Džordžeta Heiere

Frederika. No angļu valodas tulkojusi Ingūna Jundze

Džordžeta Heiere ir uzrakstījusi vairāk nekā piecdesmit grāmatu. Viņa ir viena no mīlētākajām un zināmākajām vēsturisko romānu autorēm, kura Lielbritānijas pavaldonības laiku attēlo tik spilgti, it kā pati tajā būtu dzīvojusi. Savu pirmo romānu “Black Moth” Džordžeta Heiere sarakstīja, kad viņai bija tikai piecpadsmit gadu, un tas bija paredzēts viņas sasirgušā brāļa izklaidēšanai. Šās autores pēdējais romāns ir “My Lord John”. Džordžeta Heiere ir kļuvusi populāra tieši ar saviem vēsturiskajiem romāniem, taču viņa ir sarakstījusi arī vienpadsmit detektīvstāstu. Rakstniece nomira tūkstoš deviņi simti septiņdesmit ceturtajā gadā septiņdesmit viena gada vecumā.

PIRMĀ NODAĻA

Ne vairāk kā piecas dienas pēc tam, kad viņa savam brālim, augsti godājamajam marķīzam Olverstokam, bija aizsūtījusi steidzamu ziņojumu ar aicinājumu ierasties, cik ātri vien iespējams, atraitne lēdija Baksteda ļoti apmierināta uzklausīja savas jaunākās meitas vēsti par to, ka tēvocis Vērnons ir tikko piebraucis pie mājas un izskatās gluži kā jauna piecu pensu monēta un mugurā viņam ir mētelis ar neskaitāmām pelerīnēm. – Un arī ekipāža ir gluži jauna. Tik eleganta, mamm! Viss tik jauns un spožs! – mis Kitija paziņoja un, piespiedusi degunu pie loga, pūlējās saskatīt kaut ko vairāk. – Viņš nu gan ir varen glauns, vai ne, mamm?

Lēdija Baksteda izrādīja savu neapmierinātību un stingri piekodināja meitai šādus vārdus aizmirst, jo jaunai lēdijai tādus lietot neklājas, tas neatbilst viņas sabiedriskajam stāvoklim. Pēc tam viņa meitu steigšus aizsūtīja uz mācību istabu.

Pie sava brāļa apbrīnotāju pulka lēdija Baksteda nepiederēja. Un tas, ka viņš bija izvēlējies Grosvenorpleisā ierasties smalkā ekipāžā, nekādi neietekmēja viņas vēlību.

Bija dzidrs pavasara rīts, tomēr pūta ass vējš un neviens, kurš marķīzu pazina, neiedomātos, ka viņš savus labi koptos šķirnes zirgus atstās ārā stāvam ilgāk par piecām minūtēm. Un tas īsti neiederējās lēdijas Bakstedas prātā izveidotajā priekšstatā par marķīzu – viņa, protams, nebija tik krasi noskaņota kā vecākā māsa, kura nekad negaidīja neko labu no cilvēkiem, – tomēr Olverstoks, viņasprāt, bija egoistiskākais un nelaipnākais radījums uz pasaules.

Šajā jautājumā lēdija Dževingtone, valdonīga, krietni vairāk nekā četrdesmit gadus veca matrona, varēja sniegt vienīgi daļēju atbalstu. Lēdija bija noskaņota domāt (un tieši tā arī domāja), ka viņas vienīgais brālis ir nelaipns egoists, tomēr nesaskatīja nevienu iemeslu, kālab gan viņai Luīzas dēļ būtu jādara kaut kas vairāk nekā sevis pašas labā. Luīzai bija divi dēli un trīs meitas, un lēdija Dževingtone nebija gatava nosodīt Olverstoku par to, ka viņam noteikti nerūp neviens no šiem radiniekiem. Nudien bija gluži neiedomājami, ka par tik ikdienišķiem bērniem kāds vispār varētu ieinteresēties. Tas, ka lords Olverstoks tikpat lielu neieinteresētību izrādīja arī par viņas pašas atvasi, tikai pierādīja viņa egoistisko dabu. Ikviens taču būtu gatavs uzskatīt, ka smalku aprindu vecpuisis, kuram turklāt pieder arī vērā ņemams kapitāls, būtu tikai priecīgs par iespēju sniegt atbalstu tik daudzsološam māsasdēlam, kāds bija viņas Gregorijs, un palīdzēt iekļūt izmeklētajās aprindās, kurās pats gozējās un bija gatavs uzņemties pūles turp atvērt ceļu arī dārgajai Annai. Tas, ka Anna pat bez vismazākās palīdzības no viņa puses bija kļuvusi par iekārojamu līgavu, nekādi nemazināja lēdijas aizvainojumu. Viņa gan atzina par pamatotu sava vecmodīgā vīra aizrādījumu, ka aprindas, pie kurām pieder Olverstoks, viņa uzskata par seklām un nemitējas izteikt cerību, ka Gregorijs nekad nepieļaus, lai tiktu tajās ievilkts, tomēr nespēja piedot Olverstoka neieinteresētību kaut vai mēģināt to izdarīt. Lēdija sacīja, ka viņa par to pat neliktos ne zinis, ja vien viņai nebūtu pamatota iemesla pieņemt, ka Olverstoks ir ne vien nopircis korneta vietu leibgvardē savam gados jaunajam radiniekam un mantiniekam, bet arī piešķir viņam pieklājīgu naudas summu tēriņiem. Savukārt lords Dževingtons viņai atbildēja, ka pats ir gana spējīgs nodrošināt savu dēlu, kurš, kā zināms, pat nav devis ne mazāko mājienu par vēlmi kaut ko saņemt no sava tēvoča, un ka viņš – lords Dževingtons – varot visai atzinīgi novērtēt Olverstoka veselo saprātu, jo marķīzs nav piedāvājis finansiālu palīdzību. Ir taču saprotams, ka šādu piedāvājumu godājamie Gregorija Sendridža vecāki no sirds noraidītu. Un tā bija skaidra patiesība, tomēr lēdija Dževingtone uzskatīja, ka Olverstokam nepiemīt ne kripatas pareizo jūtu. Pretējā gadījumā viņš noteikti būtu izrādījis savu labvēlību nevis kaut kādam brālēnam, bet gan savam māsasdēlam. Viņa bija dziļi pārliecināta arī par to, ka labāk organizētā sabiedrībā Olverstoka vecākās māsas dēls būtu tas, kurš mantotu viņa īpašumus, nevis brālēna dēls.

Lai arī nevēlēdamās redzēt Gregoriju negodīgā kārtā nonākušu labākās pozīcijās, lēdija Baksteda tomēr bija vienotos uzskatos ar māsu attieksmē pret Endimionu Dontriju. Abām bija kopīgs tas, ka lēdijas šo cilvēku nicināja, un abas atbalstīja viena otru visā, kas saistījās ar vēršanos pret viņu. Nevienam nenāca ne prātā uzdot jautājumu, vai šis naidīgums pret nevainojamo jauno cilvēku cēlās no nepatikas pret viņa māti, kas bija palikusi atraitnēs, vai arī to veicināja jaunekļa pievilcīgais vaigs un lieliskais augums, kurš pavisam noteikti atstāja dziļā ēnā gan Gregoriju Sendridžu, gan arī jauno lordu Bakstedu.

Lai kāds arī būtu patiesais iemesls, abas Olverstoka vecākās māsas bija nešaubīgi pārliecinātas, ka nebūtu iespējams sameklēt vēl nepiemērotāku un nekam nederīgāku mantinieku par Endimionu: gluži tāpat māsas bija vienotas uzskatos, ka nekādā ziņā nav vērts nopūlēties, lai pievērstu brāļa uzmanību glītākajām un piemērotākajām jumpravām, kuras gadu no gada lielā skaitā parādījās sabiedrībā.

Taču par Olverstoka galveno grēku tika uzskatīts tas, ka viņam viss ļoti ātri apnika un kļuva garlaicīgs. Un māsas tālab jutās satriektas. Lai gan viņam piemita ārkārtīgi daudzas sliktas īpašības, abas lēdijas tomēr neuzskatīja viņu par cilvēku, kas nav spējīgs pakļauties sievietes valdzinājumam, un nebija arī tādas aitasgalvas, lai ļautos optimismam brīdī, kad viņš sāka izrādīt maigumu pret kādu izcilu dārgakmeni – skaistu un augstdzimušu jaunavu, ko viņam deguna galā pagrūdušas māsas. Dažas nedēļas viņš bija pilnībā spējīgs lēdiju apburt un izrādīt viņai savu galantumu, lai pēc tam sāktu izturēties visai dīvaini un pat aizmirstu par to, ka šāda sieviete vispār eksistē. Kad māsas atskārta, ka šo jaunavu piesardzīgie vecāki sāk uz brāli raudzīties ar greizu aci un viņš tiek uzskatīts par bīstamu, abas lēdijas atmeta ar roku saviem pūliņiem sagādāt Olverstokam līgavu un enerģiski ķērās pie daudz vieglāka uzdevuma. Lēdijas sūkstījās par viņa slinkumu, nosodīja viņa egoismu un izteica pārmetumus viņam par itin visiem pārkāpumiem, par kuriem viņām tapa zināms. Vienīgi jaunākā māsa izturējās apvaldīti, taču, atteikusi vairākiem glaimojošiem rokas un sirds piedāvātājiem, apprecējusies tikai sava prieka pēc un par vīru izraudzījusies vienkāršu lauku cilvēku, viņa reti iegriezās metropolē, tādējādi savu māsu acīs kļūdama par vērā neņemamu lielumu. Ja viņas vispār kādreiz apsprieda māsu, un to viņas darīja patiešām reti, tad šajās sarunās allaž skanēja vārdi “nabaga Eliza”. Viņas zināja, ka Olverstokam jaunākā māsa ir daudz tuvāka nekā vecākās, tomēr viņām ne prātā nenāca prasīt nabaga Elizas padomu brāļa apprecināšanas darījumos. Kad tas būtu izdarīts, viņas varētu noraidīt jebkurus mājienus par to, ka jelkādā veidā ietekmējušas Olverstoku.

Šajā reizē lēdijas Bakstedas uzaicinājums ierasties nenozīmēja, ka viņa grasītos brālim lasīt kārtējo lekciju. Nudien, viņa bija cieši apņēmusies neteikt neko tādu, kas liktu viņam sajusties neomulīgi. Kamēr lēdija gaidīja brāļa ienākšanu istabā, cerība, kas (par spīti iepriekšējai pieredzei) bija modusies krūtīs, izdzirdot par viņa ierašanos, tomēr bija pacēlusi galvu, lai gan viņam bija tik raksturīgi ļaut aizritēt piecām dienām un tikai tad uzņemties grūtības un paklausīt aicinājumam, kas patiesībā prasīja tūlītēju reakciju. Lēdijai Bakstedai tikai ar grūtībām izdevās sejā iemānīt priecīgas sagaidīšanas cienīgu izteiksmi; šo māku viņa bija izkopusi ilgos pūliņos. Vēl lielāki pūliņi viņai bija nepieciešami, lai balsī ieskandinātu sirsnības notis, kad brālis, neviena nepieteikts, iesoļoja istabā. Arī tas lordam Olverstokam bija ļoti raksturīgi – viņš mēdza izturēties pārmēru ikdienišķi, lai gan saskarsme ar īstu lēdiju prasīja kaut ko citu. Nudien nebija saprotams – un lēdija Baksteda neredzēja ne mazāko iemeslu –, kālab gan brālim viņas namā būtu jāizturas tik brīvi, it kā tas piederētu viņam.

Apslāpēdama savu aizkaitinājumu, viņa pastiepa roku sveicienam un sacīja: – Vērnon, mans dārgais! Cik brīnišķīgs pārsteigums!

– Kas tad te tik pārsteidzošs? – viņš vaicāja un mazliet pacēla uz augšu savas melnās uzacis. – Tu pati uzaicināji mani ierasties. Vai varbūt es kļūdos?

Smaids kā pielīmēts nemainīgi palika lēdijas Bakstedas lūpās, taču viņas vārdos ieskanējās nepārprotams dzēlīgums: – Es patiešām tevi aicināju, taču tas notika jau pirms daudzām dienām un es nodomāju, ka tu esi izbraucis no pilsētas!

– Ak, nē! – viņš noteica un dāvāja māsai uzsvērti siltu smaidu.

