. Снощи имаше голяма буря.

— Госпожа Бърд ми каза, че заради дъжда си пренощувала в замъка — съвсем лекичко секна гласът й. — Радвам се, че не тръгнах следобед, както планирах.

— Отдавна ли си тук?

— Само двайсетина минути. Разглеждах тези — посочи тя една снимка от списание „Кънтри Лайф“ от 1910 година. Беше на кръглия басейн, докато все още са го строяли. — В този басейн се научих да плувам, докато живеех в замъка.

Приближих се, за да прочета надписа под снимката: „Оливър Сайкс, който ръководи строителните работи, показва на господин и госпожа Реймънд Блайд новия им басейн“. Ето го красивия млад архитект, Човека от калта, който ще завърши дните си във възстановения от самия него ров. По кожата ми плъзна четката на осведомеността и върху ми натежа бремето на тайната, която бях научила за съдбата на този млад мъж. В съзнанието ми долетя молбата на Пърси Блайд: „Не забравяйте обещанието си. Разчитам на вас“.

— Да предложа на дамите обяд? — попита госпожа Бърд.

Извърнах се от усмихнатото лице на Сайкс.

— Какво ще кажеш, мамо? Сигурно си гладна, след като си шофирала.

— С удоволствие ще хапна супа. Може ли да седнем отвън?

Седнахме на маса в градината, откъдето виждахме замъка. Госпожа Бърд предложи и преди да успея да се възпротивя, мама заяви, че е идеално. Докато гъските от фермата се суетяха из локвите наблизо с надеждата да получат някоя трохичка, мама заговори за миналото си. За времето, което беше прекарала в Милдърхърст, за чувствата й към Джунипър, за увлечението й по нейния учител Томас Кавил, а накрая ми разказа и за мечтата си да стане журналист.

— Какво се случи, мамо? — попитах, мажейки филийката си в масло. — Защо промени намеренията си?

— Не съм ги променила. Просто… — Тя се размърда на белия железен стол, който госпожа Бърд беше подсушила. — Мисля, че… Накрая не можах… — Тя се намръщи на неспособността си да намери нужните думи, после продължи с нова решимост: — Познанството ми с Джунипър отвори нова врата пред мен и аз отчаяно копнеех да премина отвъд. Без нея обаче сякаш не успях да задържа вратата отворена. Опитах, Еди, наистина. Мечтаех да уча в университета, но през войната толкова много училища в Лондон затвориха, че накрая започнах работа като машинописка. Винаги съм смятала, че е нещо временно, че някой ден ще продължа напред и ще правя каквото искам. Но когато войната свърши, бях на осемнайсет и беше късно да се връщам в училище. А не можех да уча в университет, без да съм завършила гимназия.

— И спря да пишеш?

— О, не. — Тя рисуваше осморки в супата си с върха на лъжицата, отново и отново. — Не, не спрях. Тогава бях много упорита. Наумила си го бях и реших, че няма да допусна такава дреболия да ми попречи. — Тя се усмихна, без да вдига поглед. — Щях да пиша на свободна практика, да стана известна журналистка.

И аз се усмихнах, невъзможно доволна от нейното описание на неустрашимата млада Мередит Бейкър.

— Направих си своя програма, четях каквото намерех в библиотеката, пишех статии, обзори, понякога разкази и ги изпращах.

— Нещо публикуваха ли?

Тя се размърда на мястото си престорено свенливо.

— Кратки неща тук-там. Получих няколко насърчителни писма от редактори на по-големи списания, внимателни, но категорични, които ме съветваха да науча повече за стила на техните издания. И после, през 1952 година, ми предложиха работа. — Мама погледна към гъските, които пърхаха с криле, и нещо у нея се промени, тя цялата се сви. — Работата беше в Би Би Си, начално ниво, но точно това исках.

— И какво стана?

— Имах спестявания и си купих елегантен костюм и кожена чанта, за да добия нужния вид. Строго си наредих да се държа самоуверено, да говоря ясно и да не се изгърбвам. Но тогава… — тя огледа ръцете си, потри с палец кокалчетата си, — тогава нещо се обърка с автобусите и вместо да ме откара до Радиото, шофьорът ме остави близо до Марбъл Арч. Тичах почти през целия път дотам, но когато стигнах до „Риджънт Стрийт“, видях всички онези момичета да излизат от сградата, да се смеят и да се шегуват… Изглеждаха толкова изискани, толкова по-млади от мен, сякаш знаеха отговорите на всички житейски въпроси… — Тя бутна една трохичка от масата на пода, после вдигна очи към мен. — Огледах се във витрината на един универсален магазин, Еди, и се почувствах толкова измислена.

— О, мамо!

— Почувствах се като коварна измислица, така се презрях и се засрамих, задето изобщо ми е хрумнало, че мястото ми е там. Мисля, че никога не съм се чувствала толкова самотна. Обърнах гръб на Портланд Плейс и тръгнах в другата посока, а по бузите ми се стичаха сълзи. Сигурно съм изглеждала ужасно. Чувствах се толкова самотна и изпитвах такова самосъжаление, че дори непознати ме ободряваха с „горе главата“. Най-накрая минах покрай едно кино и се шмугнах вътре, за да си поплача на спокойствие.

Спомних си разказа на татко за момичето, което плакало през целия филм.

— И си гледала „Зелениката и бръшлянът“.

Мама кимна, извади отнякъде кърпичка и изтри очите си.

— И се запознах с баща ти. А той ме заведе на чай и крушова торта.

— Любимата ти.

Тя се усмихна през сълзи на скъпия спомен.

— Не спираше да ме пита какво се е случило и когато му казах, че плача заради филма, ме изгледа абсолютно невярващо. „Но това не е реално — каза ми и поръча още едно парче торта. — Всичко е измислица.“

И двете се засмяхме — татко наистина би казал точно това.

— Той беше толкова стабилен, Еди, толкова категорично възприемаше света и своето място в него. Удивително. Не познавах човек като него. Той не виждаше неща, които не съществуват, не се тревожеше за нищо, преди то да се случи. В това се влюбих в неговата увереност. Беше здраво стъпил в настоящето и когато говореше, неговата сигурност ме обгръщаше. За щастие, и той бе видял нещо у мен. Може и да не звучи вълнуващо, но двамата бяхме много щастливи заедно. Баща ти е добър човек, Еди.

— Знам.

— Почтен, мил, отговорен. Това значи много.

Съгласих се и докато двете сърбахме супата си, в съзнанието ми изникна образът на Пърси Блайд. В това отношение тя приличаше малко на татко: можеш да не забележиш такъв човек в по-живописна компания, но неговата решителност и дори твърдост е основата, върху която блестят всички останали. Мислите за замъка и за сестрите Блайд ми напомниха за още нещо.

— Не мога да повярвам, че забравих.

Бръкнах в чантата си и извадих кутията, която Джунипър ми даде през нощта.

Мама остави лъжицата си и изтри пръсти в салфетката в скута си.

— Подарък? Но ти дори не знаеше, че ще идвам.

— Не е от мен.

— А от кого?

Точно се канех да кажа: „Отвори го и ще видиш“, но си спомних, че последния път, когато й бях връчила кутия със спомени и казах същото, не се получи добре.

— От Джунипър е, мамо.

Тя раздалечи устни и тихо ахна, после несръчно се помъчи да отвори кутията.

— Ама че съм глупава — каза с непознат за мен глас, — колко съм несръчна. — Накрая вдигна капака и ръката й се стрелна смаяно към устата. — О, боже!

Извади отвътре крехките листове обикновена хартия — държеше ги, сякаш са най-скъпоценното нещо на света.

— Джунипър ме помисли за теб. Пазела ти го е.

Очите на мама се стрелнаха към замъка на хълма и тя поклати глава леко и невярващо.

— През цялото време…

Отгърна машинописните страници, попрочете по малко от тук от там с треперлива усмивка. Наблюдавах я, радвах се на видимото удоволствие, което й доставяше ръкописът. Но имаше и още нещо. У нея настъпи някаква промяна — деликатна, но несъмнена, — когато тя разбра, че приятелката й не я е забранили: чертите на лицето й, мускулите на шията й, дори лопатките ни раменете й някак се смекчиха. Цял един живот, прекарай в отбранителност, се стопи и аз съзрях момичето у нея, което сякаш току–що се събуждаше от дълъг и дълбок сън.

— А какво стана с писането, мамо?

— Моля?

— С писането. Не продължи ли?

— О, не, отказах се. — Мама набърчи нос и изражението й стана някак извинително. — Сигурно ти изглежда страхливо.

— Не, не е страхливо. — Продължих внимателно: — Но не разбирам защо си престанала да правиш нещо, което ти доставя удоволствие.

Слънцето беше пробило облаците, отразяваше се в локвите и хвърляше шарена сянка по бузите на мама. Тя намести очилата си, размърда се на стола и лекичко притисна длани към ръкописа.

— Това бе толкова огромна част от миналото ми, от онази, която бях тогава — каза тя. — После всичко се обърка. Страдах, понеже мислех, че Джунипър и Том са ме изоставили, усещането, че съм изневерила на себе си, като не съм отишла на онова интервю… Мисля, че писането просто престана да ми доставя удоволствие. Заживях с баща ти и насочих вниманието си към бъдещето.

Тя отново погледна към ръкописа, вдигна един лист и прочете написаното на него с мимолетна усмивка.

— Наистина ми доставяше огромно удоволствие — каза. — Да се опиташ да уловиш върху хартията нещо абстрактно, някаква мисъл или усещане. Бях забравила колко ми беше приятно.

— Никога не е твърде късно да започнеш отново.

— Еди, скъпа — усмихна се тя с нежно съжаление. — Аз съм на шейсет и пет години. От десетилетия пиша само списъци за пазаруване. С основание мога да твърдя, че е твърде късно.

Поклатих глава. Всеки ден в работата си срещах хора на всякаква възраст, които пишат просто защото не могат иначе.

— Никога не е прекалено късно, мамо — повторих, но тя вече не ме слушаше. Беше насочила вниманието си зад рамото ми, отново към замъка, придърпа жилетката си на гърдите с фината си ръка. — Знаеш ли кое е интересното, не бях сигурна как ще се почувствам, но сега, когато съм тук, надали мога да се върна. Не съм убедена, че го искам.

— Не си ли?

— Имам в съзнанието си една представа. Щастлива представа. Не искам това да се промени.

Тя може би мислеше, че ще опитам да я разубедя, обаче не го сторих. Замъкът вече беше едно печално място, бледнееше и се разпадаше почти като трите си обитателки.

— Разбирам те — казах. — Всичко има някак изтощен вид.

— Ти също изглеждаш изтощена, Еди — намръщено ме изгледа тя, сякаш едва сега забелязваше.

И в този миг аз се прозях.

— Прекарах паметна нощ. Не успях да спя много.

— Да, госпожа Бърд ми каза, че имало силна буря. С удоволствие бих се разходила в градината. Има предостатъчно неща, с които да се занимавам — докосна тя ръбчетата на ръкописа. — Защо не отидеш да полегнеш?

По средата на стълбите госпожа Бърд привлече вниманието ми. Стоеше горе на площадката, размахваше нещо над перилата и питаше дали може да ми отнеме минутка. Беше толкова настойчива, че макар да се съгласих, не можах да се отърся от тревожното си опасение.

— Искам да ви покажа нещо — каза тя и хвърли поглед през рамо. — Тайна е.

След последните двайсет и четири часа, които бях прекарала, това не ме развълнува.

Когато стигнах до нея, тя бутна в ръцете ми сивкав плик и ме осведоми със странен шепот:

— Това е едно от писмата.

— Кои писма?

Бях видяла доста през последните месеци.

Тя ме изгледа така, сякаш съм забравила кой ден от седмицата е. Което, като се замисля, си беше точно така.

— Писмата, за които ви разказвах, разбира се, за любовните писма, които Реймънд Блайд е изпращал на мама.

— А! Тези писма.

Тя кимна нетърпеливо, а часовникът с кукувичка на стената зад нея избра точно този момент, за да изплюе навън двете си танцуващи мишки. Изчакахме мелодията да свърши и я попитах:

— Искате да го погледна ли?

— Не е нужно да го четете — увери ме госпожа Бърд, — ако се чувствате неловко. Просто онази вечер споменахте нещо, което ме накара да се замисля.

— Така ли?

— Казахте, че ще разгледате бележниците на Реймънд Блайд, и ми хрумна, че сигурно вече имате ясна представа как изглежда почеркът му. — Тя си пое дъх и после изрече забързано: — Чудех се дали, надявах се…

— Дали не мога да погледна и да ви кажа.

— Именно.

— Разбира се…

— Прекрасно!

Тя допря длани под брадичката си и измъкна листа хартия от плика.

Веднага ми стана ясно, че ще я разочаровам, че писмото изобщо не е писано от Реймънд Блайд. След като внимателно прочетох бележниците му, познавах добре наклонения му почерк, дългите завъртулки след някои букви, особеното „Р“, с което се подписваше. Не, това писмо беше написано от друг.

„Люси, любов моя, единствена моя!

Знаеш ли как се влюбих? Че се случи още в мига, в който те зърнах? Нещо в позата ти, в извивката на раменете ти, в кичурите коса, спуснали се върху шията ти… ти ме завладя.

Мислех си какво каза при последната ни среща. Всъщност само за това мисля. Чудех се дали не си права и това не е просто фантазия. Че можем да забравим всичко и всички и да заминем далече заедно.“

Не прочетох останалото. Прескочих следващите няколко абзаца и стигнах до инициала на подписа, точно както ми беше казала госпожа Бърд. Но когато го погледнах, някои подробности се промениха и нещата се понаместиха. Бях виждала преди почерка на този човек.