Lēdija Baksteda nebija tik viegli maldināma, tomēr uzskatīja, ka prātīgāk būtu izlikties nemanām šo tīšo izaicinājumu. Viņa ar delnu papliķēja pa sofu un aicināja brāli apsēsties. Viņš nepaklausīja, bet devās pie kamīna, paliecās uz priekšu tuvāk ugunij, lai sasildītu rokas, un sacīja: – Es nevarēšu uzkavēties ilgi, Luīza. Ko tieši tu no manis vēlies?

Iepriekš lēdija bija nolēmusi sarunu vadīt pakāpeniski un taktiski, tāpēc tiešs jautājums viņu gan saniknoja, gan izsita no līdzsvara. Viņa vilcinājās ar atbildi, un lords Olverstoks paraudzījās uz māsu. Tumši pelēkajās acīs uzzibsnīja draisks mirdzums, pēc tam viņš vaicāja: – Tātad?

Viņai tomēr nevajadzēja atbildēt nekavējoties, jo telpā ienāca virssulainis un atnesa atspirdzinājumus, kādus uzskatīja par šim gadījumam piemērotiem. Kamēr virssulainis nolika smago paplāti uz galdiņa telpas malā un priviliģēta kalpotāja pārliecinātajā balsī informēja marķīzu par to, ka uzdrīkstējies atnest Malagas kalnu vīnu un šeriju, lēdijai bija laiks pārdomāt ieplānotās sarunas gaitu un ar sašutumu pamanīt, ka brālis šim apmeklējumam izraudzījies bridžus un garstulmu zābakus. Šis ietērps bija tikpat tāls no smalkuma un tikpat nožēlojami neformāls kā viņa ierašanās. Šie zābaki bija nospodrināti līdz pilnībai un kaklauts ideāli piemeklēts, bet mētelis nenoliedzami bija meistara šūts un piegulēja viņam tik labi kā cimds rokai, un tas viss kalpoja vienīgi tam, lai pastiprinātu viņas neapmierinātību. Lēdija pat būtu piedevusi brālim vienaldzību un pienācīgas cieņas neizrādīšanu – ja tas kaut kādā mērā izpaustos arī viņa ārienē. Taču nevienu, kurš izskatījās tik elegants kā allaž viņas brālis un kura stilu kopēja tik daudzi mūsdienīgi džentlmeņi, nevarēja nodēvēt par nevērīgu pret modi. Nudien – lēdija pat kādā niknuma brīdī bija vaicājusi, vai viņam vispār rūp kaut kas, izņemot paša drānas. Uz to Olverstoks pēc pārdomu brīža bija pavēstījis, ka neapšaubāmi drēbes esot visai svarīgas, taču viņam rūpot arī viņa zirgi.

Vērnons bija šķērsojis istabu un piegājis pie galdiņa; tā kā virssulainis bija telpu jau pametis, brālis piedāvāja:

– Šeriju, Luīza?

– Manu dārgo Vērnon, nu jau tev vajadzētu zināt, ka es nekad nepieskaros šerijam!

– Nudien, man to vajadzēja zināt? Bet man ir tik pārsteidzoši slikta atmiņa…

– Ne jau tādā gadījumā, ja tu no tiesas kaut ko vēlies atcerēties!

– Nē, nē! Tādā gadījumā gan ne, – viņš labprāt piekrita, tad paraudzījās pāri istabai uz māsu, uz viņas sakniebtajām lūpām un seju, kurā aizvien izteiktāk iekvēlojās dusmu sārtums, un piepeši iesmējās. – Tu nu gan esi viena īsta aitaspiere, mana dārgā māsa! Nekad es vēl neesmu sastapis nevienu citu, kurš uz āķa uzķertos tik viegli kā tu. Ko tad tu vēlētos iedzert? Vīnu?

– Es iedzertu kādu pusglāzi liķiera, ja tu būtu tik laipns un man to ielietu, – viņa stīvi attrauca.

– Tas, protams, būs nežēlīgs pārbaudījums manām jūtām, taču es tev šo laipnību izrādīšu. Tas nudien ir briesmīgs dzēriens šai stundai! Vai… patiesību sakot, jebkurai diennakts stundai, – Vērnons domīgi piebilda, tad paņēma glāzi un devās pie māsas savā dīkdienīgajā gaitā, tomēr izrādīdams dzimuša atlēta iznesību. – Tātad? Kas atgadījies šajā reizē? Saki skaidri un gaiši! Es negribu, lai mani zirgi apsaldētos.

– Es vēlos, lai tu apsēdies! – viņa ērcīgi pavēlēja.

– Dzirdu un paklausu, bet, Dieva dēļ, nevelc garumā! – viņš atbildēja un iekārtojās klubkrēslā iepretī kamīnam.

– Ir sagadījies tā, Olverstok, ka es vēlos tev lūgt palīdzību, – viņa sacīja.

– Dārgā Luīza, to es aptvēru jau tad, kad tikko biju izlasījis tavu vēstuli, – viņš biedējoši pieklājīgi atteica. – Neapšaubāmi tu varēji uzaicināt mani, lai mēģinātu satriekt ar kādu no savām trauslajām dāmām, taču tavs vēstījums bija tik piebārstīts ar mīļiem vārdiem, ka šīs aizdomas jau gandrīz uzreiz pagaisa, atstājot vienu vienīgu alternatīvu – tu vēlies, lai izdaru kaut ko tavā labā.

– Man laikam vajadzētu justies pateicīgai, ka tu vispār atcerējies par manu vēstuli, kurā lūdzu tevi ierasties! – viņa atteica, nikni skatīdamās uz brāli.

– Tu pat iedomāties nespēj, Luīza, kāds man ir kārdinājums pieņemt tavu pateicību ar tam piedienošu smīnu, – viņš sacīja māsai. – Taču es nemūžam neatļautos piesavināties pagodinājumu, kas pienākas kādam citam cilvēkam. Trevors parūpējās, lai es to neaizmirstu.

– Tu vēlējies man pateikt, ka misters Trevors lasīja manu vēstuli? – lēdija Baksteda aizkaitināti noprasīja. – Tavs sekretārs?!

– Es viņam maksāju par to, lai viņš lasītu manas vēstules, – viņa gaišība paskaidroja.

– Taču ne jau tās, kuras rakstījuši tev tuvākie un dārgākie cilvēki!

– Nē, nē! Tās nekādā ziņā! – viņš apstiprināja.

Lēdijas Bakstedas krūtis satraukti cilājās. – Tu esi tāds… – Viņa piepeši apklusa un novaidējās. Lēdijas Bakstedas iekšējā cīņa bija skaidri pamanāma, taču viņa tajā guva panākumus un pat pasmaidīja, lai ar atzīstamu prasmi pat samērā jautri pateiktu: – Nelietis! Es nedrīkstu pieļaut, ka tu mani sadusmo! Es vēlos parunāt par Džeinu.

– Kas, pie joda, ir… Ak, jā, es taču zinu! Viena no tavām meitenēm.

– Mana vecākā meita. Un es atļaušos tev atgādināt, Olverstok, ka arī tava māsasmeita!

– Luīza, tu esi netaisna! Man nav nepieciešams šāds atgādinājums.

– Es šajā sezonā savu dārgo bērnu izvedīšu sabiedrībā, – lēdija paziņoja, izlikdamās nedzirdam viņa piebildi. – Un, protams, stādīšu viņu priekšā arī Viņas Majestātei kādā no viņas viesistabām… ja vien karaliene tādus pasākumus vēl rīko. Esmu dzirdējusi runājam, ka pašlaik viņas veselība esot tik vārga…

– Tev nāksies kaut ko izdarīt ar viņas vasarraibumiem… ja vien viņa ir tā, ko es domāju, – lords pārtrauca māsas runas plūdus. – Vai esi izmēģinājusi ar citronūdeni?

– Es taču tevi šurp neaicināju tāpēc, lai apspriestu Džeinas ārieni! – lēdija atcirta.

– Ak tā? Kāpēc tad tu mani uzaicināji?

– Tāpēc, ka es vēlējos lūgt, lai tu sarīko balli viņai par godu… Olverstoku namā! – viņa steidzīgi nobēra.

– Ko tu vēlies, lai es izdaru?!

– Es ļoti labi zinu, ko tu grasies sacīt, bet vismaz apsver šādu iespēju, Vērnon! Viņa ir tava māsasmeita. Vai gan iespējams atrast vēl piemērotāku vietu viņas debijas ballei?

– Šo pašu namu! – viņš bez mazākās kavēšanās attrauca.

– Ak, nevajag taču būt tādam īgņam! Es esmu pārliecināta, ka šajā telpā nevarētu dejot vairāk kā trīsdesmit pāru. Un visa tā kņada un apgrūtinājumi! Par tiem man pat domāt negribas!

– Es gan par to domāju! – atteica lords.

– Bet tas taču nav salīdzināms! Proti, šeit man nāktos pārvietot visas mēbeles no viesistabas. Turklāt viesību galds būtu jānovieto ēdamistabā, bet atpūtas telpā būtu jāatvēl vieta dāmu mantijām… turpretī Olverstoku namā ir tik pasakaina balles zāle! Un tās taču ir arī manas agrākās mājas!

– Un tagad tās ir manas mājas, – marķīzs atgādināja. – Patiesi, mana atmiņa reizēm mēdz izspēlēt nelāgus jokus, taču es visai labi atceros to kņadu un apgrūtinājumus, kas saistījās ar balles rīkošanu par godu Augustai, pēc tam arī Elizai un tev pašai. Mana visudārgā māsa, atbilde ir “nē”!

– Vai tad tevī vispār nav jūtu? – lēdija Baksteda traģisma pilnā balsī vaicāja.

Olverstoks bija izņēmis no kabatas emaljētu tabakdozi un kritiski pētīja gleznojumu uz tās vāciņa. – Nē, nudien nekādu. Vai tik es neesmu kļūdījies, kad iegādājos šo te? Tajā brīdī man tā izskatījās gluži tīkama, taču pamazām es sliecos domāt, ka tā ir pat diezgan neizteiksmīga. – Lords Olverstoks nopūtās un ar labi ietrenētu īkšķa kustību atvēra tabakdozi. – Un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka šis sajaukums man noteikti nav pa prātam, – viņš noteica, paostīdams gluži niecīgu tabakas šķipsniņu un pēc tam ar izteiktas nepatikas grimasi sejā notīrīdams pirkstus. – Tu noteikti sacīsi, ka man jau nu vajadzēja būt gudrākam un neļaut, lai Mendlšems pierunā mani izmantot viņa iecienīto šķirni. Un tev visādā ziņā būs taisnība. Nekad nevajag jaukt šķirnes! – Lords piecēlās kājās. – Ja tas būtu viss, tad es atļaušos atvadīties.

– Nē, tas nav viss! – Lēdija vairs īsti nevaldījās, un viņas sejas krāsa bija kļuvusi pavisam koša. – Es zināju, ka tieši tā arī būs! Es taču to zināju. Nu, protams… Kā gan citādi? Zināju!

– Pieļauju, ka tā varēja būt, bet kāda joda pēc tu tērēji manu laiku…

– Jo es iedomājos, ka varbūt vienu reizi mūžā… tikai reizi mūžā tu varētu izrādīt vismaz nelielu iejūtību! Kaut mazliet sapratnes par to, ko tas nozīmētu tavai ģimenei! Kaut nelielu pieķeršanos nabaga Džeinai!

– Tikpat labi var mēģināt nostāties zem varavīksnes, Luīza! Mans tā sauktais nejūtīgums ir tevi sāpinājis jau gadiem ilgi; un pret tavu nabaga Džeinu man nav tikpat kā nekādu jūtu, jo es īsti pat nezinu, kāda viņa izskatās. Ja es viņu nejauši sastaptu, noteikti nepazītu. Un man vēl ir jāiemācās pieņemt to, ka Bakstedi ir mana ģimene.

– Un es? Es neesmu tavas ģimenes locekle? – viņa aizvainoti noprasīja. – Vai tiešām tev ir aizmirsies, ka es esmu tava māsa?

– Nē. Man nekad nav dota iespēja to aizmirst. Ak, nu nevajag atkal tik ļoti aizsvilties! Vai tev ir kaut mazākā nojausma, cik nepievilcīga tu izskaties, kad tā niknojies? Mierini sevi ar domu, ka es justu pienākumu ņemt tevi savā aizgādībā, ja Baksteds būtu atstājis tevi tukšā. – Viņš izsmējīgi paraudzījās uz māsu. – Jā, jā, es jau zinu, ko tu grasies man sacīt. Tu apgalvosi, ka nespēj salasīt pat sešus pensus, taču patiesība ir tāda, ka tu šajā pasaulē esi gana labi iekārtojusies un naudas tev netrūkst, mana dārgā Luīza, bet no visiem, ko pazīstu, tu esi vissīkstulīgākā. Un pietiks man uzdzīt nelabumu ar savām tukšajām runām par kaut kādu tur pieķeršanos! Tu mīli mani tikpat maz, cik es tevi.

Šāds neapšaubāmi tiešs uzbrukums manāmi samulsināja Luīzu, un viņa izstostīja vārdus: – Kā gan tu vari tā sacīt? Es esmu pārliecināta, ka allaž esmu izjutusi pret tevi sirsnīgu pieķeršanos.

– Tu maldini pati sevi, māsa! Ne jau man tu biji pieķērusies, bet manam naudas makam.

– Kā gan tu spēj būt tik ļoti netaisns! Un, kas attiecas uz taviem izteikumiem par manu labklājību šajā pasaulē… Tu ar savu neapdomīgo ekstravaganci būsi pārsteigts, kad uzzināsi, ka par to man jāpateicas tieši prasmei ārkārtīgi stingri ekonomēt! Kā gan tev šķiet, kālab es pēc Baksteda nāves pārcēlos no mūsu skaistās mājas Elbemārlstrītā uz šo nomaļo vietu?

Viņš smaidīja. – Tā kā nebija ne mazākā pamatotā iemesla šādai pārbraukšanai, es varu tikai pieņemt, ka to rosināja tava mīlestība uz kviešu plāceņiem un rūpīgiem rēķiniem.

– Ja tu šādi vēlējies norādīt, ka man bija jāsamazina tēriņi…

– Nē, es vēlējos pateikt tikai to, ka tu nespēji turēties pretī šādai vēlmei.

– Ar pieciem bērniem, par kuriem jārūpējas… – Viņa piepeši aprāvās, pamanījusi dīvaino skatienu brāļa acīs, un saprata, ka turpināt sarunu par šo tematu nebūtu visai saprātīgi.

– Tieši tā! – viņš līdzjūtīgi noteica. – Man liekas, ka mums bija paveicies vairāk.

– Reizēm, – lēdija Baksteda ar apslāpētu kaislību balsī noteica, – es domāju, ka tu esi pats pretīgākais un nedabiskākais radījums, kāds jelkad elpojis šās pasaules gaisu! Nemaz nešaubos, ka tu būtu krietni vien piekāpīgāks, ja pie tevis vērstos Endimions.

Izskatījās, ka šie rūgtuma pilnie vārdi bija atstājuši spēcīgu iepaidu uz marķīzu, bet pēc neveiklības pilna mirkļa viņš tomēr saņēmās un neuzbāzīgi ieteica māsai iedzert kādu pretsāpju līdzekli un mazliet pagulēt. – Tu esi pārmēru satraukusies, Luīza, tici man! Un es atļaušos tevi pārliecināt, ka arī tad, ja pats Endimions ierastos pie manis ar lūgumu sarīkot balli viņam par godu, es tik un tā neļautos viņa valdzinājumam.

– Ak, cik gan riebīgs tu esi, nudien! – viņa izsaucās. – Tu labi zini, ka es nebiju domājusi… ka tas, ko es biju domājusi… ka…

– Nē, nē, nemaz necenties man to paskaidrot! – lords neļāva māsai turpināt. – Tas nepavisam nav nepieciešams, vari man ticēt! Es tevi lieliski saprotu, nudien! Un tā ir bijis jau gadiem ilgi. Tu… un es ticu, ka arī Augusta tieši tāpat… jūs esat pārliecinājušas pašas sevi, ka man ir kāda īpaša attieksme pret Endimionu.

– Tas… tas taču ir pilnīgs vājprāts!

– Tu esi pārmēru barga! Varbūt grūtāka galva, tas arī viss.

– Jā gan, mēs visi zinām, ka tu viņu uzskati par ideālu, kam vērts līdzināties! – viņa nikni noteica, rokās ņurcīdama nēzdodziņu.

Vērnons bija laiski šūpojis savu monokli, turot aiz garās lentes, bet nu, šā izsauciena pamudināts, pielika to pie acs, lai labāk saskatītu savas māsas niknumā kaistošo seju. – Cik gan savādi, kā tev izdevās manu izteikumu tik viegli pavērst pret mani, – viņš aizrādīja.

– Izbeidz! – asi atcirta lēdija Baksteda, ātri bērdama vārdus. – Lai ko tavs dārgais Endimions arī vēlētos, viņam ir tikai jāpalūdz, un tu to viņam sniegsi. Turpretī tavas māsas…

– Es nesteidzos tevi pārtraukt, Luīza, – lords melīgi nočukstēja, – taču es šo apgalvojumu uzskatu par galēji apšaubāmu. Es nebūt neesmu tik augstsirdīgs, un tu to zini.

– Un tu viņam neesi piešķīris nekādu naudu, kā noprotu. Nē, kur nu tādu greznību, nudien!

– Tātad tas ir iemesls visam šim teātrim? Cik gan nepastāvīga radība tu esi! Tikko tu man pārmet, ka es pret ģimeni izturos kā īsts sīkstulis, bet jau nākamajā mirklī nosodi par to, ka es turu godā pienākumus pret savu mantinieku.

– Pret to dumjo zaļoksni! – viņa izsaucās. – Ja viņš dienās kļūs par šās ģimenes galvu, tad man tas nebūs paciešams.

– Nu ko, es ieteiktu tev par šo jautājumu neraizēties, – viņš sacīja. – Tev, iespējams, nemaz nenāksies to paciest, jo pastāv visai reāla varbūtība, ka tu šo pasauli pametīsi ātrāk par mani. Pēc manām domām, tev atlikuši vairs kādi pieci gadi.

Nespējot atrast šādai situācijai atbilstošus vārdus, lēdija Baksteda meklēja patvērumu asarās un šņukstēdama apbārstīja brāli ar pārmetumiem par neiejūtību. Ja viņa bija cerējusi ar šādu taktiku kaut mazliet atkausēt brāļa cieto sirdi, tad ļoti kļūdījās. Sieviešu asaras un viņam veltīti apvainojumi piederēja pie to parādību kategorijas, kas lordu garlaikoja visvairāk, un šajā sarakstā ieņēma visaugstākās vietas. Nepārliecinoši izrādīdams rūpes un sacīdams, ka nav zinājis par māsas slikto pašsajūtu un noteikti nebūtu viņu apgrūtinājis ar savu klātbūtni, viņš steidzās atvadīties, ātrāk pazust no lēdijas acīm un vienlaikus dedzīgi pauda cerību, ka māsa tomēr vēl piedzīvos brīdi, kad viņa nopelni tiks atzīti.

Tiklīdz durvis aiz marķīza aizcirtās, lēdija pārtrauca liet asaras – viņai nācās steidzīgi atgūt vismaz kādu nieku aukstasinības, jo pēc dažām minūtēm istabā ienāca viņas vecākais dēls, vēlēdamies apvaicāties, vai bijis ieradies viņa tēvocis un ko gan marķīzs atbildējis uz viņas priekšlikumu. Noklausījies mātes stāstu par to, ka Olverstoks bijis tikpat nelaipns kā allaž un viņa tādu izturēšanos paredzējusi arī šajā reizē, dēls rādīja visai drūmu vaigu, tomēr sacīja, ka nenožēlojot šādu iznākumu, jo esot jautājumu rūpīgi pārdomājis un šādu plānu atzinis par nepatīkamu.

Lēdija Baksteda nebija no dāmām, kuras pārpilda mīlestība. Viņa bija tikpat egoistiska, cik viņas brālis, turklāt daudzkārt negodīgāka. Viņa pat neapzinājās, kādas rakstura nepilnības viņai piemīt, un nemēdza atzīt savas kļūmes. Jau sen šī lēdija bija pati sevi pārliecinājusi par to, ka viņas dzīve ir viena vienīga ziedošanās bērniem, kas palikuši bez tēva; ar saviem diviem dēliem un trijām meitām viņa runāja mīlīgā balsī, izmantoja dažādus epitetus, lai akcentētu šo izteiksmi, un visai apkārtējai pasaulei skaidri lika noprast, ka ikviena viņas doma un mērķis ir saistīts tikai un vienīgi ar viņas atvasēm, tādējādi nekritisku vērotāju acīs kļūdama par īstu ziedošanās paraugu.

No visiem bērniem Kārltons, kuru lēdija pat pārāk bieži dēvēja tikai par pirmdzimto, bija viņai vismīļākais. Viņš nekad nebija licis mātei raizēties. Iesākumā viņš bija tikai mazs, flegmatisks zēns, kurš mammu redzēja tieši tādu, kādu viņa sevi vēlējās redzēt pati. Tad viņš izauga par cienījamu jaunekli, kuram piemita ļoti izteikta pienākuma apziņa un nopietnība, kas neļāva viņam iesaistīties aprindās, kurās bija iekļuvis viņa daudzkārt dzīvespriecīgākais brālēns Gregorijs. Tādējādi Kārltonam nepavisam nebija saprotams, ko gan Gregorijs un viņa vienaudži atrod tajā uzdzīves un pārgalvību virpulī. Viņa domās nebija nekādu pārmērību, tur valdīja lēnīgums un centība, toties augstprātība viņam bija sveša, viņš lepojās vienīgi ar savu veselo saprātu. Viņš arī neapskauda savu jaunāko brāli Džordžu, kura intelekts, kā viņam bija labi zināms, krietni pārsniedza viņa paša prāta spējas. Taisnības labad jāteic, ka viņš pat lepojās ar savu brāli Džordžu, jo uzskatīja viņu par ļoti spējīgu zēnu; lai arī bija skaidrs, ka Džordžam piemīt kvēls gars un tas varētu viņu novirzīt no tikumības ceļa, Kārltons savas aizdomas nekad neatklāja mātei, kā arī nestāstīja viņai par savu apņemšanos pieskatīt brāli, kad Džordža skolas gaitas būs beigušās. Kārltons nemēdza būt īpaši atklāts pret māti un nemēdza arī strīdēties ar viņu, un arī savai māsai Džeinai ne reizi neveltīja kādu kritisku vārdu.

Savos divdesmit četros gados Kārltons nekad nebija paudis kādus īpaši atšķirīgus uzskatus, tāpēc paziņojums par to, ka dēls neredz iemeslus, kālab tēvocim būtu jārīko Džeinas debijas balle par saviem līdzekļiem un viņa namā, mātei nāca kā visai negaidīts un ļoti netīkams pārsteigums. Un mātes vēlības skalā viņš ātri vien noslīdēja uz leju; tā kā lēdijas emocijas jau bija ļoti sakāpinātas, abi visai drīz varēja nonākt pie pamatīgas nesaprašanās, ja vien dēls saprātīgi neatkāptos.

Kārltons gluži nesen bija uzzinājis, ka Džeina jautājumā par balli ir vienisprātis ar māti, un tas brāli sarūgtināja. Arī Džeina apgalvoja, ka tēvocis Vērnons ir galēji nelaipns un sīkstulīgs, ja neatvēl tos dažus simtus mārciņu balles rīkošanai.

– Džeina, es esmu pārliecināts, – jaunais Baksteds nopietni sacīja, – ka tev piemīt pārāk laba gaume, lai tu vēlētos būt tik lielu pateicību parādā manam tēvocim.

– Kas par muļķībām! – viņa nikni izsaucās. – Nē nudien! Kālab man vajadzētu justies viņam pateicību parādā? Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņam būtu pienākums tā rīkoties, galu galā!

Izskatījās, ka Kārltona augšlūpa pastiepjas garāka, un tā notika allaž, kad viņš bija neapmierināts. Apslāpētā balsī viņš noteica: – Tu, neapšaubāmi, jūties vīlusies, taču gan beigu beigās atzīsi, ka balle šeit, tavās mājās, dos tev daudz vairāk prieka nekā izšķērdīgs rauts Olverstoku namā, kur, uzdrošinos sacīt, lielākā daļa viesu tev vispār nebūs pazīstami.