Разбрах кой е писал писмото и кого Люси Мидълтън е обичала повече от всеки друг. Госпожа Бърд имаше право — тази любов беше предизвикателство към обществените норми, — но не беше любов между Люси и Реймънд. Писмото не беше подписано с буквата „Р“, а с буквата „П“, изписана старомодно, с удължена първа чертица и леко извита втора, така че приличаше на „Р“, особено ако човек се опитва да види точно това.

— Прекрасно е — казах, едва изричайки думите, понеже внезапно се почувствах печално самотна, като се замислих за онези две млади жени и за дългите години от живота им, които бяха прекарали разделени.

— Много е тъжно, нали? — Тя въздъхна, прибра писмото обратно в джоба на престилката си и ме погледна обнадеждено. — Толкова красиво написано писмо.

Когато най-накрая успях да се откопча от госпожа Бърд, след като й отговорих възможно най-смътно, отидох право в стаята си и се строполих върху леглото. Затворих очи и се помъчих да освободя съзнанието си, но напразно. Мислите ми бяха приковани към замъка. Не можех да престана да мисля за Пърси Блайд, която бе обичала толкова силно и толкова отдавна, която хората мислеха за скована и студена, която през по-голямата част от живота си беше пазила ужасна тайна, за да защити по-малката си сестра.

Пърси ми разказа за Оливър Сайкс и за Томас Кавил, при условие че ще „постъпя правилно“. Беше говорила много за последните дни на хората, но онова, което не можех да проумея, бе защо изобщо трябваше да ми го разказва. Какво искаше да направя с тази информация, което самата тя не можеше да направи? Този следобед бях твърде изморена. Трябваше да поспя и с нетърпение чаках да прекарам вечерта с мама. Затова реших да посетя замъка на следващата сутрин и да се срещна за последен път с Пърси Блайд.

И накрая

Само че нямах тази възможност. След вечерята с мама заспах бързо и дълбоко, но малко след полунощ се събудих сепнато. Полежах в леглото си във фермата, чудейки се защо съм се събудила, дали съм чула нещо, някакъв непознат нощем шум, или някак съм сънувала, че трябва да се събудя. В едно обаче бях сигурна: това внезапно събуждане изобщо не беше плашещо като предишното в замъка. Този път нямах усещането, че в стаята има още някой, и не чувах нищо необичайно. Но усещах привличането, онази връзка със замъка, за която вече споменах. Измъкнах се от леглото, отидох до прозореца и дръпнах завесите. И тогава го видях. Коленете ми се подкосиха, заляха ме едновременно горещи и студени вълни. Там, където трябваше да се намира тъмният замък, всичко сияеше — оранжеви пламъци се издигаха към ниското и мрачно небе.

Пожарът в замъка Милдърхърст горя почти през цялата нощ. Когато позвъних на пожарната, те вече пътуваха натам, но не можеха да направят почти нищо. Замъкът беше от камък, но вътре имаше толкова много дърво, дъбовата ламперия, перилата на стълбите, милионите листове хартия. Пърси Блайд основателно предупреждаваше, че една искра е достатъчна всичко да пламне като кутийка с прахан.

Възрастните жени вътре нямали никакъв шанс, така твърдеше един от пожарникарите на следващата сутрин по време на закуската, поднесена им от госпожа Бърд. Той каза, че трите били заедно в стая на първия етаж.

— Изглежда, пожарът ги е изненадал, докато са дремели край огъня.

— Той ли е причината? — попита госпожа Бърд. — Искра от огъня — точно като случилото се с майката на близначките.

Тя поклати глава, цъкайки с език заради трагичната прилика.

— Трудно е да се каже — отговори пожарникарят, после добави: — Всичко може да е причината. Въглен от камината, изпусната цигара, повреда в електрическата инсталация — на повечето такива места инсталацията е по-стара от мен.

Не съм сигурна дали полицията, или пожарникарите поставиха бариери край пушещия замък, но аз вече познавах градината добре и успях да се покатеря до там. Може и да беше зловещо, но трябваше да погледна отблизо. Познавах сестрите Блайд съвсем отскоро, но се чувствах силно свързана с техните истории, с техния свят, затова, когато се събудих и установих, че всичко се е превърнало в пепел, изпитах усещането за тежка загуба. Разбира се, заради загубата на сестрите и на техния замък, но и заради още нещо. Завладя ме усещането, че съм изоставена. Че една врата, която неотдавна се бе отворила пред мен, отново е затворена бързо и изцяло и аз повече никога няма да мина през нея.

Постоях известно време, съзерцавайки черната и празна черупка, припомних си първото ми посещение преди месеци, очакването, което ме изпълни, докато минавах покрай кръглия басейн на път за замъка. Всичко, което бях узнала оттогава.

Селедреориг… Думата се появи в главата ми като шепот. Тъга поради липса на място.

Един малък камък от замъка лежеше самотен в краката ми и това само задълбочи меланхолията ми. Все пак беше просто камък. Семейство Блайд вече не съществуваха, а отминалото време бе замлъкнало.

— Не мога да повярвам, че го няма.

Обърнах се — до мен стоеше млад мъж с тъмна коса.

— Да, знам — отговорих.

— Чух по радиото сутринта и дойдох да се уверя лично. Надявах се да видя и вас.

Явно съм изглеждала изненадана, понеже той ми подаде ръка и се представи:

— Адам Гилбърт.

Името би трябвало да ми говори нещо и наистина беше така: възрастен господин със сако от туид и старинен работен стол.

— Еди — успях да промълвя. — Еди Бърчил.

— И аз така си помислих. Онази Еди, която ми открадна работата.

Шегуваше се и аз трябваше да му отговоря подобаващо. Вместо това запелтечих неразбрано:

— Коляното ви… Медицинската ви сестра… Мислех, че…

— Вече съм по-добре. Почти. — Той посочи към бастуна си в другата ръка. — Ще повярвате ли, че беше нещастен случай по време на алпинизъм? — попита с крива усмивка. — Не? Е, добре. Спънах се в купчина книги в библиотеката и си счупих коляното. Такива опасности крие животът на писателя. — Той кимна към фермата: — Връщате ли се?

Погледнах към замъка за последен път и кимнах.

— Може ли да ви придружа?

— Разбира се.

Повървяхме известно време, бавничко заради бастуна на Адам, и споделяхме спомените си за замъка и за сестрите Блайд, общото си увлечение по „Човека от калта“ като деца. Когато стигнахме към полето преди фермата, той спря. И аз сторих същото.

— Боже, чувствам се като глупак, че ще ви попитам за това сега — махна той към димящите останки от замъка в далечината, — но въпреки това… — Сякаш слушаше нещо, което аз не чувах. Кимна. — Да, май все пак ще ви попитам. Госпожа Батън ми предаде съобщението ви, когато се прибрах снощи. Вярно ли е? Научихте ли нещо за произхода на „Човека от калта“?

Имаше кафяви очи, които не ми позволяваха да го погледна в тях и да го излъжа. Не го и направих. Вместо това погледнах към челото му.

— Не, за съжаление, не. Беше фалшива тревога.

Той вдигна длан и въздъхна.

— Е, добре. Явно истината ще си отиде с тях. Има нещо поетично в това. Имаме нужда от загадките си, нали?

И аз така мислех, но преди да му го кажа, нещо във фермата привлече вниманието ми.

— Ще ме извините ли за момент? Трябва да свърша нещо.

Не съм сигурна какво си е помислил главен инспектор Роулинс, когато е видял чорлавата и изтощена жена, която забързано приближаваше през полето към него, още повече пък, когато започнах да разказвам историята си. Чест му прави, че запази невероятно спокойно изражение, когато на масата за закуска му предложих да разшири разследването си, понеже от сигурен източник знам, че в близост до замъка са заровени тленните останки на две тела. Просто лъжичката, с която бъркаше чая си, забави ход и инспекторът каза:

— На двама души, казвате. А да знаете имената им?

— Всъщност да. Единият се казва Оливър Сайкс, а другият е Томас Кавил. Сайкс е починал през 1920 година по време на пожара, в който загинала Мюриъл Блайд, а Томас е починал при нещастен случай по време на буря през октомври 1941 година.

— Разбирам.

Той уби една муха до ухото си, без да откъсва поглед от мен.

— Сайкс е погребан от западната страна, където някога е бил ровът.

— А другият?

Спомних си нощта на бурята, ужасеното бягство на Джунипър по коридорите и навън в градината, Пърси, която знаеше точно къде ще я открие.

— Томас Кавил е в гробището за домашни любимци — заявих. — В средата, близо до надгробния камък с надпис Емерсън.

Бавно обмисли нещата, докато отпиваше от чая си, а после добави още една лъжичка захар. Огледа ме с леко присвити очи и отново започна да бърка.

— Ако проверите в гражданския регистър — продължих, — ще се уверите, че Томас Кавил е обявен за изчезнал и че смъртта на нито един от двамата не е вписана. — А човек се нуждае от своите две дати, както ми каза Пърси Блайд. Само първата не е достатъчна. Ако не затвори скобата, човек не намира покой.

Реших да не пиша предговора за изданието на „Човека от калта“ на „Пипин Букс“. Обясних на Джудит Уотърман, че графикът ми се е объркал, че не съм имала почти никаква възможност да се срещна със сестрите Блайд преди пожара. Тя ме увери, че разбира, че Адам Гилбърт с радост ще довърши започнатото. Съгласих се — той беше провел пълно проучване.

Аз не можех да напиша материала. Знаех отговора на загадката, измъчвала литературните критици седемдесет и пет години, но не можех да го споделя със света. Това би означавало да извърша огромно предателство към Пърси Блайд. „Тази история е семейна“, казала ми беше тя, преди да ме попита дали може да ми има доверие. Освен това щях да бъда отговорна за разбулването на печални и зловещи събития, чиято сянка завинаги щеше да тегне над романа. Над книгата, която ме превърна в читател.

Но да напиша нещо друго, да преразкажа същите стари истории за загадъчната поява на книгата, щеше да бъде невероятно неискрено. Освен това Пърси Блайд ме беше наела под фалшив предлог. Тя не искаше да напиша предговора, искаше само да поправя някои официални данни. И аз го направих. Роулинс и хората му разшириха разследването на пожара и на територията на замъка бяха открити две тела — точно където им казах. Тео Кавил най-сетне научи какво се е случило с брат му Том: че е починал в онази бурна нощ в замъка Милдърхърст по време на войната.

Главен инспектор Роулинс ме притисна за още подробности, но аз не му казах нищо повече. И беше истина — не знаех нищо повече. Пърси ми каза едно, Джунипър — друго. Бях убедена, че Пърси прикрива сестра си, но не можех да го докажа. А и бездруго не бих казала. Истината умря заедно с трите сестри, а ако камъните от основите на замъка все още нашепваха за случилото се през онази октомврийска нощ на 1941 година, аз не ги чувах. Не исках да ги чувам. Вече не. Време беше да се върна към собствения си живот.

Πета част

1.

Замъкът Милдърхърст, 29 октомври 1941 г.

Бурята, проправила си път откъм Северно море онзи следобед на 29 октомври 1941 година, ехтеше и бучеше, чу мереше се и се сгъстяваше, преди най-сетне да надвисне над замъка Милдърхърст. Първите неохотни капки дъжд се откъснаха от облаците по здрач, а още безброй щяха да ги последват преди края на нощта. Беше потайна буря, дъжд, който избягна да трополи, но се стича неспирно, капките се сипеха упорито час след час, лееха се по керемидите на покрива и върху стрехите на замъка. Роувинг Брук започна да покачва нивото си, тъмното езеро в гората Кардейкър стана още по-тъмно, а меката морава около замъка, малко по-ниска от онази отвъд, подгизна и в мрака се очерта силуетът на рова, съществувал някога. Близначките вътре обаче не подозираха за тези неща, те знаеха само, че след като бяха чакали разтревожени часове наред, някой най-сетне почука на вратата на замъка.

Сафи стигна първа, постави ръка върху бравата и пъхна месинговия ключ в ключалката. Той заседна, открай време заяждаше и тя се помъчи с него малко. Забеляза, че ръцете й треперят, че лакът й се е обелил, че кожата й изглежда стара, а после механизмът поддаде, вратата се отвори и мислите й отлетяха в тъмната и влажна нощ, защото на прага стоеше Джунипър.

— Милото ми момиче! — Сафи щеше да се разплаче от радост, че вижда малката си сестра жива и здрава и най-сетне у дома. — Слава богу! Толкова ни липсваше!

— Изгубих си ключа. Извинявай — каза Джунипър. Дъждобранът й беше умалял, изпод шапката се показваше порасналата й коса, но Джунипър изглеждаше същинско дете и полумрака на входа и Сафи не се сдържа — обхвана с ръце лицето на сестра си и я целуна по челото, както правеше, когато Джунипър беше съвсем мъничка.

— Няма нищо — каза Сафи и махна към Пърси, чието мрачно настроение се бе прехвърлило в камъните. — Много се радваме, че си у дома, че си жива и здрава. Дай да те погледна… — Тя отдалечи сестра си на една ръка разстояние и гърдите й се издуха от вълна на задоволство и облекчение, които не можеше да изрази с думи. Затова просто придърпа Джунипър в прегръдката си. — Закъсня и ние се разтревожихме…

— Автобусът. Спряха ни, имало някакъв… инцидент.

— Инцидент ли? — отстъпи назад Сафи.

— Нещо, свързано с автобуса. Блокада на пътя, струва ми се, не съм сигурна…

Тя се усмихна и вдигна рамене, не довърши изречението си, а по лицето й се изписа кратко недоумение. Само за миг, но беше достатъчно. Неизречените думи отекнаха в стаята толкова ясно, все едно ги беше произнесла. Не мога да си спомня. Простички думи и напълно безобидни, ако са изречени от друг, а не от Джунипър. Тревогата се спусна тежка като камък в корема на Сафи. Тя погледна към Пърси и забеляза познатата тревога да сковава и нейните черти.

— Хайде, влизай вътре — подкани я Пърси, отново усмихната. — Защо стоим навън в това време!

— Да! — бодро като близначката си се включи и Сафи. — Горкичката ми, ще настинеш, ако не внимаваме. Пърси, върви долу и донеси грейката!

Пърси се запъти по тъмния коридор към кухнята, а Джунипър се обърна към Сафи, стисна китката й и попита:

— Том?

— Още не.

Лицето й помръкна.

— Но вече е късно. Аз закъснях.

— Знам, скъпа.

— Какво може да го е забавило?

— Ами войната е виновна за всичко, скъпа. Ела и седни до огъня. Ще ти направя чудесно питие, а той ей сега ще дойде, ще видиш.

Стигнаха до хубавия салон и Сафи си позволи да се наслади на красивата сцена, преди да поведе Джунипър до килима пред камината. Побутна най-голямата цепеница, докато сестра й вадеше табакерата си от джоба.

Огънят се разискри и Сафи потръпна. Изправи се, върна ръжена на мястото му и изтупа ръце, въпреки че си бяха съвсем чисти. Джунипър драсна клечка кибрит и дръпна силно от цигарата.

— Косата ти — тихо отбеляза Сафи.

— Подстригах я.

— Ами харесва ми.

Усмихнаха се една на друга — Джунипър малко плашливо, или поне така се стори на Сафи. Но в това, разбира се, нямаше логика. Джунипър не се притесняваше. Сафи се престори, че не я гледа, докато сестра й обхвана кръста си с ръка и продължи да пуши.

„Лондон — искаше да каже Сафи, — била си в Лондон! Разкажи ми! Нарисувай ми картините с думи, за да си ги представя и да знам всичко, което знаеш и ти. Танцува ли? Поседя ли до езерото Сърпентайн? Влюби ли се?“ Въпросите се нижеха един след друг, умоляваха да бъдат зададени, но Сафи не продума. Вместо това стоеше като пълна глупачка, огънят топлеше лицето й и минутите се нижеха. Съзнаваше, че е нелепо, Пърси щеше да се върне всеки момент и повече нямаше да има възможност да говори с Джунипър. Трябваше просто да я заговори веднага и да опита директно: „Разкажи ми за него, скъпа, разкажи ми за Том и за плановете ви“. В крайна сметка това беше Джунипър, скъпата й по-малка сестричка. Можеха да си говорят за всичко. И въпреки това. Сафи си помисли за написаното в дневника на сестра си и бузите й пламнаха.

— Боже, как може да съм толкова небрежна! Дай си палтото — каза тя.        Застана зад сестра си като камериерка, измъкна от ръкава първо едната й ръка, после, след като Джунипър прехвърли цигарата си, измъкна и другата, смъкна кафявото палто от слабичките рамене и го занесе на стола до картината на Констабъл. Не беше добре да капе върху пода, но нямаше време за друго. Посуети се, изпъна плата и забеляза закърпения подгъв, чудейки се на собствената си мълчаливост. Укори се, задето не можеше да изрече и най-обикновени въпроси, като че ли младата жена пред нея й беше чужда. Това беше Джунипър, за бога, най-сетне си беше у дома и сигурно криеше много важна тайна.

— Писмото ти — поде Сафи, изпъвайки яката на палтото и чудейки се смътно, съвсем мимолетно, откъде сестра й се е сдобила с тази дреха. — Последното ти писмо.

— Да?

Джунипър беше коленичила пред огъня, както обичаше да прави като дете, и не обърна глава. Сафи изведнъж осъзна, че сестра й няма да я улесни. Поколеба се, овладя се, после затръшването на врата някъде далече й напомни, че е време да мине по същество. — Моля те, Джунипър — бързо застана тя до сестра си, — разкажи ми за Том, разкажи ми всичко, скъпа.

— За Том?

— Просто не можех да не се запитам дали помежду ви има нещо, нещо по-сериозно, отколкото намекваш в писмото.

Пауза, мълчание, сякаш и стените бяха наострили уши да чуят.

После от гърлото на Джунипър се разнесе звук, дихание.

— Аз исках да почакаме — тихо каза тя. — Решихме да почакаме, докато сме отново заедно.

— Да почакате ли? — Сърцето на Сафи трепереше като птиче. — Не съм сигурна, че те разбирам, скъпа.

— Том и аз. — Джунипър дръпна силно от цигарата, после облегна бузата си на основата на дланта. Издиша въздуха и каза: — Том и аз ще се женим. Той ме помоли, аз се съгласих и, о, Сафи… — за пръв път потърси тя погледа на сестра си, — обичам го. Не мога да живея без него. Няма да живея.

Макар че самата новина беше точно каквато Сафи очакваше, тя се почувства наранена от силата на признанието. От бързината, от мощта и от последиците му.

— Е — поде тя, запъти се към масата с напитките и си напомни да се усмихва, — това е чудесно, скъпа моя. Значи, тази вечер ще празнуваме.

— Не казвай на Пърси, моля те. Не и докато…

— Не, не, разбира се — махна Сафи капачката на гарафата с уиски.

— Не знам как тя ще… Ще ми помогнеш ли? Ще ми помогнеш ли да я накарам да разбере?

— Знаеш, че ще ти помогна.

Сафи насочи цялото си внимание към питиетата, които наливаше. Беше вярно. Щеше да направи каквото може, беше готова на всичко за Джунипър. Обаче Пърси никога нямаше да разбере. Завещанието на татко постановяваше ясно: ако Джунипър се ожени, губят замъка. Любовта на Пърси, нейният живот, причината за…

Джунипър се взираше намръщено в огъня.

— Тя ще се примири, нали?

— Да — излъга я Сафи и пресуши чашата си.

После отново я напълни.

— Знам какво означава, съзнавам го и ужасно съжалявам. Иска ми се татко да не беше правил такова нещо. Не съм искала това — махна с ръка Джунипър към каменните стени. — Но сърцето ми, Сафи. Сърцето ми.

Сафи подаде чаша на Джунипър.

— Ето, скъпа, пийни…

Другата й ръка закри устата, когато сестра й се изправи и пое чашата.

— Какво има?

Тя не можеше да продума.

— Сафи?

— Блузата ти — успя да каже, — тя е…

— Нова е.

Сафи кимна. Може би беше заради светлината, нищо повече. Хвана сестра си за ръка и я дръпна бързо към лампата.

После се отдръпна.

Нямаше грешка. Кръв. Сафи си нареди да не се паникьосва, каза си, че няма от какво да се страхува, още не, че трябва да останат спокойни. Потърси подходящи думи, за да го каже, но преди да ги намери, Джунипър проследи погледа й.

Подръпна плата на ризата си, намръщи се за миг, после изпищя. Неистово задърпа ризата си. Отстъпи назад ужасено, сякаш можеше да избяга.

— Шшшшт — размаха ръка Сафи. — Спокойно, скъпа моя. Не се плаши. — Усещаше собствената си паника обаче, следваше я като сянка. — Дай да те погледна. Дай на Сафи да погледне.

Джунипър стоеше неподвижна, а Сафи разкопчаваше копчетата с треперещи кръсти. Разтвори блузата, прокара пръсти по гладката кожа на сестра си — така се грижеше за Джунипър като малка — и огледа гърдите, тялото й отстрани и корема за рани. Въздъхна дълбоко от облекчение, когато не откри никакви рани.

— Добре си.

— Но чия е…? — попита Джунипър. — Чия е? — Цялата трепереше. — Откъде се е взела, Сафи?

— Не помниш ли?

Джунипър поклати глава.

— Изобщо нищо?

Зъбите на Джунипър тракаха. Отново поклати глава.

Сафи заговори спокойно и тихо като на дете.

— Скъпа моя, възможно ли е да ти се губи малко време?

Страх просветна в очите на Джунипър.

— Боли ли те главата? Пръстите ти… изтръпнали ли са?

Джунипър кимна бавно.

— Добре. — Сафи направи всичко по силите си да се усмихне, помогна на Джунипър да съблече съсипаната блуза, обгърна с ръка раменете на сестра си и почти се разплака от страх, обич и болка, когато усети крехките костици под ръката си. Трябваше да заминат за Лондон, Пърси трябваше да отиде и да върне обратно Джун. — Всичко е наред — каза тя твърдо, — вече си у дома. Всичко ще бъде наред.

Джунипър не продумваше, лицето й беше безизразно.

Сафи погледна към вратата — Пърси щеше да знае какво да правят. Пърси винаги знаеше.

— Шшшт — каза тя, — шшшт.

Но го каза по-скоро на себе си, отколкото на Джунипър, която вече не я слушаше.

Седнаха в единия край на шезлонга и зачакаха. В огнището пращеше огън, по камъните пробягваше вятър, дъждът шибаше стъклата. Сякаш бяха минали сто години. После на вратата се появи Пърси. Беше тичала и държеше в ръка грейката.

— Стори ми се, че чух писък… — Закова се на място и забеляза, че Джунипър е разсъблечена. — Какво става? Какво се е случило?

Сафи посочи окървавената блуза и каза със зловеща бодрост:

— Ела и ми помогни, Пърси. Джунипър е пътувала цял ден и мисля, че трябва да й предложим една топла вана.

Пърси кимна, двете застанаха от двете страни на малката си сестра и я поведоха към вратата.

Стаята се успокои в тяхно отсъствие, камъните си зашепнаха.

Разхлабеният капак се откачи от пантата си, но никой не забеляза.

— Тя спи ли?

— Да.

Пърси въздъхна облекчено и влезе по-навътре в мансардата, за да погледне към мястото, където лежеше малката им сестра. Спря до стола на Сафи.

— Каза ли нещо?

— Не много. Помни, че е била във влака, после в автобуса, но той спрял и тя коленичила отстрани на пътя. Следващото, което помни, било, че крачи по алеята, почти е стигнала вратата и крайниците й са изтръпнали. Както става… знаеш, след това.

Пърси знаеше. Пресегна се и плъзна два пръста покрай косата на Джунипър към бузата й. Сестричката им изглеждаше толкова мъничка, толкова безпомощна и безвредна, когато спеше.

— Не я буди.

— Няма голяма вероятност да се събуди — посочи Пърси към шишенцето с хапчета на нощното шкафче.

— Преоблякла си се — отбеляза Сафи и подръпна крачола на панталона на Пърси.

— Да.

— Излизаш?

Пърси кимна кратко. Ако Джунипър беше слязла от автобуса, но е намерила пътя за дома, най-вероятно това означаваше, че каквото и да е предизвикало загубата на паметта й, причината за кръвта по дрехите й е някъде близо до замъка. Което означаваше, че Пърси трябва незабавно да провери, да вземе фенерче, да тръгне по алеята и да види какво ще намери. Отказваше да гадае — знаеше само, че е неин дълг да го махне. Честно казано, беше признателна за задачата си. Една стабилна и ясна цел щеше да й помогне да овладее страховете си и да попречи на въображението й да се вихри неконтролируемо. Положението и бездруго беше тревожно. Сведе поглед към главата на Сафи, към красивите й къдрици и се намръщи.

— Обещай ми, че докато се върна, ще направиш нещо — каза, — а няма само да седиш тук и да се тревожиш…

— Но, Пърси…

— Говоря сериозно, Сафи. Тя ще спи с часове. Слез долу, напиши нещо. Занимай мозъка си с нещо. Не трябва да се паникьосваме.

Сафи се пресегна и преплети пръсти с тези на Пърси.

— А ти внимавай с господин Потс. И дръж фенерчето ниско долу. Знаеш го какъв е по време на затъмнение.

— Добре.

— Пази се и от германците, Пърси. Внимавай.

Пърси дръпна ръката си, смекчи въздействието на жеста, като пъхна и двете си ръце в джобовете, и отговори сухо:

— В такава нощ? Ако имат капка разум, ще си стоят на топло в леглата.

Сафи се помъчи да се усмихне, но не успя. Пък и кой да я вини? В стаята беше пълно със стари привидения. Пърси овладя една тръпка и се запъти към вратата с думите:

— Добре, ще…

— Помниш ли, когато спяхме тук, Пърси?

Пърси спря, потърси цигарата, която си беше свила по-рано.

— Смътно.

— Беше хубаво, нали? Ние двете.

— Доколкото помня, ти нямаше търпение да слезеш долу.

Сега вече Сафи наистина се усмихна, но печално. Избегна погледа на Пърси и прикова своя върху Джунипър.

— Все бързах. Да порасна. Да се махна.

Пърси усети болка в гърдите. Стегна се, за да преодолее порива на чувството. Не искаше да си спомня каква беше близначката й като момиче, преди татко да я пречупи, когато имаше дарба и мечти, и всички шансове да ги осъществи. Вече не. Никога, ако зависеше от нея. Беше твърде болезнено.

В джоба на панталона й бяха парченцата хартия, които случайно беше намерила в кухнята, докато приготвяше грейката. Търсеше кибрит, вдигна капака на тенджерата върху плота и ги намери: накъсаните парченца от писмото на Емили. Слава богу, че ги откри. Последното, от което имаше нужда, беше Сафи да се отдаде на старото си отчаяние. Сега вече Пърси щеше да ги смъкне долу и да ги изгори навън.