Otra māsa, Marija, kurai debijas balle arī jau bija visnotaļ tuva nākotne, izrādīja tikpat lielu sašutumu kā Džeina un gandrīz nespēja valdīties, tikai ar pūlēm sagaidīdama brāļa izsvērtās runas beigas, lai pieprasītu paskaidrot, kā gan viņš spējīgs paust kaut ko tik neaptverami muļķīgu. – Daudz vairāk prieka sagādās kaut kāda bezjēdzīga balle šeit, kur tiks ielūgti ne vairāk kā piecdesmit viesi, nevis debijas balle Olverstoku namā? Tev noteikti kaut kas nav kārtībā ar galvu! – viņa pavēstīja jaunajam lordam. – Tu taču zini, kāda ir mūsu mamma un par kādu taupības pasākumu izvērtīsies viņas rīkotā balle! Ja balli rīkos mans tēvocis… tu tikai iztēlojies, cik lieliska tā varētu būt! Simtiem lūgtu viesu! Un tikai pašas svarīgākās personas. Omāri un aspika želeja… putukrējums un dažādi krēmi…

– Būs ielūgti uz balli? – sarunā iesaistījās Kārltons, mēģinādams pajokojot.

– Un šampanietis! – Džeina papildināja, nepievērsdama viņam uzmanību. – Un man kopā ar mammu un manu tēvoci vajadzētu stāvēt lielo kāpņu augšgalā. Man mugurā būs ar rožu pumpuriem un sārtiem volāniem izrotāts balts satīna tērps… un ziedu vītnes…

Šī skaistā vīzija lika viņas acīs sariesties asarām, tomēr tā nespēja vairot ne Marijas, ne vēl jo vairāk Kārltona pacilātību. Marija iebilda, ka ar saviem vasarraibumiem, smilšu gaišajiem matiem un šādu tērpu māsa izskatīsies labākajā gadījumā dīvaini. Savukārt Kārltons izteica izbrīnu, vai gan māsām no tiesas vajadzētu domāt par tik pasaulīgām lietām. Ne viena, ne otra māsa neuzskatīja par nepieciešamu viņam atbildēt, bet kļuva tikpat niknas kā viņu māte, kad viņš vēl piebilda, ka no savas puses arī priecājoties par Olverstoka atteikumu rīkot balli. Abas savu sašutumu pauda ārkārtīgi skaļi. Tā nu jaunais lords pameta savas māsas apraudam viņa prozaiskumu, ķildojamies par rožu pumpuriem un nešaubīgi nonākam pie vienošanās, ka tēvoča netīkamo uzvedību raisījusi viņu māte, pūlēdamās izprecināt savu brāli.

OTRĀ NODAĻA

Kad marķīzs ieradās mājās, viņa skatienu piesaistīja vēstule, kas bija nolikta uz viena no diviem ar vara vijumiem rotātajiem melnkoka galdiņiem pie loga. Adrese bija norādīta lielā, plašā rokrakstā, gaiši zilais zīmogs bija nebojāts – Čārlzs Trevors, marķīza lieliskais sekretārs, tikai īsā acu uzmetienā bija secinājis, ka vēstuli sūtījusi viena no trauslajām daiļavām, kas uz neilgu laiku bija piesaistījusi viņa darba devēja ātri gaistošo uzmanību. Cepuri, cimdus un plandošo mēteli, kuru tik sirsnīgi apbrīnoja Kitija Baksteda, Olverstoks pasvieda sulainim, kurš jau padevīgi gaidīja, lai tos novietotu, kur pieklājas. Pēc tam, paņēmis vēstuli, Olverstoks devās uz bibliotēku. Viņš salauza zīmogu un atvēra salocīto papīra lapu – un viņa izsmalcinātās nāsis uztvēra ambras aromātu. Vīrieša sejā parādījās nepatika, viņš turēja vēstuli rokas stiepiena attālumā un nopētīja to caur monokli. Pavirši izlasījis vēstījumu, Olverstoks papīru iemeta ugunī. Viņš nosprieda, ka Fanija bija sākusi viņu neizturami garlaikot. Žilbinoša būtne, taču – kā jau daudzas augstdzimušas jaunkundzes – nekad nebija apmierināta. Tagad viņa vēlējās pāri krēmkrāsas zirgu, kas vilktu viņas četrvietīgo karieti. Pagājušajā nedēļā viņa gribēja briljantu kaklarotu. Olverstoks viņai to bija pasniedzis, un to varēja uzskatīt par viņa atvadu dāvanu.

Šķebinošais aromāts, ar kuru viņa bija iesmaržinājusi savu vēstuli, likās, bija pielipis Olverstokam pie pirkstiem, un viņš rūpīgi tos noslaucīja. Telpā ienāca Čārlzs Trevors. Sekretāra sejā Olverstoks pamanīja pārsteigumu un paskaidroja viņam, ka nevarot ciest ambras aromātu. Misters Trevors nekomentēja šo izteikumu, taču viņa sejā pavīdēja tik skaidri lasāma izpratne, ka Olverstoks sacīja:

– Tieši tā! Es zinu, ko tu domā, Čārlz, un tev ir pilnīga taisnība. Ir pienācis laiks, kad man smalkajai Fanijai ir jāsaka ardievas. – Viņš nopūtās. – Jauka neliela rotaļa, bet tikpat mazas uzmanības vērta, cik viņas mantrausība.

Misters Trevors jau atkal nekomentēja sava darba devēja izteikumu. Viņam nenāktos viegli atrast piemērotus vārdus, jo viņš šo tematu uzskatīja par visai delikātu. Būdams morālists, viņš varēja vien nožēlot sava darba devēja dzīvesveidu; viņš pats bija cilvēks, kurš dziļi ticēja bruņnieciskuma ideāliem, un tālab viņam bija žēl nabaga Fanijas, tomēr nebija arī noslēpums, cik dāsni darba devējs izturējies pret šo dāmu, tātad viņai nebūtu pamata žēloties.

Čārlzs Trevors bija viens no jaunākajiem savas lielās ģimenes pārstāvjiem un par savu darbavietu varēja pateikties tam apstāklim, ka viņa tēvs, kad vēl tikko bija ordinēts par mācītāju, tika norīkots par padomdevēju un mentoru pašreizējā marķīza tēvam un pavadīja viņu ilgstošā garā ceļojumā pa Eiropu. Komforta pilnā dzīve nebija viņa vienīgā balva; šis augstmanis no sirds pieķērās viņam un kļuva par viņa vecākā dēla krusttēvu, turpretī savam dēlam ieaudzināja neskaidru pārliecību par to, ka reverends Lorenss Trevors ir tiesīgs sagaidīt no viņa zināmu palīdzību.

Tā nu brīdī, kad reverends Lorenss uzdrošinājās pašreizējam marķīzam ieteikt Čārlzu kā piemērotu kandidātu sekretāra amatam, Olverstoks savā paspārnē pieņēma viņu daudz labprātāk, nekā Čārlza ģimene bija gatava viņu turp palaist. Čārlzam nebija nekādas vēlēšanās pieslieties baznīcai, tomēr viņš bija nopietns, jauns vīrietis ar nevainojamiem priekšstatiem par morāli. Nekas no tā, ko Čārlzs bija dzirdējis par Olverstoku, nevedināja viņu uz domām par to, ka norīkojums darbā pie šā cilvēka nozīmēs miesas šaustīšanu. Tā kā Čārlzs bija ne vien saprātīgs cilvēks, bet arī sirsnīgi mīlošs dēls un zināja, cik grūti garīdzniekam ar vidēju rocību nodrošināt savu sesto dēlu, viņš paturēja bažas pie sevis un centās pārliecināt tēvu, ka nepievils viņa cerības, ka gremdēsies pārdomās un gūs tajās mierinājumu, turklāt, Olverstoka namā strādājot, viņam būs daudz vieglāk atrast savu laimīgo iespēju, nekā deldējot zoles mācītājmājā.

Čārlzu interesēja politika, bet laimīgā iespēja pagaidām vēl viņa ceļā nebija nostājusies. Marķīzs neatbalstīja viņa godkāri un ļoti reti parādījās Lordu palātā, tomēr Čārlzam bija ļauts uzrakstīt dažu īsu runu tekstus, kad darba devējs to uzskatīja par pilnīgi nepieciešamu, un šad tad drīkstēja paust pats savu politisko pārliecību.

Līdz šim Čārlzs nebija spējis saskatīt iemeslus, kālab vajadzētu just nepatiku pret Olverstoku. Lai arī nebija ne mazākā iemesla domāt, ka saimnieku interesē viņa bažas, Čārlzs tomēr uzskatīja viņu par vēlīgu un draudzīgu cilvēku, kurš uz pārējiem nenolūkojas tik vīzdegunīgi, it kā pats atrastos viņiem nesasniedzamos augstumos. Salīdzinot savu pieredzi un kāda sava koledžas drauga pieredzi, kurš strādāja līdzīgā amatā un kura darba devējs pret viņu izturējās kā pret melno vergu un sulaini vienā personā, Čārlzs sevi uzskatīja par veiksminieku.

Olverstoks gan spēja asi aizvainot cilvēku, kas neaicināts ielauzās viņa teritorijā, taču, ja sekretārs pieļāva kādu kļūmi darbā, Olverstoks pie viņa vērsās nevainojamā manierē un nekad nepauda ne mazāko mājienu par sava sociālā statusa pārākumu. Čārlza draugam nācās uzklausīt asas pavēles; Čārlzs uzklausīja civilizētus lūgumus, kurus gandrīz vienmēr pavadīja lorda pievilcīgais smaids. Lai kā Čārlzs arī censtos, viņam nebija pa spēkam atvairīt Olverstoka šarmu, kā arī apvaldīt apbrīnu par sava daba devēja jātnieka prasmēm un viņa izveicību daudzās sportiskās aktivitātēs.

– Vērojot tavu vilcināšanos, – ierunājās marķīzs, un viņa skatienā iedzirkstījās tikko manāms uzjautrinājums, – un tavu savādo izturēšanos, pieņemu, ka tu uzskati par savu uzdevumu atgādināt man vēl kaut ko, par vēl kādu pienākumu. Uzklausi manu padomu! Nedari to! Es to uzskatīšu par lielu nelaipnību no tavas puses, turklāt ļoti iespējams, ka es aizraušos.

Smaids izkliedēja nopietnību mistera Trevora sejā.

– Jūs tā nekad nedarāt, – viņš sacīja. – Un tas nav pienākums… vismaz es nedomāju, ka tas tāds būtu. Man vienkārši likās, ka jūs vēlētos par to zināt.

– Vai patiesi? Mana pieredze liecina, ka šiem vārdiem allaž seko paziņojums par kaut ko tādu, ko es daudz labprātāk nemaz nezinātu.

– Jā, – misters Trevors vaļsirdīgi piekrita, – tomēr es vēlētos, lai jūs izlasītu šo vēstuli. Patiesību sakot, es apsolīju mis Merivilai, ka jūs to izdarīsiet.

– Un kas, – lords vēlējās zināt, – ir šī mis Merivila?

– Viņa sacīja, ka jūs to zināšot, ser.

– Nudien, Čārlz, tev jau nu vajadzēja zināt, ka es nemēdzu paturēt prātā visu savu… – Viņš apklusa un sarauca pieri. – Merivila, – viņš domīgi atkārtoja.

– Ser, viņa noteikti ir kāda no jūsu paziņu loka.

– No ļoti tālu paziņu! Un ko, sasodīts, viņa no manis gribēja? – Misters Trevors sniedza lordam aizzīmogotu aploksni. Viņš to paņēma, bet strikti sacīja: – Tu būtu pelnījis, lai es šo vēstuli iemestu ugunī un tev nāktos paskaidrot, kā gan tas bijis iespējams, ka tu galu galā nemaz neredzēji mani to lasām! – Lords salauza zīmogu un atvēra vēstuli. Nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai viņš iepazītos ar tās saturu. Ticis līdz vēstules beigām, viņš pievērsa misteram Trevoram sāpju pilnu skatienu. – Vai tu, Čārlz, būtu mazliet sasirdzis? Varbūt tev kļuva slikti pēc tam, kad mēs vakar atvadījāmies, un tagad tu nespēj skaidri domāt?

– Nē! Protams, nē, kungs! – Misteru Trevoru šāds jautājums bija satriecis.

– Labi, bet kāpēc tad piepeši tavs prāts ir apmiglojies?