— Тръгвам, Саф…

— Мисля, че Джунипър ще ни напусне.

— Моля?

— Мисля, че планира да отлети.

Защо близначката й говореше така? И защо сега? Защо тази вечер? Пулсът на Пърси се учести.

— Попита ли за него?

Сафи се поколеба доста дълго и Пърси разбра, че сестра й е попитала.

— Смята да се омъжи ли?

— Казва, че е влюбена — въздъхна Сафи.

— Но не е.

— Тя вярва, че е, Пърси.

— Грешиш — категорично вирна брадичка Пърси. — Тя няма да се омъжи. Няма. Знае какво е направил татко, съзнава значението му.

— Любовта кара хората да правят жестоки неща — усмихна се тъжно Сафи.

Пърси изпусна кибрита и се пресегна да го вдигне от пода. Когато се изправи, Сафи я наблюдаваше със странно изражение — сякаш се опитваше да сподели с нея някаква сложна идея или да намери решение на загадка, която я измъчва.

— Той ще дойде ли, Пърси?

Пърси запали цигара и заслиза по стълбите.

— Ама моля те, Сафи, откъде да знам?

Вероятността пропълзя в съзнанието на Сафи бавно. Мрачното настроение на близначката й през цялата вечер беше неприятно, но не беше необичайно, затова тя не му обърна особено внимание, просто трябваше да се постарае да го овладее, за да не развали вечерята. Но после Пърси изчезна за дълго от кухнята, уж за да си вземе аспирин, а се върна с измърсена рокля и с разказ за някакъв шум отвън. Безизразното й лице, когато Сафи я попита дали е намерила аспирина, сякаш изобщо беше забравила, че й трябва аспирин… А сега и решимостта на Пърси, която едва ли не настояваше Джунипър да не се жени…

Но не.

Престани!

Пърси можеше да бъде сурова, дори нелюбезна, но не беше способна на това. Сафи никога не би повярвала подобно нещо. Близначката й обичаше пламенно замъка, но не и за сметка на човечността. Пърси беше храбра, почтена и свястна, тя слизаше в бомбените кратери, за да спасява човешки живот. Освен това не Пърси беше изцапана с нечия кръв…

Сафи потрепери и рязко се изправи. Пърси имаше право: нямаше смисъл да бди безмълвно, докато Джунипър спи. Три от хапчетата на татко я приспаха, горкото агънце, така че сигурно с часове нямаше да се събуди.

Майчинският инстинкт на Сафи не й позволяваше да остави Джунипър така, мъничка и уязвима, но все пак. Съзнаваше, че ако остане, ще изпадне в окаяна паника. В съзнанието й вече кръжаха грозни вероятности: на Джунипър не й се губеше време, освен ако не беше преживяла някаква травма, ако не беше видяла или направила нещо, което да възбуди сетивата й, нещо, което да накара сърцето й да затупти по-бързо, отколкото трябва. А в съчетание с кръвта по блузата й, с неловкото усещане, което като че беше нахлуло заедно с нея в къщата…

Не.

Престани!

Сафи притисна основата на дланите си към гърдите. Помъчи се да развърже възела, който се стягаше там. Сега не беше моментът да се поддава на паника. Трябваше да запази спокойствие. Още толкова неща не знаеха, но едно беше сигурно. Тя нямаше да е полезна на Джунипър, ако не съумее да контролира собствените си озъбени страхове.

Щеше да слезе долу и да пише в дневника си, точно както беше предложила Пърси. Нуждаеше се точно от около час в прекрасната компания на Адел. Джунипър беше в безопасност, ако имаше нещо за намиране, Пърси щеше да го намери, а Сафи нямаше да се паникьосва.

Не биваше.

Взела решение, тя изпъна одеялото и го заглади нежно върху тялото на Джунипър. Сестра й дори не трепна. Спеше много дълбоко — като дете, изморено от цял ден на слънце, от ясното синьо небе, от играта край морето.

Тя беше толкова специално дете.

Връхлетя я спомен, мигновен и пълен, като светкавица: Джунипър като мъничка, с тънички крачета и почти бели косъмчета, които искряха на слънцето. Приклекнала, с ожулени коленца, боси и прашни стъпала, прилепнали към обгорената лятна земя. Кацнала над стария канал, ровеше пръстта с пръчка и търсеше съвършения камък, който да пусне през решетката…

Пелена от дъжда се спускаше от другата страна на прозореца и момиченцето, слънцето и мирисът на пръст се превърнаха в дим и отлетяха. Остана само полутъмната и влажна таванска мансарда. Мансардата, където Сафи и Пърси бяха живели заедно като деца, между чиито стени се бяха превърнали от циврещи бебета в потиснати млади жени. Не бяха останали почти никакви следи от тяхното обитаване, поне не видими. Само леглото, мастиленото петно на пода, библиотечката до прозореца, където тя…

Не!

Престани!

Сафи стисна юмруци. Забеляза шишенцето с хапчетата на татко. Замисли се за миг, разви капачето и изтръска едно хапче в дланта си. Щеше да премахне нервността, да й помогне да се отпусне.

Остави вратата открехната и внимателно се спусна по тесните стълби.

Зад нея в мансардата завесите въздъхнаха.

Джунипър потръпна.

Една дълга рокля блещукаше на вратата на гардероба като бледен и забравен призрак.

Беше безлунна и мокра нощ и въпреки дъждобрана и ботушите Пърси беше вир-вода. Положението се влошаваше още повече от факта, че фенерчето капризничеше. Тя стъпи на разкаляната алея и удари фенерчето в дланта си, батерията изтрака, светлината примигна и у нея се надигна надежда. После лампичката угасна. Напълно.

Пърси изруга тихо и прибра с китка косата, паднала на челото й. Не беше сигурна какво очакваше да открие, обаче се надяваше вече да го е открила. Колкото повече време й отнемаше, колкото повече се отдалечаваше от замъка, толкова по-малко вероятно беше въпросът да бъде решен. А трябваше да бъде решен.

Примижа и се вгледа в дъждовната пелена, мъчейки се да различи нещо.

Потокът беше придошъл, чуваше го как се премята и бучи към гората. Ако продължаваше така, на сутринта мостът щеше да е извън строя.

Завъртя глава малко по-наляво и усети заплашителните батальони на гората Кардейкър. Чу как вятърът се спотайва сред горските върхари.

Пърси отново опита фенерчето. Проклетията все още отказваше да й се подчини. Тя продължи да крачи бавно и предпазливо, оглеждайки пътя отпред колкото може по-внимателно.

Проблесна мълния и светът побеля, подгизналите поля се ширнаха пред очите й, гората се отдръпна, замъкът скръсти разочаровано ръце. Един застинал миг, в който Пърси се почувства сам-самичка, студена, мокра и бяла отвътре, както и отвън.

Видя го с последния отглас от мълнията. Някакъв силует ни алеята. Нещо лежеше съвсем неподвижно.

Мили боже! Формата, големината… човек.

2.

Том купи цветя от Лондон, букетче орхидеи. Трудно се намираха, бяха дяволски скъпи и докато денят се проточваше в нощ, той съжали за решението си. Орхидеите изглеждаха доста спаружени и Том се зачуди дали сестрите на Джунипър харесват купени от магазина цветя повече от самия него. Носеше и сладкото от рождения си ден. Боже, колко се притесняваше.

Погледна си часовника и реши повече да не го прави. Беше непростимо късно. Нищо не можеше да предприеме: спряха влака, после трябваше да намери друг автобус, а единственият, пътуващ на изток, беше заминал от близкото градче, така че се наложи да тича километри само за да установи, че днес автобусът няма да пътува. Нов автобус се появи три часа по-късно, за да замени другия, точно когато Том се канеше да поеме пеша и да опита да се придвижи на автостоп.

Беше с униформа, връщаше се на фронта няколко дни по-късно, а и вече беше свикнал с нея, но от нерви се чувстваше скован и сакото го стягаше на раменете по необичаен начин. Носеше и медала си, който беше получил за операцията на канал Еско. Том го прие със смесени чувства — всеки път когато го усетеше върху гърдите си, си спомняше момчетата, които бяха загубили, докато бягаха панически от онзи ад, но медалът беше важен за другите, особено за майка му, и понеже за пръв път щеше да се види със семейството на Джунипър, реши да си го сложи.

Искаше да го харесат, искаше всичко да мине възможно най-добре. Повече заради нея, отколкото заради себе си, нейната двойственост го объркваше. Тя често говореше за сестрите и за детството си, и винаги с обич. Докато я слушаше и си припомняше нещичко от собствените си бегли впечатления от замъка, Том започна да си представя една идилия, селска фантазия, дори нещо повече — едва ли не вълшебна приказка. Но въпреки това тя много дълго отказваше Том да ходи там, заставаше нащрек дори при намек за такава възможност.

И после, преди няма и две седмици — с присъщата за нея внезапност — Джунипър промени намерението си. И докато Том се възстановяваше от изненадата, че е приела предложението му, тя оповести, че трябва да посетят сестрите й и заедно да им съобщят новината. Разбира се, че трябваше. И ето го тук. Знаеше, че наближава, понеже вече бяха спирали доста пъти и той беше един от малцината останали пътници. Когато тръгваше от Лондон, беше мрачно, небето беше покрито с маска от бели облаци, които потъмняха по краищата, когато наближи Кент, но сега вече валеше поройно, чистачките махаха ритмично и ако не беше толкова напрегнат, сигурно щеше да му се доспи.

— Прибирате ли се?

Том се огледа в мрака за човека, на когото принадлежи гласът, и видя жена, седнала срещу него от другата страна на пътеката. На около петдесет години — не можеше да определи със сигурност, — доста мила, както би изглеждала майка му, ако животът й беше по-лесен.

— Отивам на гости на приятелка — отговори той. — Живее на Тентърдън Роуд.

— Приятелка, значи? — усмихна се многозначително жената. — Вашето момиче?

Той се усмихна, понеже беше вярно, после заряза темата отново, тъй като едновременно с това и не беше. Той щеше да се ожени за Джунипър Блайд, но тя не беше „неговото момиче“ — не се срещаше с нея през отпуските, не беше нацупената красавица с дългите крака и празните обещания в писмата до фронта, момиче, което обича да пие джин и да го опипват късно нощем.

Джунипър Блайд не беше такава. Тя щеше да стане негова съпруга, той щеше да й бъде съпруг, но дори вкопчен в такива абсолютни понятия, Том съзнаваше, че тя никога няма да му принадлежи. Кийтс е познавал жени като Джунипър. Когато пишел за жените от ливадите, за красивата малка фея с дълга коса, с лека стъпка, с див поглед, той все едно беше описвал Джунипър Блайд.

Жената отсреща още очакваше потвърждение и Том се усмихна.

— Годеница ми е — отговори и се наслади на изпълнената с очакване за стабилност дума, макар да се смути от нейната неуместност.

— А така, не е ли прекрасно? Толкова е хубаво да чуваш такива истории в тези времена. Тук ли се запознахте?

— Не… ами не точно. Запознахме се в Лондон.

— В Лондон — усмихна се тя със симпатия. — Ходя на гости на приятели понякога, а когато последния път слязох на Чаринг Крос… — поклати глава тя. — Храбрият стар Лондон. Ужасно е какво го сполетя. Вие или вашите близки пострадахте ли?

— Имах късмет. Засега.

— Дълго ли пътувахте до тук?

— Тръгнах с влака в девет и дванайсет. И оттогава е същинска комедия от грешки.

Тя клатеше глава.

— Само спираме и тръгваме. Претъпкано е. Проверките на самоличността — но все пак, ето ни тук. Почти в края на пътуването. Жалко, че времето е такова. Дано да си носите чадър.

Не си носеше, но кимна и се усмихна, после отново потъна в собствените си мисли.

Сафи занесе дневника си в хубавия салон. Само тук бяха запалили огън тази вечер и въпреки всичко красиво подредената стая все още й доставяше някакво мъничко удоволствие. Не обичаше да се чувства оградена, затова избегна столовете и предпочете масата. Отмести подредените съдове и чаши. Направи го внимателно, за да не размести останалите три подредени места — лудост беше, съзнаваше го, но мъничка част от нея се бе вкопчила в надеждата, че може би все пак ще вечерят четиримата заедно.

Наля си още едно уиски, после седна и отвори тетрадката си на последната страница. Прочете я и си припомни трагичната любовна история на Адел. Въздъхна, а тайният свят на собствената й книга протегна ръце и я посрещна у дома.

Мощна гръмотевица накара Сафи да подскочи и й напомни за намерението да пренапише сцената, в която Уилям разваля годежа си с Адел.

Клетата Адел. Разбира се, че светът й ще се разпадне по време на буря, в която небесата сякаш се продънват! Така беше редно. Всички трагични мигове в живота трябва да бъдат подчертани от такива природни стихии.

Би трябвало да се разрази буря и когато Матю разваляше годежа си със Сафи, но уви. Двамата седяха един до друг на канапето до френската врата на библиотеката, а слънчевите лъчи струяха в скута им. Дванайсет месеца след ужасното пътуване до Лондон, премиерата на пиесата, тъмния театър, противното същество, което се появи от рова, покатери се по стената, ревейки от отблъскваща болка… Сафи наля чай на двамата и Матю заговори.

— Мисля, че сега за двама ни ще е най-добре да се освободим един от друг.

— Да се освободим…? Но аз не… — примигна тя. — Не ме ли обичаш вече?

— Винаги ще те обичам, Сафи.

— Тогава… защо? — Когато разбра, че той ще идва, тя се преоблече със сапфиреносинята рокля. Беше й най-хубавата: нея носеше в Лондон, искаше той да й се възхити, да я пожелае като онзи ден на езерото. Почувства се глупаво. — Защо? — попита отново, презирайки слабостта в гласа си.

— Не можем да се оженим, знаеш го не по-зле от мен. Как бихме могли да живеем като съпрузи, след като отказваш да напуснеш замъка?

— Не отказвам, нищо подобно. Копнея да го напусна…

— Тогава ела, ела с мен още сега…

— Не мога — изправи се тя. — Казах ти.

В този момент у него настъпи промяна, сякаш нож разряза чертите му.

— Разбира се, че можеш. Ако ме обичаш, ще дойдеш. Ще се качиш в колата ми и ще отпътуваме от това отвратително плесенясало място. — Изправи се до нея умолително. — Хайде, Сафи — каза той и всяка следа от недоволство се стопи. Махна с шапката си към алеята, където беше паркирана колата му. — Да тръгваме. Да се махнем още сега, двамата заедно.

Тя отново понечи да повтори „Не мога“, да го помоли да я разбере, да прояви търпение, да я почака, но не го стори. В един миг на кристална яснота, сякаш бе запалила клечка кибрит, сякаш знаеше, че не може нито да каже, нито да направи нещо, за да го накара да проумее. Съкрушителната паника, когато се опитваше да напусне замъка, черният и безпочвен страх, който забиваше ноктите си в нея, обгръщаше я с крилете си и караше дробовете й да се свиват, зрението й да се замъглява — нещата, които я държаха като затворник в това тъмно и студено мис то, слаба и безпомощна като дете.

— Ела — призова я той отново и протегна ръка. — Ела.

Каза го толкова нежно, че сега, докато седеше в хубавия салон на замъка шестнайсет години по-късно, Сафи все още усещаше ехото да се спуска по гръбнака й и да се спира топло под полата й.

Усмихна се, не можа да се въздържи, макар да съзнаваше, че е застанала на ръба на висока скала и под нея бушува тъмна вода, че мъжът, когото обича, я умолява да тръгне с него, да му позволи да я спаси, без да подозира, че тя не може да бъде спасена, че противникът му е много по-могъщ от него.

— Имаше право — каза му тя, скочи от скалата и полетя далече от него. — Най-добре и за двама ни е да се освободим взаимно.

Повече никога не видя Матю, нито братовчедка си Емили, която се спотайваше зад кулисите и чакаше шанса си, винаги копнееща да притежава онова, което искаше Сафи…

Цепеница. Просто плавей, понесен надолу по течението от буйната вода. Пърси го издърпа от алеята, проклинайки тежестта му и някакъв клон, който задра рамото й, и се зачуди дали изпитва облекчение, или е обезсърчена, че сега трябва да продължи издирването. Точно се канеше да поеме надолу по алеята, когато нещо я спря. Странно чувство, не точно предчувствие, а по-скоро от онези странни усещания, присъщи на близначките. Вихър от тревожно опасение. Дали Сафи беше послушала съвета й и си беше намерила занимание?

Пърси стоеше нерешително в дъжда, взираше се надолу по хълма към пътя и после отново към затъмнения замък.

Към не съвсем затъмнения замък.

Имаше мъничка, но ярка светлина — един от прозорците на хубавия салон.

Проклетият капак. Как не го поправи като хората!

Капакът й помогна да вземе решение. Тази вечер изобщо не трябваше да привлича вниманието на господин Потс и на неговата Гражданска отбрана.

Пърси погледна за последен път към Тентърдън Роуд, после се обърна и пое обратно към замъка.

Автобусът спря отстрани на пътя и Том изскочи навън. Валеше силно и цветята изгубиха храбрата си воля за живот още в мига, в който той слезе. Том се поколеба дали все пак така не е по-добре, отколкото да се появи изобщо без цветя, но после ги изхвърли в препълнената канавка. Добрият войник знае кога да отстъпи, пък и нали носеше сладкото.

В гъстия мрак на влажната нощ видя желязна порта, постави длан на едното крило и бутна. Тя изскърца под тежестта му и поддаде, а той наведе лице към непрогледното черно небе. Затвори очи и остави дъжда да се стича по бузите му — беше същински порой, но без чадър и дъждобран не му оставаше никакъв друг избор, освен да се предаде. Закъсняваше, беше вир-вода, но все пак беше тук.

Затвори портата зад себе си, преметна платнения си чувал през рамо и закрачи по алеята. Боже, каква тъмница! Едно е затъмнението в Лондон, но в провинцията и в това ужасно време, затъмнило всички звезди, беше тъмно като в рог. От дясната му страна се извисяваше нещо, някак по-черно от останалото, така че вероятно това беше гората Кардейкър. Беше излязъл вятър и върховете на дърветата скърцаха със зъби, докато той се взираше към тях. Том потръпна, извърна се и се замисли за Джунипър, която го очакваше в топлия замък на сухо.

Продължи да върви, пристъпвайки с мокрите си нозе. Зави, мина по някакъв мост, под който бушуваше водата, а алеята продължаваше.

Просветна накъсана светкавица и Том застина на място смаян. Беше величествено. Светът се окъпа в сребристобяла светлина — огромният вълнист горски масив, светлият каменен замък горе на хълма, лъкатушещата алея, която се прокрадваше напред през тръпнещите поля, — после отново неравномерно потъна в мрак. Останаха следи от осветената картина, като фотографски негатив, и така Том разбра, че не е сам в тъмната и мокра нощ. Още някой, слабичка, но някак мъжка фигура, крачеше по алеята пред него.

Том разсеяно се запита кой ли още е дръзнал да излезе в такава нощ, дали не е друг гост, когото очакват в замъка, закъснял като него, възпрян от дъжда. Тази мисъл го ободри и той се зачуди дали да не извика другия човек — със сигурност щеше да е по-добре да пристигне заедно с другия закъснял, нали?, — но убийствено силна гръмотевица го накара да се откаже. Продължи да върви, вперил поглед в мрака там, където знаеше, че се намира замъкът.

Том го забеляза едва когато приближи — мъничък релеф и тъмното. Намръщи се, примигна и разбра, че не си въобразява. Пред него имаше неголям правоъгълник златиста светлина — пролука в стената на гората. Представи си, че там е Джунипър като русалка от стара приказка и държи фенер, за да покаже на любимия си пътя в бурята. Изпълнен с пламенна решителност, Том закрачи натам.

Докато Пърси и Том се изкачват в дъжда, вътре в замъка Милдърхърст всичко е спокойно. Високо в таванската мансарда Джунипър сънува мрачни сънища, долу в хубавия салон сестра й Сафи се е излегнала на шезлонга и се унася. Зад нея е стаята с пращящия огън, пред нея — една врата се отваря и отзад се вижда пикник край езерото. Прекрасен ден в късната пролет на 1922 година, по-топъл от очакваното, а небето е синьо като фино венецианско стъкло. Хората са плували и сега седят по одеялата, пият коктейли и хапват вкусни сандвичи.

Няколко младежи се отделят и Сафи ги следва насън, наблюдава по-конкретно една млада двойка отзад — момчето, което се казва Матю, и красивото момиче на шестнайсет години, което се казва Серафин. Познават се от деца, той е семеен приятел на странните й братовчеди от север и поради това татко го допуска. През годините двамата са се гонили през безброй поля, ловили са много пъстърва в потока, седели са ококорени до огромните огньове, които всяка година палят по жътва, обаче нещо помежду им се е променило. Този път тя губи ума и дума в негово присъствие, усеща го да я наблюдава с натежал от намерение поглед, усеща бузите си да пламват в отговор. Откакто е пристигнал, не са си разменили повече от три думи.

Групата, подир която вървят двамата, спира, с разточително нехайство простират одеяла под дърветата, изваждат отнякъде малка хавайска китара, палят цигари, подемат оживен разговор, а тя и той остават по-настрани. Нито си говорят, нито се поглеждат. Седят, преструват се на заинтригувани от небето, птиците, играта на слънцето по листата, а мислят само за няколкото сантиметра между нейното коляно и неговото бедро. За електричеството, изпълнило пространството. Вятърът шепти, листата въртеливо се спускат към земята, някъде пее скорец…

Тя ахва. Закрива уста с ръка, да не би някой друг да забележи.

Върховете на пръстите му са докоснали ръката й. Толкова лекичко, че надали би усетила, ако вниманието й не бе насочено с математическа точност към разстоянието помежду им, към тази спираща дъха близост… В този миг сънуващата жена се слива с по-младата си същност. Вече не наблюдава влюбените отдалече, а седи с кръстосани крака на одеялото, протегнала ръка назад, и сърцето й бие в гърдите с цялата непорочна радост и очаквания на младостта.

Сафи не се осмелява да погледне към Матю. Бързо оглежда групата, смаяна, че явно никой друг не забелязва какво се случва, че светът продължава да клати своето махало и всичко е различно, а сякаш нищо наоколо не се е променило.

Тогава тя свежда поглед, плъзга го по ръката си, покрай китката и към другата ръка, на която се е облегнала. Ето там. Върховете на пръстите му. Неговата кожа върху нейната.

Тя събира смелост да вдигне очи, да прекоси моста, който той е построил помежду им, и оставя погледа си да довърши пътуването, да проследи пътя си по ръката й, по китката му и нагоре по неговата ръка, където знае, че я очакват очите му… но в този миг нещо друго привлича вниманието му. Тъмно петно на възвишението зад тях.

Баща й, покровителствен както винаги, ги е последвал и сега наблюдава от билото. Тя усеща погледа му върху себе си, знае, че той наблюдава най-вече нея, знае и че е забелязал пръстите на Матю върху нейните. Тя свежда поглед, бузите й пламват и нещо се раздвижва дълбоко и ниско в корема й. По някакъв начин, макар да не е сигурна защо, изражението на татко, присъствието му на хълма поставят последните й усещания рязко на фокус. Дава си сметка, че любовта й към Матю — понеже това изпитва, любов — е любопитно сходна на чувствата й към татко: желанието да бъде ценена, да очарова, неистовата необходимост да я смятат за умна и забавна…

Сафи спеше дълбоко на лежанката до огъня с празна чаша в скута и със сънена усмивка на уста и Пърси въздъхна облекчено. Това поне беше нещо. Капакът на прозореца висеше, още нямаше и следа от причината Джунипър отново да изгуби паметта си за кратко, но поне на домашния фронт всичко беше спокойно.

Пърси се спусна от дъската на прозореца, скокна върху покривните камъни и се помъчи да се задържи върху мократа площадка, понеже някогашният ров беше мокър и бързо се надигаше — вече беше над глезените й. Точно както предполагаше — щяха да й трябват инструменти, за да закрепи капака както трябва.

Пърси се затътри покрай замъка към вратата на кухнята, отвори я и влетя вътре, далече от дъжда. Контрастът беше освежаващ. Топлата и суха кухня с ухаещата на месо пара, в която бръмчащата електрическа светлина беше толкова уютна, че Пърси едва не се поддаде на желанието да свали подгизналите дрехи, гумените ботуши и мръсните чорапи и да се сгуши на рогозката пред печката, без да свърши нищо от онова, което имаше за вършене. Да заспи с детинската сигурност, че някой друг ще се погрижи.

Усмихна се, улови тези мисли като змийчета за опашките и ги изхвърли. Нямаше време да мечтае да спи, още по-малко — да полегне на пода на кухнята. Примигна силно заради стичащите се по лицето й капки и се запъти да вземе кутията с инструментите. Тази вечер щеше да закове капака, а утре на светло щеше да го поправи.

Сънят на Сафи се гънеше като панделка. Времето, мястото се променяха, но основният образ си оставаше като тъмно петно на ретината, когато лежиш със затворени очи срещу слънцето.

Татко.

Сега Сафи е по-малка, на дванайсет. Качва се по стълбите, от двете й страни се издигат каменни стени и тя поглежда назад през рамо, понеже татко й е казал, че медицинските сестри ще престанат да идват, ако разберат. 1917 година е и се води война. Татко е отсъствал, но вече се е върнал от фронта и както са им казвали безброй медицински сестри, си е дошъл от прага на смъртта. Сафи се качва по стълбите, понеже с татко играят нова игра. Тайна игра: тя му разказва неща, които я плашат, когато е самичка, обаче неговите очи греят възторжено. Вече няколко дни се забавляват така.

Изведнъж времето в съня й се премества няколко дни по-рано. Сафи вече не се качва по студените каменни стълби, а лежи в леглото си. Събужда се сепнато. Самичка е и е уплашена. Протяга ръка към близначката си, както винаги, когато сънува кошмар, но леглото до нея е празно и студено. Цяла сутрин скита по коридорите и се старае да запълни дните, изгубили форма и значение, мъчейки се да избяга от кошмара.

И сега седи, опряла гръб на стената в стаята под спираловидното стълбище. Само тук се чувства в безопасност. Откъм кулата се носят звуци, камъните въздишат и пеят, а тя затваря очи и слуша всичко. Нечий глас прошепва името й.

За един щастлив миг си мисли, че близначката й се е върнала. А после в мъглата вижда него. Седи на дървена пейка до далечния прозорец, с бастун в скута. Татко обаче е много променен, вече не е силният млад мъж, който замина на война преди три години.

Дава й знак да се приближи и тя не може да откаже.

Приближава бавно, уплашена от него и от новите му сенки.

— Липсваше ми — казва той, когато тя стига до него. Нещо в гласа му е толкова познато, че целият копнеж, натрупал се по време на отсъствието му, започва да се надига. — Седни до мен — казва той — и ми кажи защо изглеждаш толкова уплашена.