– Tā nav! Es gribēju sacīt…

– Tā ir jābūt. Mūsu sadarbība ir ilgusi trīs gadus, un visā šajā laikā tu allaž prati atrast piemērotas atrunas, kā apvaldīt manus uzmācīgos radiniekus. Bet iedrošināt tās piedauzīgās izspiedējas…

– Esmu pārliecināts, ka viņas nemaz tā neuzskata. Es iedomājos, ka varbūt viņas nav īpaši bagātas, bet…

– Piedauzīgās izspiedējas, – lords strikti atkārtoja. – Ja mana māsa uzskata, ka dzīvošana Grosvenorpleisā nozīmē atrašanos tālā pasaules malā, ko gan var domāt par cilvēkiem, kam pieder īpašumi Augšvimpolstrītā? Un ja… – Viņš atkal paraudzījās uz vēstuli. – …ja šī F. Merivila ir meita tādam manas ģimenes loceklim, ar kuru man ir bijusi vismazākā saskare, tev vajadzētu paļauties uz to, ka viņai nav ne plika graša pie dvēseles, un es nebūšu tik pakalpīgs, lai šo situāciju labotu.

– Nē, nē! – misters Trevors sacīja. – Man gribas cerēt, ka es šādu personu neiedrošinātu.

– Man tāpat, – piekrita lords un mazliet iepleta acis, ziņkārīgi paraudzīdamies uz misteru Trevoru. – Tavi draugi, Čārlz?

– Nekad agrāk nebiju viņas redzējis, ser, – viņš stīvi atbildēja. – Laikam man vajadzētu apliecināt jūsu gaišībai, ka mēģinājumu iepazīstināt kādu no saviem draugiem ar jums es uzskatītu par rupju un nepiedienīgu rīcību.

– Šajā ziņā gan nevajadzētu būt tik ļoti jūtīgam! Es nudien nebiju nodomājis tevi apvainot, – Olverstoks labvēlīgi noteica.

– Nē, ser! Protams, ka ne. – Misters Trevors redzami nomierinājās. – Es izlūdzos jūsu piedošanu! Lieta tāda, ka… Būs labāk, ja es jums paskaidrošu, kā tieši sastapos ar mis Merivilu.

– Dari tā! – Olverstoks aicināja.

– To vēstuli viņa atnesa pati, – Čārlzs stāstīja. – Kariete piebrauca brīdī, kad es tieši grasījos ieiet ēkā. Šai dienai jūs man bijāt uzdevis diezgan maz darba, un es nospriedu, ka neiebildīsiet, ja es aiziešu un iegādāšos sev dažus jaunus kaklautus.

– Kurš gan tevi pamudināja iedomāties par kaut ko tādu?

– Jūs, ser. – Nosvērtais sekretārs atkal pasmaidīja. – Īsumā stāsts ir šāds. Mis Merivila izkāpa no karietes, un viņai rokā bija vēstule, bet es tajā brīdī devos augšup pa kāpnēm. Un…

– Ahā! – iesaucās Olverstoks. – Nebija sulaiņa! Tad jau laikam šī kariete nepiederēja viņai.

– To es nezinu, ser. Es tikai pavaicāju viņai, kā varu pakalpot, pastāstīju, ka esmu jūsu sekretārs… mēs sākām sarunāties. Es pateicu viņai, ka nodošu jums viņas vēstuli un… nu jā, un…

– Un sacīji, ka parūpēsies, lai es to izlasītu, – Olverstoks izpalīdzīgi piebilda. – Apraksti, kāda izskatījās šī apburošā būtne, Čārlz!

– Mis Merivila? – pārvaicāja sekretārs, un bija skaidri manāms, ka viņš īsti nezina, ko sacīt. – Man jāteic, ser, ka es tā kārtīgi viņu nemaz neapskatīju. Viņa bija ļoti pieklājīga un nemākslota, un… nepavisam ne no tām, ko jūs nosaucāt par piedauzīgām izspiedējām. Es vēlējos sacīt, ka… – Viņš apklusa un pūlējās izdomāt, kā labāk raksturot mis Merivilu. – Es nudien neko daudz nezinu par tādām lietām, taču man šķita, ka viņas apģērbs ir elegants! Viņa bija diezgan jauna, tā vismaz es domāju… Lai gan pirmā sezona viņai jau noteikti bija aizvadīta. Varbūt, – sekretārs piebilda, – arī otrā sezona jau ir aiz muguras. – Viņš dziļi ievilka elpu un uzsvērti godbijīgi paziņoja: – Tur bija vēl viena, ser.

– Jā? – iedrošinot vaicāja Olverstoks, un uzjautrinājuma dzirkstis viņa skatienā kļuva manāmākas.

Šķita, ka misteram Trevoram ir grūti izteikties, bet pēc pauzes, kurā viņš laikam mēģināja izdomāt, kādos vārdos labāk ietērpt šo dievišķo parādību, viņš atklāti sacīja:

– Ser, es nekad agrāk nebiju redzējis tik jauku meiteni, ne arī… ne pat sapņojis par tādu! Viņas acis! Tik lielas… un tik zilas! Viņas mati! Tie vizēja kā zelts! Piemīlīgākais deguntiņš un tik nevainojami izcila sejas āda! Kad viņa ierunājās…

– Bet kādas izskatījās viņas potītes? – lords pārtrauca sekretāra sajūsmas pilnos vārdus.

Misters Trevors nosarka un iesmējās. – Es neredzēju viņas potītes, ser, jo viņa neizkāpa no karietes. Mani satrieca meitenes sacītie vārdi un viņas maigā balss. Viņā bija kaut kas tik ļoti pievelkošs… ja jūs saprotat, ko vēlos pateikt.

– Man ir visai konkrēts priekšstats.

– Jā, tātad… kad viņa paliecās uz priekšu, pasmaidīja un lūdza, lai atdodu šo vēstuli jums, es viņai to apsolīju… lai gan zināju, ka jūs nudien nebūsiet visai apmierināts.

– Tu nesaprati, Čārlz. Es atzīstos, ka tu nespēji modināt manī ne mazāko vēlmi satikties ar mis Merivilu, bet es pavisam noteikti esmu gatavs iepazīties ar viņas pavadoni. Starp citu, kas viņa bija?

– Ser, es pat īsti neesmu pārliecināts. Iedomājos, ka viņa varētu būt mis Merivilas māsa, lai gan viņas nemaz nebija līdzīgas. Mis Merivila viņu sauca par Haritu.

– Tas tikai pastiprina manu nepatiku pret mis Merivilu. No visiem saīsinājumiem viņa izraudzījusies visderdzīgāko! Herija!

– Nē, nē! – iebilda misters Trevors. – Tas vārds nekādā ziņā nebija Herija! Mis Merivila skaidri sacīja Harita. Un, manuprāt, šis vārds ir izvēlēts ārkārtīgi trāpīgi, jo tas nozīmē “pievilcība”. Grieķu valodā. Jūs noteikti to zināt.

– Paldies, Čārlz, – lords lēnprātīgi sacīja. – Kā gan es iztiktu bez tevis?

– Man ienāca prātā, ka jūs varbūt esat aizmirsis. Atmiņa taču mēdz jūs pievilt!

Marķīzs kā aizstāvēdamies pacēla vienu spēcīgo, slaido roku un tādējādi apliecināja, ka ir sapratis liekuļoti kautrīgo aizrādījumu. – Ļoti labi, Čārlz! Tavu sasodītu nekaunību!

Sajuties drošāk, misters Trevors sacīja: – Mis Merivila izteica cerību, ka jūs ieradīsieties Augšvimpolstrītā. Ser, vai jūs to darīsiet?

– Uzdrošinos to apgalvot, ja jūs varat apliecināt, ka tur sastapšu daiļo Haritu.

To misters Trevors nevarēja, taču apzinājās, ka nebūtu prātīgi turpināt šo sarunu, tālab devās projām, lolodams zināmas cerības.

Vēlāk visu pārcilājot prātā, viņš iedomājās, ka varbūt, izstāstīdams Olverstokam par Haritu, ir izdarījis meitenei lāča pakalpojumu. Viņš nebijās, ka Olverstokam varētu rasties vēlēšanās samaitāt šo jauno un trauslo meiteni, vēl gluži bērnu, lai cik daiļa viņa arī būtu; tik neķītra rīcība nebija galantajam lordam raksturīga, tomēr Čārlzs bažījās, par to, ka Haritai lords varētu iepatikties un viņš sāktu ar meiteni pastāvīgi flirtēt, izrādīdams tik glaimojošus uzmanības apliecinājumus, lai viņa nospriestu, ka Olverstokā modusies nopietna kaislība uz ilgu laiku. Čārlzs atcerējās Haritas skatienu, kas lika viņam vai izkust, viņas vilinošo smaidu un saprata, ka šās meitenes sirdi varētu it viegli salauzt. Misters Trevors sajuta spēcīgu sirdsapziņas dzēlienu. Ciešāk padomājis, viņš secināja, ka šī daiļā būtne noteikti nevarētu būt viena pati plašajā pasaulē un ka meitenes pasargāšanu no šāda flirtētāja varētu pavisam droši uzticēt viņas vecākiem. Turklāt ļoti jaunas sievietes atradās Olverstoka “Nāvīgo garlaikotāju” saraksta pašā augšgalā. Bet par mis Merivilu Čārlzs nosprieda, ka viņa var itin labi parūpēties par sevi pati. Misteru Trevoru bija apžilbinājusi šās dāmas pavadone, savukārt pašas mis Merivilas tēls atmiņā bija saglabājies diezgan neskaidri. Savaldīga sieviete, kuras deguns nedaudz līdzinājās ērgļa knābim; no viņas staroja draudzīgums un pašpārliecība. Viņš nepavisam neuzskatīja, ka šī sieviete būtu viegli apmuļķojama. Padomājis vairāk, viņš nonāca pie pārliecības, ka ar viņas jūtām nekāda spēlēšanās nenotiks; bija gluži neiespējami noticēt, ka tāds sieviešu dailes eksperts kā Olverstoks varētu viņai veltīt vairāk par vienu skatienu. Un vēl neticamāka šķita iespēja, ka Olverstoks jelko vēlēsies darīt viņas labā.

Bija aizritējušas jau vairākas dienas, un to laikā lords ne reizi netika mis Merivilu pieminējis un pavisam noteikti nebija devies vizītē pie viņas, tālab sāka šķist, ka viņš ir nolēmis viņas uzaicinājumu ignorēt vai vienkārši ir aizmirsis par šādas dāmas eksistenci. Misters Trevors apzinājās nepieciešamību lordam to atgādināt, tomēr atturējās to darīt, jo manīja, ka brīdis nav piemērots. Pienākums bija licis lordam paciest trīs vizītes. Viņu bija apmeklējušas abas vecākās māsas, kā arī viņa mantinieka atraitnēs palikusī māte. Visas šīs vizītes lordu bija nogarlaikojušas tik ļoti, ka ikviens, kas kalpoja viņa mājās, pielika vislielākās pūles, lai nekādā ziņā nesakaitinātu marķīzu. – Ticiet man, mister Viken, – sacīja lorda augstprātīgākais kambarsulainis, izrādot labvēlību lorda virssulainim, – kad viņa gaišība ir sakaitināts, tad spēj sacelt visai lielu troksni, kā mēdz sacīt.

– Mister Nep, es to itin labi zinu, – atbildēja viņa kolēģis, – jo pazinu lordu jau tolaik, kad viņa gaišība vēl gulēja šūpulī. Lords līdzinās savam tēvam, mirušajam lordam, bet jūs noteikti viņu nepazināt, – viņš piebilda, pūlēdamies apslāpēt nepatiku.

Viņa gaišība lords patiesi bija ārkārtīgi noguris. Lēdija Baksteda, kura nepiederēja pie cilvēkiem, kas viegli atzīst sakāvi, bija ieradusies Olverstoku namā, par iemeslu vizītei izmantojot visnepārliecinošākās atrunas. Viņu pavadīja vecākā meita, kuras mēģinājumi ar glaimiem mīkstināt sava tēvoča sirdi pilnībā izgāzās, un viņa izplūda asarās. Tā kā viņa nepiederēja pie tām dažām veiksmīgajām sievietēm, kuras varēja raudāt, nepadarot sevi neglītas, viņai neizdevās tēvoci ietekmēt, un viņš pret šīm asarām palika tikpat vienaldzīgs kā pret savas māsas atsaukšanos uz spiedīgajiem apstākļiem, kādos viņa nonākusi. Lēdija Baksteda paziņoja, ka tikai un vienīgi trūkums piespiedis viņu vērsties pie sava brāļa ar lūgumu pēc palīdzības, lai tik svarīgo dārgās Džeinas ievešanu sabiedrībā padarītu iespējamu. Tomēr viņas brālis, runādams ar vislielāko laipnību, sacīja viņai, ka šajā gadījumā īstais vārds esot “skopums”, bet ne “nabadzība”. Pēc šāda paziņojuma lēdija Baksteda zaudēja savaldīšanos un apveltīja brāli ar, kā to nodēvēja pirmais lorda sulainis Džeimss, kurš gaidīja hallē, īsti rupju lamuvārdu straumi.