И тя го прави. Разказва му всичко. За съня, за човека, който идва за нея, за страшния мъж, който живее в калта.

Том най-сетне стигна в замъка и установи, че това изобщо не е лампа. Сиянието, към което беше вървял, фарът, който помага на моряците да пристигнат благополучно у дома, всъщност беше електрическа светлина, струяща от един от прозорците на замъка. Забеляза, че един от капаците се е откачил и прозорецът вече не е затъмнен.

Когато влезеше вътре, щеше да им предложи да го поправи. Джунипър му разказа, че сестрите й самички поддържат замъка, понеже заради войната са останали без никаква прислуга. Том не беше голям майстор, но можеше да се справи с чука и пироните.

Поразведрен, той нагази във водата, събрала се в ниското място край замъка, и се заизкачва по предните стълби. Спря на входа и се огледа. Косата, дрехите и обувките му бяха напълно мокри, все едно беше преплувал Ламанша, но в крайна сметка се беше добрал дотук. Свали платнената си торба от рамото и зарови вътре — търсеше сладкото. Ето го. Извади буркана, притисна го към гърдите си и го опипа, за да провери дали не е счупен.

Всичко беше наред. Може пък да му беше провървяло. Том, усмихнат, прокара ръка по косата си, за да се среши, почука на вратата и зачака с бурканчето сладко в ръка.

Пърси изруга и стовари дланта си върху кутията с инструменти. Къде, за бога, беше проклетият чук? Напрегна се, за да си спомни кога за последен път го бе използвала. Беше ремонтирала тирада курника на Сафи, разхлабените дъски в жълти шарки на балюстрадата на стълбището в кулата… Не помнеше ясно да е прибирала чука в кутията, но беше сигурна, че го е сторила. Много внимаваше за тези неща.

По дяволите!

Пърси опипа отстрани, промуши ръка между копчетата на дъждобрана си към джоба на панталона и с облекчение напипа торбичката с тютюна. Изправи се, измъкна цигарената хартия, опита се да я предпази от капките, които се стичаха от ръкавите, косата и носа й. Поръси тютюн в гънката, после я близна и я залепи, а накрая стисна цилиндърчето между пръстите си. Драсна клечка и дръпна силно. Вдъхна превъзходния тютюн, издиша навън безсилието си.

Тази вечер изобщо нямаше нужда да губи чука. Джунипър се беше върнала с тайнствено кърваво петно на блузата, беше съобщила, че ще се жени, да не говорим за собствената й среща този следобед с Люси…

Пърси отново дръпна от цигарата и изтри нещо от окото си, докато издишаше. Сафи не го беше направила нарочно, тя не знаеше нищо за случилото се с Люси, за любовта на Пърси и за загубата й. Пърси много внимаваше да не се издаде. Допускаше, че е възможно близначката й да е видяла или чула нещо, или някак да се е досетила за нещо, за което не бива, но въпреки това. Сафи не беше човек, който ще натрие носа на Пърси в нещастието й. Тя по-добре от всеки знаеше какво е да ти отнемат любимия човек.

Разнесе се шум и Пърси притаи дъх и се ослуша внимателно. Не чу нищо повече. Представи си как Сафи спи на лежанката с празна чаша от уиски, кипната в скута й. Сигурно тя се беше размърдала и чашата бе паднала. Пърси огледа тавана, почака още малко и реши, че явно е станало точно така.

Нямаше време да се мотае и да тъгува за изгубеното минало. Стиснала цигарата между устните си, тя продължи да рови сред инструментите.

Том отново почука и остави бурканчето със сладко до вратата, за да разтрие ръце. Замъкът сигурно беше огромен, кое знае колко време беше нужно да се слезе от горе! Мина около минута, той се извърна с гръб към вратата, наблюдаваше как дъждът се стича от стрехите и се зачуди как така на човек му е по-студено, когато е мокър, но на завет, отколкото когато стои под поройния дъжд.

Отново погледна надолу и забеляза, че в непосредствена близост до замъка се събира повече вода, отколкото по-нататък. Веднъж в Лондон, както си лежаха в леглото и той разпитваше Джунипър за замъка, тя му разказа, че някога в Милдърхърст имало ров, който баща й наредил да запълнят след смъртта на първата му съпруга.

— Сигурно от скръб — отбеляза Том, напълно способен да разбере до какво може да докара човека подобна загуба — само погледна към Джунипър и си представи бездънния ужас, ако я изгуби.

— Не е от скръб — отговори тя, прокарвайки крайчето на косата си между пръстите. — По-скоро от вина.

Тогава той се зачуди какво има предвид Джунипър, но тя се усмихна, завъртя се и седна отстрани на леглото, голият й гръб неудържимо привлече ласките му и въпросите отпаднаха. След това не се беше сещал за рова. Вина — за какво? Напомни си да я попита по-късно, след като се запознае със сестрите й, след като с Джунипър им съобщят новината и двамата останат насаме.

В този момент един светъл триъгълник привлече вниманието на Том — блестеше върху повърхността на водата. Идваше от прозореца със счупения капак. Том се запита дали ще е достатъчно просто да окачи капака на пантата и дали да не опита още сега.

Прозорецът не беше висок. За нула време щеше да слезе и отново да се качи. Така нямаше да се налага пак да излиза, когато е вече сух и чист, а и току-виж спечелил сърцата на сестрите.

С широка усмивка, Том остави торбата си до вратата и отново излезе навън на дъжда.

От мига, в който обърна гръб на бумтящия огън в хубавия салон, Сафи се понесе по вълните на съня в езерото на собственото си съзнание. Вече беше стигнала средата. Спокойното местенце, откъдето извират всички сънища и където се връщат всички. Старото познато местенце.

Сънувала го беше вече безброй пъти, още от дете. То никога не се променяше, като стар филм — пренавиваш лентата и го гледаш отново. Нищо че беше ходила там, сънят винаги беше като нов и все така ужасяващ.

Най-напред тя се сепваше насън. Мислеше, че се е събудила в действителността, но после забелязваше необикновената виновна тишина, която я заобикаля. Студено е и Сафи е самичка, плъзга се по белите чаршафи и пуска крака на дървения под. Бавачката й спи в съседната стаичка и диша бавно и равномерно — това би трябвало да вдъхва сигурност, но в този свят е сигнал за непреодолима отдалеченост.

Сафи бавно тръгва към прозореца. Нещо я влече на там.

Покатерва се върху библиотечката, увива нощницата си около краката, внезапно усетила мъртвешки студ. Вдига ръка да докосне запотеното стъкло и надниква навън в нощта…

Пърси намери чука. Доста порови и поруга, но накрая ръката й стисна дървената дръжка, изгладена след дългогодишната и най-разнообразна употреба. Изсумтя тържествуващо, издърпа го измежду отвертките и гаечните ключове и го остави на земята до себе си. Отвори стъкления буркан с пироните и изтръска десетина върху дланта си. Вдигна един срещу светлината, огледа го, прецени, че е достатъчно дълъг и ще свърши работа поне за тази нощ. Пъхна останалите пирони в джоба на дъждобрана си, грабна чука и прекоси кухнята обратно към вратата.

Със сигурност не беше избрал най-хубавите стълби. Не беше преценил добре камъните и когато се подхлъзна отново в калния ров, това го стъписа, със сигурност не беше част от плана, но след като изруга като войник — какъвто несъмнено беше, — Том се изправи, изтри очите си с китката, за да вижда, и нападна стената още по-решително от преди.

„Никога не се отказвай — крещеше командирът им, докато с битки си проправяха път през Франция. — Никога не се отказвай.“

Най-накрая стигна до прозореца. По някаква щастлива случайност между два камъка имаше вдлъбнатина на мястото, където мазилката отдавна се беше изронила, и там беше идеално да стъпиш. Добре, че от стаята светеше и Том съвсем скоро установи, че повредата е по-сериозна и няма да може да я оправи в момента.

Толкова се беше съсредоточил над капака, че почти не обърна внимание на стаята вътре. Сега вече надникна през прозореца и съзря неописуемо уютна и топла сцена. Красива жена спеше до огъня. Отначало си помисли, че е Джунипър.

Жената обаче трепна, чертите й се напрегнаха и той установи, че тя не е Джунипър, а някоя от сестрите й: Сафи най-вероятно, съдейки от разказите на Джунипър, близначката, полагала майчински грижи за Джунипър след смъртта на майка й, онази, която изпаднала в паника и не могла да напусне замъка.

Както я наблюдаваше, тя отвори очи, толкова внезапно, че Том едва не падна от изненада. Тя се извърна към прозореца и погледите им се срещнаха.

Пърси видя човека на прозореца веднага щом зави. Сиянието отвътре го осветяваше — тъмна фигура, като горила, която се катери по стената, захващайки се за камъните, а в момента надничаше в хубавия салон. В стаята, където спеше Сафи. Нещо в тялото на Пърси затуптя, тя открай време съзнаваше, че е неин дълг да защитава сестрите си, затова ръката й стисна дръжката на чука. С обтегнати нерви, тя хукна в дъжда към онзи човек.

Том най-малко от всичко искаше първото впечатление, което ще създаде у сестрите на Джунипър, да е на любопитен и целият окалян наглец, който наднича през прозореца.

Но вече го бяха забелязали. Не можеше да скочи долу, да се скрие и да се престори, че нищо не се е случило. Усмихна се колебливо, вдигна ръка да махне, да даде знак за добрите си намерения, но отново я свали, понеже видя, че е кална.

О, боже, жената се изправи и изобщо не се усмихваше.

Приближаваше към него.

Малка част от него съумяваше да види нещата отвъд сегашното униние, съзираше, че по силата на собствения си абсурд този момент ще се превърне в любим на всички анекдот. Помниш ли нощта, когато се запознахме с Том? Как се появи на прозореца целият кален и махна за поздрав?

Но още не. В момента не му оставаше друго, освен да я гледа как върви към него бавно, като насън, леко разтреперана, сякаш е премръзнала, както бе премръзнал той навън на дъжда.

Тя се пресегна да отвори прозореца, той потърси думи, с които да обясни, но в този миг тя взе нещо от рамката.

Пърси се закова на място. Мъжът беше изчезнал. Точно пред очите й беше паднал на земята. Вдигна очи към прозореца и видя Сафи, цялата разтреперана и вдигнала гаечен ключ високо в ръка.

Нещо силно изпука и Том се зачуди какво ли е. Движение — неговото собствено — внезапно и изненадващо.

Падане.

Нещо студено докосна лицето му, мокро.

Шумове, вероятно птици, цвърчаха, врещяха. Той потръпна и усети вкус на кал. Къде беше? Къде беше Джунипър?

По главата му барабаняха дъждовни капки, усещаше всяка поотделно като музика, дърпаха струни, свиреха сложна мелодия. Бяха красиви и Том се запита как така не е знаел досега. Отделни капки, всяка една съвършена. Сипеха се на земята, просмукваха се в нея: така се образуваха реките, пълнеха се океаните, а хората, животните и растенията получаваха вода — беше толкова просто.

Той си спомни една дъждовна буря, когато беше малък, а баща му все още беше жив. Том беше уплашен. Беше тъмно и шумно и той се бе скрил под масата в кухнята. Плачеше и здраво стискаше очите и юмруците си. Ревеше толкова силно и собствената му мъка звучеше толкова оглушително в ушите му, че не бе усетил кога баща му е влязъл в стаята. Първото, което помнеше, беше как голямата мечка го повдига с големите си ръце и го притиска към себе си, после каза на Том, че всичко ще бъде наред, и сладникаво-киселият и приятен дъх на тютюн наистина помогна да стане така. От устата на баща му думите звучаха като заклинание. Обещание. И Том престана да се страхува…

Къде беше оставил сладкото?

Бурканчето със сладко беше важно. Човекът от сутеренния апартамент ги увери, че то е от най-добрата му партида, че лично е брал къпините и е използвал захарта, която месеци наред е купувал с купоните си. Том обаче не можеше да си спомни къде е сложил сладкото. Знаеше, че го носи. Носеше го в чантата си от Лондон, но после го беше извадил и го беше оставил някъде. Когато скри торбата от дъжда, беше ли го взел със себе си? Реши, че трябва да се надигне и да го потърси. Трябва, сладкото беше подарък. Щеше веднага да отиде да го намери, а после със смях щеше да разказва как изобщо го е изгубил. Само първо да си почине малко.

Чувстваше се толкова изморен. Пътуването беше адски дълго. Бурната нощ, мъчителното ходене по алеята, целият ден по влакове, автобуси и пропуснати връзки, но повече от всичко останало — пътуването, което го доведе при нея. Беше стигнал чак дотук, беше чел, преподавал, мечтал и желал, беше се надявал толкова много. Съвсем естествено беше да се нуждае от почивка, да му се иска да затвори очи за миг, само да си отдъхне, та когато отново я види, да бъде готов…

Том затвори очи и съзря милиони звездички, които блещукаха, движеха се… бяха толкова красиви и толкова му се искаше да ги докосне. Сякаш нищо друго на света не желаеше толкова силно, колкото да легне и да съзерцава тези звезди. И го направи — наблюдава ги как се плъзгат и се разместват, чудеше се дали няма да ги стигне, ако се пресегне, ако изпъне пръст и улови поне една, а накрая забеляза, че сред звездите се спотайва някой. Лице, лицето на Джунипър. Сърцето му размаха криле. В крайна сметка тя беше пристигнала. Беше съвсем наблизо, навела се бе, за да положи ръка върху рамото му и тихичко да заговори в ухото му. Думи, които описваха всичко толкова съвършено, че той се помъчи да ги грабне, да си ги повтори, а те се превърнаха на вода в ръцете му, после в очите й се появиха звезди, по устните й се появиха звезди, в косите й заблещукаха светлинки и той вече не я чуваше, въпреки че устните й помръдваха и звездите потрепваха… Понеже образът й избледняваше, ставаше черен, Том също чезнеше…

— Джун — прошепна той, докато последните светлинки примигваха, започнаха да гаснат една по една, гъста кал напълни гърлото му, носа му и устата, дъждът продължи да го блъска по главата, дробовете му закопняха за въздух… и той се усмихна, когато дъхът й погали шията му.

3.

Джунипър се сепна и се събуди с пулсиращо главоболие и с горчив вкус в устата заради неестествения сън. Очите й бяха изцъклени. Къде се намираше? Беше тъмно, нощ, но отнякъде се процеждаше бледа светлина. Тя примигна и видя над себе си таван. Гредите му й бяха познати, но някак не й се струваше редно. Не се връзваше. Какво се беше случило?

Нещо, сигурна беше, усещаше го. Но какво?

Не мога да си спомня.

Бавно извърна глава, за да преодолее бъркотията вътре, да остави безименните предмети да изпопадат. Огледа се, търсейки нещо, което да й подскаже, но видя само един празен лист, лавица, върху която цареше пълна бъркотия, и тъничка струйка светлина от открехнатата врата.

Джунипър познаваше това място. Таванската мансарда в Милдърхърст. Лежеше в собственото си легло. Отдавна не беше идвала тук. Имаше и друга мансарда, слънчева, изобщо не като тази.

Не си спомням.

Беше сама. Мисълта я споходи с огромна сигурност, все едно я беше прочела с черни букви на бяла хартия, а отсъствието беше болка, мъчителна рана. Очакваше с нея да има още някой. Мъж, даде си сметка. Очакваше един мъж.

Заля я странна вълна на тревожно опасение — нормално беше да не помни случилото се, когато й се губеше време, но този път имаше още нещо. Джунипър се бе изгубила в тъмния дрешник на съзнанието си и макар да не виждаше какво се намира край нея, я изпълваше сигурност, тежък ужас, че нещо трагично се е спотаило на скришно вътре в нея.

Не си спомням.

Затвори очи и наостри уши — мъчеше се да чуе нещо, което да й помогне. Не долавяше лондонското оживление, автобусите, хората по улиците долу, говора от другите апартаменти, но вените на къщата проскърцваха, камъните въздишаха, а се чуваше и още някакъв упорит шум. Дъжд — лек дъжд по покрива.

Тя отвори очи. Помнеше дъжда.

Помнеше как някакъв автобус спря.

Помнеше кръвта.

Джунипър седна рязко в леглото, насочила цялото си внимание към този факт, към тази проблясваща светлина, към спомена, за да превъзмогне болката в главата си. Помнеше кръвта.

Но чия кръв?

Ужасът се размърда, протегна крака.

Нуждаеше се от чист въздух. В мансардата беше задушно, топло, влажно и тъмно.

Смъкна стъпалата си на дървения под. Вещи, собствените й вещи навсякъде, но въпреки това се чувстваше откъсната от тях. Някой се беше помъчил да поразчисти, да проправи пътека в неразборията.

Изправи се. Помнеше кръвта.

Какво я накара тогава да погледне към ръцете си? Каквото и да беше, тя се сепна. По тях имаше нещо. Бързо изтупа полата си и жестът предизвика познато вълнение под кожата й. Приближи длани към лицето си и следите се разбягаха. Сенки. Само сенки.

Разстроена, облекчена, тя колебливо се приближи до прозореца. Дръпна плътните завеси и отвори стъклото. Хладен и свеж повей докосна бузите й.

Нощта беше безлунна, нямаше и звезди, но на Джунипър не й трябваше светлина, за да знае какво има навън. Оттам напираше светът на Милдърхърст. Невидими животни трепереха в храстите, потокът се кискаше в гората, някъде далече жалеше птица. Къде отиват птиците, когато вали?

Имаше и още нещо, точно под нея. Светлинка, осъзна тя, фенер, провесен на пръчка. Някой беше там долу, в дъжда, правеше нещо в гробището за домашни любимци.

Пърси.

Пърси държеше лопата.

Копаеше.

На земята зад нея лежеше нещо. Купчина. Голяма. Неподвижна.

Пърси отстъпи встрани и Джунипър се ококори. Очите й изпратиха послание до блокиралото й съзнание, в тъмния дрешник проблесна светлинка и тя ясно видя, само за миг, ужасното нещо, което се криеше там, злото, което усещаше, но не виждаше, което я изпълваше със страх. Видя го, назова го и ужас изопна всеки нерв в тялото й. Ти си съвсем същата като мен, каза й татко, преди да признае страховитата си история…

Веригата прекъсна и светлинките угаснаха.

Проклети ръце.

Пърси вдигна цигарата, паднала на кухненския под, пъхна я между устните си и драсна клечка кибрит. Разчиташе на познатите действия, за да се овладее, но напразно. Ръката й трепереше като листо на вятъра. Пламъчето угасна и тя опита отново. Съсредоточи се и драсна силно, стараеше се да държи проклетото нещо неподвижно, когато то изпращя и пламна, и после, докато го поднасяше към цигарата си. По-близо, по-близо, по-близо — и тогава нещо привлече погледа й, тъмно петно от вътрешната страна на китката, тя се стресна, изпусна кибрита, огънчето.

По плочите се разпиляха клечки и тя коленичи, за да ги събере. Една по една ги подреди в кутийката. Не бързаше, потъна в тази простичка задача, загърна с нея раменете си като с наметало и закопча всички копчета.

На китката й имаше кал. Само кал. Мъничко петънце, което беше пропуснала, след като влезе вътре, застана пред мивката и изтърка калта от дланите и ръцете си, от лицето си. Изтърка кожата до кръв.

Пърси стисна клечката между палеца и показалеца си. Погледна зад клечката, но не видя нищо. И пак я изпусна.

Той беше тежък.

И преди беше повдигала тела, заедно с Доти; бяха спасявали хора от разрушени от бомбите къщи, качваха ги в линейката, после пак ги носеха до болницата. Знаеше, че мъртвите тежат повече от приятелите, които са изоставили. Но този път беше различно. Този тук беше страшно тежък.

Разбра, че е мъртъв, още щом го извади от рова. Не можеше да определи дали от удара, или от дълбоката няколко сантиметра кална вода, в която беше паднал. Но той вече беше мъртъв и Пърси го разбра. Въпреки това се помъчи да го съживи — инстинкт, породен по-скоро от шок, отколкото от надежда. Опита всичко, на което я бяха учили в спешната помощ. Валеше и тя беше доволна, защото така щеше да отрече проклетите сълзи, когато рукнеха.

Лицето му.

Тя затвори очи и ги стисна здраво, докато всичко се успокои. Знаеше, че така винаги успява.

Челото й се опря на коляното и допирът й донесе облекчение. Твърдата капачка, хладината й, притисната към трескавата глава й вдъхнаха успокоение, почти като контакта с друго човешко същество, по-спокойно от нея, по-старо и по-мъдро, и по-способно да се справи с предстоящата задача.

Понеже трябваше да свърши някои неща. Още неща, не само каквото беше направила досега. Трябваше да напише писмо най-вероятно, да осведоми семейството му, макар да не знаеше за какво да ги осведоми. Не и за истината. Нещата бяха стигнали твърде далече. В един миг, в един мъничък миг като връхчето на пламък, тя би постъпила различно, би се обадила на инспектор Уоткинс и би разказала цялата объркана история, но не го стори. Как щеше да му обясни? Да го накара да разбере, че Сафи не е виновна? Затова трябваше да напише писмо на семейството на този мъж. Пърси не умееше да съчинява истории, но нуждата е майка на изобретателността, така че щеше да измисли нещо.

Чу някакъв шум и скокна. Имаше някой на стълбите.

Пърси се овладя и прокара длан по мокрите си бузи. Беше ядосана на себе си, на него, на целия свят. Само не на близначката си.

— Сложих я пак да си легне — каза Сафи, влизайки. — Имаше право, тя се беше събудила и беше много… Пърси?

— Тук съм.

Гърлото я болеше от напрежение.

Главата на Сафи надникна над масата.

— Какво правиш долу… боже! Дай да ти помогна.

Близначката й приклекна до нея и започна да събира клечките и да ги пъха в кутийката, а Пърси скри незапалената цигара зад гърба си и попита:

— Пак ли е в леглото?

— Да. Беше станала — явно хапчетата не са толкова силни, колкото смятахме. Дадох й още едно.

Пърси изтри калното петно на китката си и кимна.

— Беше в ужасно състояние, горкичката. Направих всичко по силите си да я уверя, че нещата ще се подредят, че сигурно нещо е забавило младия мъж и той ще пристигне утре. Нали така ще стане, Пърси? Той нали ще дойде? Пърси? Какво има? Защо ме гледаш така?

Пърси поклати глава.

— Плашиш ме.

— Сигурна съм, че ще дойде — каза Пърси и положи длан върху ръката на сестра си. — Имаш право. Трябва само да сме търпеливи.

Облекчението на Сафи беше видимо. Тя й подаде пълната кибритена кутийка и кимна към цигарата в ръката на Пърси.

— Заповядай. Ще ти трябват, ако смяташ да пушиш. — Изправи се и изпъна твърде тясната си зелена рокля. На Пърси й идеше да я разкъса на парченца, да плаче, да вие и да къса. — Имаш право, разбира се. Трябва просто да бъдем търпеливи. Джунипър ще бъде по-добре утре сутринта. Винаги е така, нали? А междувременно ще взема да раздигна масата.

— Най-добре.

— Разбира се. Няма нищо по-тъжно от маса, подредена за вечеря, която никога не се е състояла. О, боже! — Тя стоеше на прага и оглеждаше бъркотията вътре. — Какво е станало тук?

— Проявих небрежност.

— Но защо… — приближи се Сафи. — Това май е сладко, цяло бурканче. О, срамота!

Пърси го беше намерила до входната врата, когато се връщаше с лопатата. Бурята вече беше поутихнала, облаците бяха започнали да се разкъсват и няколко нетърпеливи звезди бяха заблещукали ярко в нощта. Най-напред забеляза платнената чанта после — бурканчето със сладко до нея.

— Да ти донеса ли малко заешко, ако си гладна, Пърси? — наведе се Сафи да почисти стъклата.

— Не съм гладна.

Беше влязла вътре и приседна на кухненската маса, остави сладкото и чантата отгоре и впери поглед в тях. Мина цяла вечност, преди посланието да стигне от ръката до мозъка й, да й каже да отвори чантата и да види чия е. Разбира се, допускаше, че е погребала него, но искаше да се увери. С треперещи пръсти и със сърце, което трепереше като опашката на мокро куче, тя се пресегна и събори бурканчето със сладко на пода. Жалко, каква загуба.

Във войнишката торба нямаше много. Бельо за смяна, портфейл със съвсем малко пари и без никакъв адрес, кожен бележник. В този бележник намери писмата. Едно от Джунипър, което така и не можа да се накара да отвори, и едно от някой си Тео, брат му, установи, докато го четеше.

Това писмо прочете. Остави се на ужасното деяние да прочете писмо на един мъртъв човек, да научи за семейството му повече, отколкото бе искала — за овдовялата му майка, за сестрите и бебетата им, за слабоумния му и поради това обграждан със специална обич брат. Принуди се да прочете всяка дума по два пъти, понеже някак смътно се бе убедила, че като се накаже по този начин, ще изкупи стореното. Глупава мисъл. Не бе възможно да изкупят случилото се. Освен може би с честност.

Имаше ли изобщо начин да им пише и да им съобщи истината? Някакъв шанс те да разберат какво се е случило, че е нещастен случай, ужасен инцидент и изобщо не е по вина на Сафи? Че надали на земята има човек, толкова неспособен като горкичката Сафи да помисли или да стори зло на друг? Че тя също е била измамена, че колкото и да си е мечтала за Лондон, колкото и да е копняла да напусне замъка (мислеше си, че Пърси не знае!), не бе способна да излезе извън пределите на Милдърхърст, нито веднъж след истеричния пристъп в театъра, и че ако има виновник за смъртта на младия мъж, това е баща им, Реймънд Блайд…

Не. Не можеше да очаква от никого да погледне на нещата така. Нямаше как хората да разберат какво е да отраснеш в сянката на тази книга. Пърси с огромна горчивина се замисли за зловещото наследство на „Човека от калта“. Това — случилото се тази нощ, вредата, която Сафи неподозиращо беше нанесла — беше последица от неговите дела. Той им четеше Милтън, когато бяха малки — Зло отвращава се от зло[20], — и Милтън се оказа прав, понеже сега плащаха за злините, сторени от баща им.

Не, не можеше и дума да става за честност. Щеше да пише нещо друго на семейството, на адреса, който намери в торбата му: „Хеншоу Стрийт“, Лондон. Самата торба щеше да унищожи, ако не — щеше поне да я скрие. Може би най-подходящото място за нея беше стаята с архива — ама че сантиментална глупачка се оказа: можеше да зарови човека, но не бе в състояние да изхвърли личните му вещи. А бремето на истината и нейното незачитане Пърси щеше да понесе сама. Каквото и друго да беше сторил баща им, той имаше право за едно: грижите за другите бяха нейна отговорност. И тя щеше да се постарае трите да си останат заедно.

— Качваш ли се, Пърси?

Сафи беше почистила сладкото и стоеше с кана с вода в ръце.