Nākamā viešņa lorda mājā bija misis Dontrija. Gluži tāpat kā māsīca lēdija Baksteda, arī viņa bija palikusi atraitnēs un uzskatīja, ka parūpēties par viņas atvasi ir Olverstoka svēts pienākums. Bet ar šo apstākli viņu abu līdzība arī beidzās. Lēdiju Bakstedu gandrīz vienmēr varēja dēvēt par vulgāru un samērā trulu personu. Par misis Dontriju neviens gan neatļautos sacīt kaut ko tamlīdzīgu; no viņas staroja īpašs trauslums, un viņa allaž izturējās ar īsti augstdzimušas dāmas cēlumu, lai kādi apstākļi arī rastos. Meitenes gados viņa tika daudzināta par vispāratzītu skaistuli, taču nosliece uz dažādām infekcijas kaitēm lika viņai sevi uzskatīt par slimīgu. Pēc laulībām viņa visai drīz sāka sevi dziedēt (kā lēdija Dževingtone un lēdija Baksteda ne pārāk laipni atzīmēja) ar dažādiem pesteļiem. Misis Dontrijas vīra pāragrā aiziešana aizsaulē vēl ciešāk nostiprināja viņas pārliecību par pašas vārgo veselību. Tagad kundzi vajāja visvisādas nervu kaites. Viņa uzsāka dažādas ārstnieciskas kūres un izmantoja īpašas diētas, kurās bija iekļauti tādi melanholijas ārstēšanas līdzekļi kā sūkalas no kazas piena (tās, kā tika uzskatīts, palīdzot pret viņas iedomāto diloni), un tas viss ātri vien pārvērta viņu par pašas spoku. Jau četrdesmit gadu vecumā viņa bija tik ļoti apmāta ar domu par savu invaliditāti, ka visbiežāk laiku pavadīja, graciozi atlaidusies uz sofas, un tikai retumis pieņēma uzaicinājumus kaut nedaudz izklaidēties.

Misis Dontrijai blakus allaž bija kāda pakalpot gatava nabaga radiniece un galdiņš, kas no vienas vietas nokrauts ar zāļu trauciņiem un pudelītēm, kurās atradās kanēļa ūdens, baldriāna pilieni, asafetīdas sveķi, kamparspirts un lavandas eļļa un vēl daudz dažādu sāpes remdinošu vai spēcinošu līdzekļu, ko viņai bija ieteikuši draugi vai aptiekāri. Atšķirībā no lēdijas Bakstedas viņa nebija ne īdzīga, ne arī skopulīga. Viņas balss bija vārga un gaudulīga, kas kļuva vēl mazliet klusāka un pauda lielāku spēku izsīkumu, kad viņai kaut kas nevedās kā cerēts. Un viņa bija gatava izdot naudu gan savā, gan savu atvašu labā. Diemžēl misis Dontrijas atraitnes daļa (vismaz tā ar zinātāju pārliecību vēstīja lēdija Dževingtone un lēdija Baksteda) nebija pietiekami liela, lai atļautos dzīvot bez saprātīgas rēķināšanas un ekonomijas – tā, kā viņa, pēc pašas vārdiem, bija radusi. Ņemot vērā to, ka šī sieviete allaž jutās pārmēru vārga, lai mēģinātu apgūt šādas gudrības, viņa vienmēr dzīvoja pāri saviem līdzekļiem. Jau gadiem ilgi misis Dontrija iztika no Olverstoka piešķirtās pensijas; lai gan viņa no sirds gribētu nejusties atkarīga no lorda žēlsirdības un dāsnuma, tomēr no tā nekādi nevarēja izvairīties, jo viņas pievilcīgais dēls bija Olverstoka mantinieks un tādējādi lorda pienākums bija parūpēties arī par viņas divām meitām.

Misis Dontrijas vecākā meita mis Hloja Dontrija bija gandrīz septiņpadsmit gadus veca, pēc dažām nedēļām bija gaidāma viņas dzimšanas diena, un doma par meitenes ievešanu sabiedrībā misis Dontrijas prātu nenomāca, jo viņa no dažādiem, gan ne visai uzticamiem avotiem bija dzirdējusi, ka Olverstoks rīkošot pasakainu balli par godu mis Džeinai Bakstedai. Lai cik vārga arī justos, misis Dontrija varēja kļūt par īstu lauveni, kad runa bija par viņas bērnu interesēm. (Tā vismaz viņa pati bija paziņojusi.) Šādi maskējusies, viņa ieradās pie Olverstoka un bruņojās ar savu visiedarbīgāko ieroci – ožamās sāls pudelīti.

Viņa neko nepieprasīja, jo tas neatbilda viņas izturēšanās manierei. Kad lords ienāca salonā, viņa devās Olverstokam pretī, plīvojot šallēm un kleitas audumam; viņa pastiepa uz lorda pusi savas trauslās rokas, kas bija ieģērbtas smalkas kazādas cimdos lavandas krāsā.

– Dārgais Olverstok! – sieviete sacīja un pacēla milzīgās, iekritušās acis pret viņu. – Mans dāsnais labdari!

Kā lai jums pateicos?

Izlikdamies neredzam misis Dontrijas kreiso roku, lords paspieda viņas labo roku un vaicāja: – Par ko jūs vēlaties man pateikties?

– Ak, tas ir jums tik raksturīgi, – viņa klusi ierunājās. – Bet es nespēju aizmirst jūsu dāsnumu, ja arī jums pašam tas būtu pagaisis no prāta. Tāds kauns un negods, ka man ar nabaga Herietu un meitenēm vajadzēja doties ārā no mājām tik saltā laikā, taču man likās, ka tas ir mazākais, ko varu darīt. Jūs esat pārāk labs.

– Oho, tas nu reiz ir kaut kas jauns! – lords attrauca. – Apsēdieties, Lukrēcij! Un neiejaucoties ļaujiet man bilst kādu vārdu! Ko gan es gluži netīši esmu paveicis, lai izraisītu jūsu pateicību?

Nekas nespēja dzēst sirsnību no misis Dontrijas balss un izturēšanās; viņa graciozi apsēdās krēslā un atbildēja:

– Jūs nu gan protat izlikties! Es jūs pārāk labi pazīstu, lai noticētu. Jūs nevēlaties, lai jums pateicas. Un nudien, ja es visu laiku pateiktos jums par man un maniem tuvajiem izrādīto dāsnumu un laipnību, es noteikti kļūtu par tādu, ko jūs mēdzat dēvēt par “nāvējoši garlaicīgu”. Hloja, mans dārgais bērns, dēvē jūs par mūsu labo burvi.

– Viņa noteikti dziļi maldās, – lords atbildēja.

– Nē, viņa nudien domā, ka neviens nespēj līdzināties lieliskajam brālēnam Olverstokam, – paskaidroja misis Dontrija un viegli iesmējās. – Viņa jūs ļoti augstu vērtē, varat man droši ticēt!

– Tālab jau nav vērts raizēties, – viņš teica. – Gan jau pavisam drīz viņai tas pāries.

– Jūs nudien esat īsts nebēdnis! – misis Dontrija rotaļīgi attrauca. – Jūs vēlaties mani maldināt, taču tas neizdosies, to es varu jums droši apsolīt. Vai jūs zināt, ka esmu ieradusies jums pateikties, jā, un arī jūs norāt par… ak, es diemžēl to nespēju… atbalsta sniegšanu Endimionam. Tas skaistais zirgs! “Īsta pilnība,” tā viņš man sacīja. Tas nudien ir pārāk dāsni no jums.

– Tad par to jūs ieradāties man pateikties? Vai es jūs pareizi sapratu? – lords sacīja, uzzibinādams sardonisku skatienu. – Jums nudien nevajadzēja doties ārā no mājām tik sīka iemesla pēc. Kad viņš pievienojās armijai, es taču sacīju, ka parūpēšos par piedienīgu nodrošinājumu.

– Cik dāsni! – misis Dontrija nopūtās. – Tas viņu ir dziļi aizkustinājis. Un, ja runājam par mani… Kas gan ar mani būtu noticis pēc mana vīra aiziešanas aizsaulē, ja nebijis jūsu nesavtīgā atbalsta, ko es jūtu katrā solī?

– Es paļaujos uz to, mana dārgā, un pilnībā ticu tam, ka jūs pat nemēģinātu lieki tērēt laiku, meklējot palīdzību vēl arī pie kāda cita, – lords atbildēja tikpat saldā balsī, kādā runāja viņa. Olverstoks mazliet pasmaidīja, jo pamanīja, ka misis Dontrija iekož lūpā un atver savu ožamās sāls pudelīti. Viņš vaicāja: – Kas pašlaik jūs nomāc?

Sieviete plaši iepleta acis, izdzirdējusi tādu jautājumu, un mulsi atteica: – Manu dārgo Olverstok, ko tieši jūs domājāt, šādi taujādams? Ja neņem vērā manu trauslo veselību, un jūs zināt, ka es par to nemēdzu daudz izteikties… mani nenomāc nekas. Es esmu paveikusi, ko vēlējos, un man jādodas projām, iekams mana nabaga Herieta nospriedusi, ka atkal esmu nonākusi kādas savas muļķīgās spazmas varā. Viņa gaida mani karietē, jo ne dzirdēt nevēlējās par to, ka es varētu braukt viena pati. Viņa tik ļoti rūpējas par mani! Jūs visi mani esat izlutinājuši! – Viņa piecēlās, ietinās šallē un pastiepa roku, tomēr lords nepaguva to paspiest, jo dāma ļāva tai noslīgt uz leju un izsaucās: – Ak, man ienāca prātā kaut kas tāds, ko biju vēlējusies ar jums apspriest! Dodiet man padomu, Olverstok! Mani ir pārņēmis apmulsums.

– Jūs liekat mani kaunā, Lukrēcij! – viņš sacīja. – Es tik bieži esmu licis jums vilties, bet jūs man vilties neesat likusi vēl nekad.

– Ak, jūs nudien mīlat ar mani pajokot! Bet tagad, lūdzu, esiet gan nopietns! Runa ir par Hloju.

– Ak, šajā ziņā gan jums vajadzēs mani atvainot, – lords iebilda. – Es pilnīgi neko nezinu par skolas vecuma meitenēm, un mans padoms nebūtu nekā vērts.

– Pat jūs uzskatāt viņu kā skolnieci! Patiesi, liekas teju neiespējami pieņemt, ka viņa varētu būt jau pieaugusi. Taču tā nu tas ir. Viņai ir jau septiņpadsmit gadu. Lai gan biju nodomājusi viņas izvešanu sabiedrībā atlikt uz nākamo gadu, visi man iesaka nevilcināties ar šo pasākumu. Runā, ka mūsu mīļās karalienes veselība ir visai svārstīga un kuru katru brīdi viņa varētu aiziet mūžībā; ja arī tā nenotiktu, varētu gadīties, ka nākamajā gadā viņa vairs nespētu sarīkot pieņemšanas pilī. Un tas liek man raizēties, jo, pats par sevi saprotams, es vēlētos stādīt viņai priekšā savu jauko bērnu. Nabaga Henrijs to noteikti būtu gribējis! Ja karaliene aizmigs mūža miegā, šādu pasākumu noteikti nebūs. Un par plašu balli Kārltonhausā es nekādā ziņā neatļautos domāt! Man nav saprotams, kā mēs to varētu paveikt. Ja arī Glosteras hercogiene ieņemtu karalienes vietu, un, pats par sevi saprotams, princis reģents to varētu vēlēties, jo viņa allaž ir bijusi viņa mīļākā māsa, tas tik un tā nebūtu viens un tas pats. Un kurš gan varētu zināt, vai arī derdzīgā lēdija Hārtforda neparādīsies karalienes pilī?

Olverstoks spēja iztēloties vēl dažus netīkamus apstākļus, tomēr līdzjūtīgi noteica: – Nudien, kurš gan to varētu?