— Имам още съвсем малко работа тук. Да сменя батериите на фенерчето…

— Тогава ще занеса това на Джунипър. Горкичката, сигурно е жадна. Ще се видим скоро, нали?

— Ще ти се обадя, когато се качвам.

— Не се бави, Пърси.

— Няма. Ей сега идвам.

Сафи се поколеба в основата на стълбите, обърна се отново към Пърси и се усмихна благо и малко напрегнато.

— Трите сме заедно — каза тя. — Хубаво е, нали, Пърси? Трите отново сме си заедно.

След това Сафи остана цяла нощ на стол в стаята на Джунипър. Вратът й се схвана и й беше студено, въпреки че беше завила коленете си с одеяло. Не си тръгна обаче, не се изкушаваше от собственото си топло легло долу, не и когато трябваше да бъде тук. Понякога Сафи си мислеше, че най-щастливите мигове в живота й са посветените на грижи за Джунипър. Много би искала да има свои деца. Наистина много би искала.

Джунипър се размърда и Сафи тутакси се изправи, погали влажното чело на сестра си и се запита какви ли демони и мъгли върлуват вътре.

Кръвта на ризата й.

Ето това вече наистина беше тревожно, но Сафи отказваше да размишлява по въпроса. Не сега. Пърси щеше да оправи нещата. Слава богу, че я има Пърси. Пърси, която винаги знае какво трябва да се направи.

Джунипър отново се успокои, дишаше дълбоко и Сафи седна. Краката я боляха от напрежението през деня и се чувстваше необичайно изморена. Но въпреки това не й се спеше — цяла нощ си представяше странни неща. Не биваше да взема от хапчетата на татко, сънува ужасно нещо, докато дремеше в салона. Сънят я спохождаше още от малка, но този път беше много жив. Разбира се, дължеше се на хапчето и на уискито, на напрегнатата вечер и на бурята навън. Тя отново беше момиченце и беше горе, в мансардата. Нещо я беше събудило, някакъв шум на прозореца, и Сафи се бе приближила, за да провери. Мъжът, вкопчил се в камъните навън, беше черен като восък за писма, като овъглен от огън. Просветна мълния и Сафи видя лицето му. Съзря красивия и дързък млад мъж под зловещата маска на Човека от калта. Изглеждаше изненадан, устните му започваха да се разтеглят в усмивка. Точно това сънуваше като малка, точно това беше написал татко. Човека от калта беше благословен с невероятно лице. Сафи помнеше, че вдигна нещо и после го стовари с все сила върху главата му. Той се ококори изненадано и после падна. Плъзна се по камъните и се строполи долу, най-сетне бе долу, в рова, където му беше мястото.

4.

В съседното село същата нощ една жена прегръщаше новороденото си бебе и плъзгаше палец по прасковената му малка бузка. Съпругът й щеше да се прибере часове по-късно, изморен от нощната си смяна, а жената, все още зашеметена от неочакваното и трудно раждане, щеше да му разкаже подробностите на чаша чай: как родилните й болки започнали в автобуса, за внезапната и разкъсваща болка, за кървенето, за неистовия страх, че бебето ще умре, че самата тя ще умре, че никога няма да държи в обятията си своя новороден син, а после щеше да се усмихне изморено и всеотдайно, да млъкне и да овладее сълзите, стоплили лицето й, и щеше да му разкаже за ангела, който се бе появил до нея край пътя, беше коленичил и беше спасил живота на бебето й.

И това щеше да стане семейна история, разказвана, предавана от поколение на поколение, възкресявана в дъждовните нощи край камината, призовавана като средство за прекратяване на споровете, рецитирана на семейни събирания. Времето щеше да препуска — месеци, години и десетилетия, докато на петдесетия рожден ден на това бебе неговата овдовяла майка щеше да гледа от тапицирания си стол в края на масата в ресторанта как децата вдигат тост и разказват семейната история за един ангел, спасил живота на баща им и без когото те самите не биха съществували.

Томас Кавил не се яви в полка си, преди той да замине за Северна Африка. Тогава вече беше мъртъв. Мъртъв и погребан в земите под Милдърхърст. Беше умрял, понеже през онази нощ валеше. Понеже капакът на някакъв прозорец се беше откачил. Понеже той искаше да направи добро впечатление. Беше умрял, защото много години преди това един ревнив съпруг беше заварил съпругата си в обятията на друг мъж.

Много дълго време обаче никой не знаеше. Бурята отшумя, придошлата война се оттегли и гората Кардейкър обгърна покровителствено с крилете си замъка Милдърхърст. Светът забрави за Томас Кавил и въпросите за съдбата му се изгубиха под разрухата и останките от войната.

Пърси изпрати писмото си — последната гнила неистина, която щеше да я измъчва цял живот. Сафи писмено отказа поста на гувернантка — как иначе можеше да постъпи, Джунипър се нуждаеше от нея? Над главите им прелитаха самолети, войната свърши, небето прелистваше година след година. Сестрите Блайд остаряха, превърнаха се в обект на чудато любопитство в селото, в героини от митична история. Докато един ден не ги посети млада жена. Тя беше свързана с друга, идвала преди, и камъните на замъка зашепнаха, познаха я. Пърси Блайд разбра, че е време. След като беше мъкнала бремето си петдесет години, най-сетне можеше да го свали от плещите си и да върне на Томас Кавил края на живота му. Историята можеше да приключи.

Тя го направи и натовари момичето да постъпи правилно с информацията.

Сега вече й оставаше само едно.

Пърси събра сестрите си, обичните си сестри, и се увери, че те спят дълбоко и сънуват. После драсна клечката — в библиотеката; където беше започнало всичко.

Епилог

Вече от десетилетия мансардата се използваше като склад.

Само кашони от стари столове и изхвърлени печатни материали. Самата сграда е седалище на издателство и мирисът на хартия и мастило е пропил стените и подовете. Много е приятно, ако ви харесва подобно нещо.

Годината е 1993, ремонтът отне месеци, но вече е напълно завършен. Бъркотията е разчистена, стената, издигната някога от някого така, че мрачната мансарда да се раздели на две, вече не съществува и за пръв път от петдесет години мансардата на върха на викторианската сграда „Хърбърт Билдинг“ в Нотинг Хил има нов наемател.

На вратата се чука и една млада жена скача от рамката на прозореца и притичва по пода. Рамката е много широка, идеална да седиш на нея, и тя прави точно това. Нещо привлича момичето към прозореца. Апартаментът е с южно изложение и винаги е слънчев, особено през юли. Тя обича да гледа към градината, надолу по улицата и да храни врабчетата, които започнаха да я посещават заради трохичките. Чуди се какви ли са странните тъмни петна по рамката, като от череши, които новите пластове боя все не успяват да скрият.

Еди Бърчил отваря вратата и с изненада и удоволствие заварва на прага майка си. В ръцете на Мередит има клонка орлови нокти.

— Растеше на една ограда и аз не устоях, и ти донесох — казва тя. — Нищо друго не освежава стаята така както клонка орлови нокти, не си ли съгласна? Имаш ли ваза?

Еди няма, все още не, но пък се досеща какво ще й послужи като ваза. Един стъклен буркан, в който сигурно някога са държали сладко, се появи отнякъде по време на ремонта и сега е до мивката. Еди го пълни с вода, слага клонката вътре и го поставя върху рамката на прозореца на слънце.

— Къде е татко? — пита тя. — Днес не идва ли с теб?

— Открил е Дикенс. „Студеният дом“.

— Е, в такъв случай се опасявам, че този път наистина го изгубихме.

Мередит бърка в чантата си и вади купчина листове, които размахва над главата си.

— Приключила си го! — пляска с ръце Еди.

— Да.

— И това е за мен?

— Специално го подвързах.

Еди се усмихва широко и взема ръкописа от майка си.

— Поздравление! Чудесна работа.

— Смятах да изчакам до утре — изчервява се Мередит, — но не можах. Исках ти първа да го прочетеш.

— И как иначе! Кога е курсът ти?

— В три.

— Ще те изпратя — казва Еди. — На път ми е — отивам при Тео.

Еди отваря вратата и пуска майка си да мине. Точно преди да я последва, се сеща за нещо. По-късно има среща с Адам Гилбърт, за да отпразнуват излизането на „Човека от калта“ на издателство „Пипин Букс“, и тя му е обещала да му покаже първото си издание на „Джейн Еър“ — подарък от Хърбърт, когато Едит се съгласи да поеме „Билинг и Браун“.

Бързо се връща и за част от секундата зърва две фигури, седнали на дъската под прозореца. Мъж и жена, толкова близо, че почти са опрели глави. Примигва и те изчезват. Не остава нищо — само огряната от слънце дъска на прозореца.

И не е за пръв път. Случва се понякога — леко помръдваме в периферното й зрение. Тя знае, че е просто игра на слънцето по боядисаните в бяло стени, но Еди е мечтателка и оставя въображението си да я убеди, че става дума за нещо повече. Че някога тук е живяла щастлива двойка — в този апартамент, който сега е неин. Че тъкмо от тях са останали петната от череши по рамката на прозореца й. Че тяхното щастие е пропило стените на апартамента.

Понеже всеки, който я посети, казва едно и също — че стаята излъчва нещо хубаво. И е вярно. Еди не може да го обясни, но мансардата има приятно усещане, тя е щастливо място.

— Идваш ли, Еди?

Мередит надниква от вратата, притеснена да не закъснее за курса по творческо писане, който толкова й харесва.

— Идвам.

Еди грабва „Джейн Еър“, поглежда се в огледалцето, подпряно над порцелановата мивка, и хуква след майка си.

Вратата се затваря зад тях и призрачните любовници отново остават сами в тихата и топла стая.

1

Филм на ужасите със свръхестествен сюжет от 1976 г. по едноименния роман на Стивън Кинг, режисьор Брайън де Палма. — Б.пр.

2

Кръстоска между овчарка и хрътка. — Б.пр.

3

Вид бонбони лакта, чиито основни съставки са кафява захар и масло, но понякога се добавят сметана, ванилия, сол, царевичен сироп. — Б.пр.

4

Традиционни шотландски ронливи сладкиши, приготвени от захар, вода, крем тартар, различни оцветители и аромати. — Б.пр.

5

Грейси Фийлдс (1898–1979), родена в Англия и живяла в Италия актриса, певица и комедийна изпълнителка, работила в киното и в мюзикъла. — Б.пр.

6

Стих от популярна английска детска песничка от XVII в. — Б.пр.

7

Прочут магазин за коприна на „Риджънт Стрийт“, открит от Артър Либърти през 1875 г. Там се продават красиви вносни коприни за по-артистичните и свободни модели без корсети, кринолини и др. подобни, които според тогавашните авангардни тенденции унищожават красотата на женското тяло. — Б.пр.

8

Роман на Силвия Томпсън, издаден през 1936 г., трагична история за любов и страст, която започва на Френската Ривиера, достига кулминацията си в Лондон и трагичния си финал във Венеция. — Б.пр.

9

Комичен роман от Стела Гибънс, издаден през 1932 г., който пародира романтично представения в художествените произведения от епохата живот в английската провинция. — Б.пр.

10

Роман от Ребека Уест, издаден през 1936 г., изследващ дълбочината на брачната връзка и на романтичната обич между съпрузите. Заглавието на романа стъпва на прочутата мисъл на Блез Паскал: „Човекът е само мислеща тръстика, най-крехкото нещо в природата, но той е мислеща тръстика“. — Б.пр.

11

Маргарет Браун (1867–1932), известна като „непотъващата Моли Браун“, е една от жените, оцелели след потъването на кораба „Титаник“. — Б.пр.

12

„Алиса в Страната на чудесата“, превод: Лазар Голдман. — Б.пр.

13

Героиня от едноименния роман на Елинор Портър „Полиана“ (1913), донесъл известност на авторката си. Смята се, че популярното в САЩ „позитивно мислене“ води началото си от романите на Е. Портър. — Б.пр.

14

Британски филм от 1952 г. на режисьора Джордж О’Фаръл, с участието на Ралф Ричардсън, Силия Джонсън, Маргарет Лайтън и др. Сюжетът разказва за английски пастор, който се събира отново със семейството си на Коледа и за техните изпитания по време на Втората световна война. — Б.пр.

15

«Джунипър» на английски означава «хвойна». — Б.пр.

16

Популярен рицарски роман от XIV в., чийто главен герой е един от рицарите от Кръглата маса на крал Артур. Текстът е свързан с уелската, ирландската и английската традиция и изтъква значението на рицарската доблест и чест. — Б.пр.

17

„Зимна приказка“ (V действие, 3-та сцена), У. Шекспир. Превод: В. Петров. — Б.пр.

18

Търговски карти, печатани от производителите на цигари е рекламна цел и за да направят пакетите по-твърди. — Б.пр.

19

Известен детски роман от Ана Сюел, излязъл през 1877 г. Със своите 50 милиона разпродадени екземпляра романът е един от най-големите бестселъри на всички времена. Сюжетът представя историята на жребеца Блек Бюти (Черният красавец), теглещ такси из лондонските улици, и учи на милостиво отношение към животните, доброта, състрадание и уважение между хората. — Б.пр.

20

Джон Милтън, „Комос“.(1634 г.) — поетична музикална драма в чест на целомъдрието, представена за пръв път в замъка Лъдлоу. — Б.пр.

Content

Кейт Мортън
Отминали времена

Благодарности

Пролог

Първа част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Втора част

1.

2.

3.

4.

Трета част

1.

2.

3.

4.

5.

Четвърта част

1.

2.

3.

4.

Πета част

1.

2.

3.

4.

Епилог

1