– Tā nu es nospriedu, ka mans pienākums būtu Hloju izvest sabiedrībā jau šajā sezonā. Par katru cenu! – misis Dontrija sacīja. – Es cerēju, ka spēšu nojaust par to, kāda šī pasaule būs nākamajā gadā, un varēšu visu sarīkot pienācīgi, bet diemžēl tas laikam nebūs man pa spēkam. Dārgais bērns! Kad man nācās pavēstīt viņai par to, ka viņai uz šo pasākumu vajadzēs tērpties manā agrākajā galma tērpā, jo tāda kleita, kādu es vēlētos meitai sagādāt, maksā pārāk daudz un es to vispār nevaru atļauties, viņa izturējās tik lieliski un nemaz nežēlojās! Tas mani aizkustināja līdz sirds dziļumiem. Viņa ir tik brīnišķīga! Es iztēlojos, kā izvedu viņu sabiedrībā pašās skaistākajās drānās! Taču, ja man tas jādara šajā gadā, tas nebūs iespējams.

– Tādā gadījumā mans padoms būtu šāds… Izvediet viņu sabiedrībā nākamajā gadā, – ieteica Olverstoks. – Rodiet mierinājumu pārdomās par to, ka neviena cita no sezonas debitantēm gluži tāpat nevarēs izbaudīt balli karaļa pilī, ja tādas iespējas nebūs jūsu meitai.

– Ak, nē! Kā gan es varētu būt tik netālredzīga! – misis Dontrija iebilda. – Man kaut kā tomēr jāizved viņu sabiedrībā jau šajā pavasarī. Un deju vakars! Bet kā lai es to izdaru – ar rocību, kāda man pieejama? – Viņa uz mirkli apklusa, it kā piepeši būtu kaut ko iedomājusies. – Vai arī Luīza šajā sezonā grasās izvest meitu sabiedrībā? Nabaga meitene! Tie vasarraibumi, un vēl tik nožēlojams augums! Un jūs varat būt drošs, ka Luīza to izdarīs ar visu iespējamo spožumu, lai gan ir tāda sīkstule, ka apraudās vai katru peniju, kuru nāksies izdot šajā saistībā. Patiesi, – viņa piebilda, klusi iesmējusies, – baumo, ka jūs rīkosiet balli Džeinai par godu.

– Jā? – pārvaicāja lords. – “Ir tenkas – taure, ko aizdomas un minējumi pūš”… Es esmu aizmirsis, kā tur bija tālāk. Atļaušos jums apliecināt, dārgā Lukrēcij, ka Hlojas vārds noteikti netiks aizmirsts, kad tiks izsūtīti ielūgumi uz balli. Un tagad ļaujiet pavadīt jūs līdz karietei, kur jūsu padevīgā Herieta pacietīgi gaida. Mēs nedrīkstam pieļaut, lai viņa pārmēru raizētos.

– Apstājieties! – iesaucās misis Dontrija, kurai prātā bija ienākusi vēl kāda doma. – Kā būtu, ja mēs ar Luīzu apvienotu spēkus un sarīkotu vienu balli abām meitenēm par godu? Baidos gan, ka mana dārgā Hloja pilnībā aizēnotu nabaga Džeinu, taču uzdrošinos apgalvot, ka Luīzai tas būtu vienaldzīgi, ja vien viņa varētu kaut mazliet ietaupīt. – Dāma pacēla rokas kā lūgšanā un balsī, kurā jaucās gan asprātība, gan glaimi, piebilda: – Dārgais Vērnon, ja Luīza piekristu šādam plānam, vai jūs atļautu viesības rīkot šeit, jūsu brīnišķīgajā balles zālē?

– Nē, mana visudārgā Lukrēcij, es to neļautu gan! – atbildēja lords. – Bet nav iemesla gausties. Tas vienalga nebūs iespējams, jo Luīza šādam plānam nekādā ziņā nepiekritīs, varat man ticēt! Jā, es zinu, ka esmu bezdievīgi nelaipns… baidos, ka tikai jūs nenoģībstat! Vai man vajadzētu pasaukt jūsu uzticamo Herietu?

Tas bija mazliet par daudz pat misis Dontrijai. Uzmetusi lordam dziļa nosodījuma pilnu skatienu, viņa devās projām.

Marķīza trešā viešņa bija lēdija Dževingtone, kura nebija ieradusies izlūgties Olverstoka laipnību, bet gan nozvērināt viņu nepakļauties lēdijas Bakstedas uzmācībai. Viņas izteiksmes veids bija savaldīgs un majestātisks. Viņa pavēstīja, ka nemaz negaida, lai Olverstoks palīdzētu viņas Annu izvest sabiedrībā, un to pat nemēģina lūgt, bet uztvertu par apzinātu necieņas izrādīšanu lorda piedāvājumu atvēlēt savas telpas mis Bakstedai, kura nav (un šos vārdus lēdija Dževingtone izrunāja ar biedējošu uzsvaru), atšķirībā no savas māsīcas, Olverstoka krustmeita. Un vēl viņa piebilda, ka gadījumā, ja viņš palīdzēšot izvest sabiedrībā Tās Sievietes meitu Hloju, viņa pārtraukšot jebkādas attiecības ar Olverstoku.

– Dārgā Augusta, jūs mani gandrīz pārliecinājāt! – noteica lords.

Šos maigā balsī vēstītos vārdus pavadīja viens no jaukākajiem smaidiem; taču lēdija Dževingtone, nikni pietraukusies kājās, izgāja no istabas, vairs nesacījusi ne vārda.

– Un tagad, – marķīzs vērsās pie sava sekretāra, – vēl atliek tikai tava protežē, kura pieprasītu, lai sarīkoju viņai balli!

TREŠĀ NODAĻA

Ņemot vērā šādu pieredzi, nelikās visai ticami, ka marķīzs, kurš reti izjuta tieksmi iepriecināt kādu citu, izņemot pats sevi, atsauktos uz mis Merivilas aicinājumu. Un misters Trevors nebija gatavs atsvaidzināt sava darba devēja atmiņu. Tomēr lords izlēma iegriezties pie šās dāmas – iespējams, ziņkārības vadīts, vai arī tāpēc, ka viņš kādu dienu attapās Augšvimpolstrītas apkaimē.

Mājā Olverstoku ielaida padzīvojis virssulainis, kurš pavadīja viņu augšup pa šaurām kāpnēm uz dzīvojamo istabu otrajā stāvā; šā cilvēka soļi liecināja par gadu nastu un savārgumu. Virssulainis arī pieteica Olverstoku.

Marķīzs nesteidzās pārkāpt slieksni, viņš ātri pārlaida skatienu telpai un pamanīja, ka viņa aizdomas bijušas pamatotas. Nekas neliecināja par turību, drīzāk skaidri pauda nelielas rocības apliecinājumu. Telpas iekārtojumā neredzēja eleganci, tā bija pat mazliet noplukusi. Pieredzes trūkuma dēļ viņš neievēroja pazīmes, kas ne tik veiksmīgam cilvēkam būtu pavēstījušas par to, ka šis nams piederēja pie tiem daudzajiem, kas tiek izīrēti uz sezonu un apmēbelēti pēc iespējas lētāk.

Telpā atradās tikai viena sieviete, kura sēdēja pie neliela rakstāmgalda loga labajā pusē un rakstīja. Viņa spēji pagriezās. Skatienā bija redzams gan pārsteigums, gan tas, ka viņa ātri novērtēja Olverstoku. Viņš pamanīja, ka sieviete ir vēl diezgan jauna, viņai varēja būt divdesmit trīs vai divdesmit četri gadi, bija glītas auguma aprises un sejā īpaši izcēlās lielās, pelēkās acis. Viņai bija stingras mutes līnijas un zods, deguns – neliels, bet visnotaļ izteikts. Mati bija gaiši brūni un saveidoti valdnieces Dīdo stilā, un viņas kleita zem svītrotā spensera bija šūta no smalka batista. Tai bija augsta apkaklīte, kas cieši piekļāvās kaklam un bija rotāta ar dubultu volānu kārtām. Olverstokam nebija sveši sieviešu drānu jaukumi, un viņš jau ar vienu skatienu noteica, ka tērps gan ir samērā moderns, tomēr ne uzkrītošs vai īpaši dārgs. Neatrastos neviens, kurš šo ietērpu novērtētu kā ideālu, taču, no otras puses, neviens arī neņemtos nonievāt šo dāmu un nosaukt par nevīžu. Viņa savu vienkāršo ģērbu valkāja ar pašapziņu, turklāt izskatījās ļoti rūpīgi saposusies.

Sieviete bija arī ļoti savaldīga, un šis apstāklis lika Olverstokam nodomāt, ka varbūt viņa ir vecāka, nekā viņš sākumā nospriedis. Tā kā nebija pieņemts, ka jaunas un neprecētas lēdijas pieņemtu savās telpās vīrieškārtas viesus, dāmai vajadzētu nosarkt, kad ienāca viņai nepazīstams džentlmenis, taču viņa izskatījās pilnīgi nesatricināma un ļoti mierīgi izturēja arī viesa ciešo un auksti vērtējošo skatienu. Viņa nepietvīka un nenolaida plakstus, tādējādi neizrādīdama ne mazākās jaunas meitenes mulsuma pazīmes, toties domīgi nopētīja Olverstoku (to viņš secināja ar zināmu uzjatrinājumu), turklāt ļoti kritiski.

Viņš savā ierastajā nesteidzīgi cēlajā manierē pagāja uz priekšu. – Vai man ir tas gods vērsties pie mis Merivilas? – lords vaicāja.

– Jā, es esmu mis Merivila. Esiet sveicināts! Ak, piedodiet! Šī vizīte man ir visai negaidīta.

– Tad izlūdzos piedošanu! Man bija radies iespaids, ka jūs alkstat mana apciemojuma.

– Jā, gan, tomēr es jau biju zaudējusi cerības, ka jūs atsauksieties manam aicinājumam. Un tas mani nepavisam nepārsteigtu, jo man likās, ka uzskatīsiet to par uzbāzību un apgrūtinājumu.

– Nepavisam ne! – viņš nočukstēja savā visapātiskākajā balsī.

– Nu, diemžēl izskatās, ka tieši tā arī bijis. Es visu mūžu esmu dzīvojusi Herefordšīrā un joprojām neesmu īsti iepazinusi londoniešu paradumus. – Acīm draiski iemirdzoties, viņa, kā lielu noslēpumu izpauzdama, piebilda: – Jums noteikti nav ne mazākā priekšstata par to, cik grūti nākas pielāgoties, ja daudzus gadus esi bijusi… varētu sacīt… noteicēja itin visā!

– Ak, nē! Gluži pretēji, – lords nekavējoties atbildēja. – Man ir visskaidrākais priekšstats par to.

Meitene iesmējās. – Nudien, tā ir? Tad jau varbūt nebūs tik sarežģīti jums izskaidrot, kālab es… kālab es uzdrošinājos lūgt no jums šo pakalpojumu mani apmeklēt.

– Cik apbrīnojama frāze! – viņš sacīja. – Vai jūs to bijāt jau iepriekš iemācījusies no galvas? Manuprāt, jūsu uzaicinājums vairāk līdzinājās pieprasījumam, nevis lūgumam.

– Mans Dievs! – izsaucās mis Merivila. – Un es tik ļoti nopūlējos, lai neizskatītos pēc valdonīgas sievietes.

– Vai jūs tāda esat?

– Jā, bet… ko gan es tur varu darīt? Man ir jāizstāsta, kālab tā noticis… Ak, lūdzu, kāpēc gan jūs neapsēžaties? – Marķīzs mazliet paklanījās un devās pie krēsla, kas atradās vienā pusē kamīnam. Mis Merivila iekārtojās Olverstokam iepretī. Mirkli pētījusi savu viesi, viņa diezgan domīgi sacīja: – Es vēlējos to visu jums paskaidrot savā vēstulē, bet, kā sacītu mans brālis Harijs, es tajā ļoti jaucos un mocījos ar vārdu izvēli, tādēļ galu galā nolēmu, ka vieglāk būtu izdomāt, kā satikt jūs un parunāt aci pret aci. Iesākumā man nenāca ne prātā vērsties pie kāda no tēva radiem, jo uzskatīju, ka mana krustmāte Skrebstere būs spējīga izdarīt visu, ko es vēlos. Un tas tikai pierāda, cik maz es zināju, lai justos tik ļoti par to pārliecināta. Viņa ir vecākā no manas mammas māsām un ne reizi mums nerakstīja neko citu, kā vien melsa niekus par to, cik moderns ir viņas dzīvesveids un cik ļoti viņa vēlētos ievest mani un manu māsu savās aprindās.

– Visai droši es atļaujos ticēt, ka viņa ne reizi tā arī nemēģināja patiešām apliecināt savu vārdu patiesumu.

– Tieši tā! – apstiprināja mis Merivila un dāvāja Olverstokam siltu smaidu. – Un es nemaz nebiju domājusi, ka viņai tas būtu jādara, jo mana tēvoča rocība ir ļoti atkarīga no tirdzniecības. Viņš ir Austrumindijas kompānijas tirgotājs un visai cienījams cilvēks, taču nekādā ziņā nav uzskatāms par ļoti modernu. Kad nu es atskārtu, ka esmu palikusi malā, man nācās pārvarēt savu kautrību un prātā pārcilāt tēva radus, kuri man varētu būt visnoderīgākie šādam mērķim.

– Un kā savās pārdomās jūs nonācāt tieši pie manis? – lords vaicāja, savilcis lūpas ciniskā smīnā.

Meitene bija gatava šādam jautājumam. – O, tās nebija manas pārdomas! Tas bija tikai veselais saprāts. Redziet, tēvs mēdza allaž sacīt, ka jūs esat pats labākais no viņa radiniekiem. Lai gan no tā, ko jelkad esmu dzirdējusi, – viņa piebilda, – nemaz neizklausījās, ka viņš celtu jūs vai debesīs. Es nekad neesmu satikusi ne savas māsīcas Merivilas, ne arī manas divas tēvamāsas Merivilas, jo tēvs… jums laikam tas ir zināms… tika izstumts no ģimenes, tāpēc ka izrādīja nepaklausību un neapprecēja bagātu mantinieci, kas bija viņam izraudzīta, bet par sievu izvēlējās manu mammu. Tāpēc es no visas sirds ticu, ka viņas nekad arī nesastapšu. Kas attiecas uz to, ka man vajadzētu pie viņām vērsties ar vienalga kādu lūgumu… Nu, nē! – Viņa uz mirkli apklusa un veltīja Olverstokam satumsušu skatienu, bet pēc tam piemetināja: – Turklāt neviena no viņām man nespētu sniegt palīdzību, kas man nepieciešama, jo izskatās, ka tie visi ir blāvi un vecmodīgi ļautiņi, kuri gandrīz nekad nebrauc uz Londonu, jo nespēj pieņemt moderno laiku uzvedības normas. Un tas bija otrs iemesls, lai izraudzītos tieši jūs.

Olverstoks mazliet iepleta acis. – Un kas liek jums domāt, ka man nav iebildumu pret mūsdienu manierēm?

– Nekas. Man jāteic, ka es vispār par jums neko nezināju, bet tas nebija galvenais! Tas, ko redzēju pati savām acīm, parādīja, ka esat pat ļoti mūsdienīgs. Vai varbūt man tas tikai būs izlicies? – viņa vaicāja.

– Paldies! Es… hm… ceru, ka nelieku jums vilties.

– Jā, un pats svarīgākais ir tas, ka jūs apgrozāties augstākajās aprindās. Tas bija vēl viens iemesls izvēlēties jūs, – mis Merivila pavēstīja un atkal draudzīgi pasmaidīja.

– Ak tā, nudien? Un kādam nolūkam? Vai tas būtu uzminams?

– Iespējams, jo nepavisam neizskatāties aprobežots. Lai gan ir jāatzīst, ka biju domājusi jūs esam vecāku. Patiešām žēl, ka tā nav. Lai kā arī būtu, tur nekas nav līdzams, un jūs esat pietiekami nobriedis, lai būtu izmantojams.

– Man ir trīsdesmit septiņi gadi, kundze, – Olverstoks ar zināmu dzēlīgumu balsī pavēstīja. – Un laikam jau man būtu jāpavēsta, ka es nekad neesmu ļāvis, lai mani kāds izmanto.

Viņa ar izbrīnu paraudzījās uz Olverstoku. – Nekad? Kāpēc tad ne?

Marķīzs paraustīja plecus. – Vistīrākais egoisms, kundze, piedevām vēl arī tas, ka man netīk garlaicība.

– Vai tas jūs pārlieku garlaikotu, ja jūs mani iepazīstinātu ar lēdiju Olverstoku? – Viņa mazliet nemierīgi pavērās uz sarunbiedru. – Un pavaicātu, vai viņa būtu tik laipna un ievestu mani sabiedrībā?

– Laikam jau ne, taču tas vispār nav iespējams. Mana māte nomira pirms vairākiem gadiem.

– Nē, nē, es biju domājusi jūsu sievu!

– Es neesmu precējies.

– Neesat! – viņa izsaucās. – Ak, tas nu gan ir apgrūtinoši!

– Ļoti neiejūtīgi no manas puses, vai ne? – lords noteica.

– Ne jau nu gluži neiejūtīgi, jo jūs taču nevarējāt zināt, ka es vēlēšos, lai jūs būtu precējies, – mis Merivila attrauca, ļoti laipni attaisnodama viņu.

Olverstoks sardoniski atbildēja: – Tad nu es pieņemu, ka gadījumā, ja es to būtu zinājis, jūs sagaidītu no manis šās kļūdas labošanu.

Viņa koši pietvīka un satraukti paraudzījās uz lordu.

– Ak, lūdzu! Neuztveriet to kā apvainojumu, – mis Merivila sacīja. – Man nebija ne mazākā nodoma kļūt nekaunīgai, un es uzdrošinos domāt, ka mēs itin labi varēsim iztikt arī bez jūsu sievas, ja vien visu kārtīgi pārdomāsim.

– Mēs? – Olverstoks to pateica, tikko slēpdams vīzdegunību, taču viņa lūpas savilkās smīnā it kā pašas no sevis un acis dusmīgi iezalgojās.

Šīs pazīmes mis Merivila neatstāja nepamanītas. Viņa atviegloti nopūtās un atbruņojoši sacīja: – Paldies Dievam! Es jau baidījos, ka esmu izvedusi jūs no pacietības. Nav iespējams vainot jūs par to, ja jūtaties izprovocēts, jo es jums pierunāju pilnu galvu. Patiesībā es biju domājusi, ka satiekoties būs vieglāk jums paskaidrot visus apstākļus.

– Kādi tad ir tie apstākļi, kundze?

Viņa mazliet vilcinājās un klusēja. Šādu pauzi noteica nevis viņas domīgums vai mulsums, bet gan pūliņi izsvērt, kā labāk lordam Olverstokam visu izskaidrot. – Varētu sacīt, ka šie apstākļi cēlās pēc mana tēva nāves. Tas notika pirms gada. Nevarētu apgalvot, ka par šo jautājumu es nekad nebūtu domājusi, jo es par to mēdzu prātot, arī viņam dzīvam esot, bet tobrīd es lietas labā neko nevarēju iesākt.

– Man nudien ir skumji dzirdēt par jūsu tēva nāvi, – Olverstoks iestarpināja, – taču man ir jāizmanto izdevība, lai jums pavēstītu, ka mēs ar viņu gandrīz nemaz nebijām pazīstami. Un par radniecības saitēm man drīzāk jāteic, ka mēs vienkārši zinājām viens par otra eksistenci. Viņš bija cēlies no manas vecmāmiņas dzimtas un, ja atmiņa neviļ, no tik attāliem radiem, ka grūti pat nosaukt pakāpi.

– Bet tētis mēdza par jums runāt kā par brālēnu! – mis Merivila iebilda. Olverstoks nekomentēja šo piezīmi, un viņa pēc mirkļa turpināja: – Jā, un es zinu, ka mēs esam kaut kur tikušies, jo jūsu vārdu es ieraudzīju arī lielajā dzimtas kokā, ko mēs glabājam mājās, Bībelē.

– Tikai divu laulību pēc, – viņš vienaldzīgi piebilda.

– Es saprotu. Jūs nevēlaties mūs atzīt. Vai ne? Tādā gadījumā nav ne mazākās nozīmes jums izskaidrot, kādā situācijā mēs esam nonākuši. Izlūdzos piedošanu par to, ka sagādāju jums neērtības ar šo apmeklējumu.

Pēc šiem vārdiem marķīzs, kurš bija ļoti cieši nolēmis šo sarunu beigt pēc iespējas ātrāk, gluži iracionālu iemeslu mudināts, piepeši izvēlējās to turpināt. Varbūt viņš kļuva pieļāvīgāks, jo mis Merivila viņam šķita uzjautrinoša, bet varbūt pievilcīgs likās tas, ka viņa Olverstoka atraidījumu pieņēma bez iebildumiem – un tas viņa pieredzē bija kaut kas pilnīgi jauns, tādējādi radot intrigu. Lai kāds arī būtu iemesls, viņš piepeši iesmējās un, samulsinot mis Merivilu, sacīja: – O, cik skaļi vārdi! Nē, nē, neslieniet uzreiz degunu gaisā, tas jums nemaz nepiestāv. Man nav nekādu iebildumu būt pazīstamam ar jums, es pat negrasos noliegt mūsu radniecību, tomēr es neesmu gatavs jums apsolīt nekādu palīdzību, lai kādas ieceres arī rosītos jūsu prātā. Un, starp citu, ko tieši jūs gribējāt man lūgt?

Meitene nomierinājās un pateicīgi uzsmaidīja Olverstokam. – Es esmu spiesta to darīt. Un tas ir tikai kāds nieks. Lūdzu, ievediet manu māsu sabiedrībā!

– Ievest jūsu māsu sabiedrībā? – viņš neizteiksmīgi atkārtoja.

– Jā, lūdzu, ja jūs to varētu. Un laikam jau man jābrīdina, ka jums nāktos ievest sabiedrībā arī mani, jo diezin vai man izdotos pārliecināt māsu, ka es pēc tā nealkstu. Patiesībā viņa ir vispaklausīgākā meitene, kādu vien var iedomāties, taču pašlaik viņa ir iecirtusies un paziņojusi, ka neapmeklēs nekādas balles, ja vien to nedarīšu arī es. Un tas jau kļūst pārmēru apnicīgi, taču es saprotu, ka viņa to dara mīlestības vārdā…

Lords nemēģināja būt izcili pieklājīgs un strupi pārtrauca mis Merivilu: – Mana lieliskā meitene, vai jūs no tiesas sakāt, ka vēlaties iziet sabiedrībā tieši manā aizgādībā? Jums taču nepieciešama kāda matrona, kas jūs pavadītu, nevis vecpuisis!

– Es zinu, – viņa attrauca. – Tieši tālab jau es jutos vīlusies, kad uzzināju par jūsu vecpuisību. Taču es jau esmu izprātojusi, kā mēs varētu pārvarēt šo šķērsli! Vai jums būtu iebildumi, ja mēs izliktos, ka mūsu tēvs ir atstājis trīs jaunākos bērnus jūsu aizbildniecībā? Harijs jau ir pietiekami pieaudzis, un man ir divdesmit četri gadi.

– Man vajadzētu… nekādā gadījumā!

– Bet kālab tad ne? – viņa neatkāpās. – Jums mūsu labā nebūs jādara nekas vairāk, kā vien jāpalīdz debitēt Haritai un varbūt arī man. Pats par sevi saprotams, es pat nemēģinātu iztēloties jūs interesējamies par vēl kaut ko, kas būtu saistīts ar mums. Patiesību sakot, es nemaz tik ļoti nepriecātos par jūsu uzmanības apliecinājumiem, – meitene atklāti piebilda.

– Nē, jūs to nespējat aptvert! Izskatās, ka jūs nesaprotat, kundze, ka mana palīdzība jums nebūs ieejas biļete augstākajā sabiedrībā.

– Kāpēc? – viņa noprasīja. – Es biju domājusi, ka marķīzu pieņem it visur.

– Tas, mis Merivila, ir ļoti atkarīgs no marķīza!

– O! – viņa noteica, pūlēdamās aptvert tikko dzirdēto. – Tētis sacīja, ka jūs esat “neglābjams cīņu gailis”… Vai tas būtu jāsaprot tādējādi, ka jūs tiekat uzskatīts par nepiedienīgu personu?

– Tāls no ideāla, – lords nekavējoties apstiprināja.

Viņa sāka smieties. – Kāda krāpšana! Es nespēju tam noticēt. Pat mans nabaga tētis netika uzskatīts par tik sliktu!

– Pat nabaga tētis… – Olverstoks atkārtoja, tad paņēma savu monokli un pielika pie acs, sākdams cieši pētīt mis Merivilu kā cilvēks, kurš tikko pamanījis kādu retu eksemplāru.

Nelikdamās ne zinis par šādu rūpīgu aplūkošanu, viņa sacīja: – Nē, patiesi, man šķiet, ka pirms iepazīšanās ar manu mammu viņš bija satriecoši nevaldāms… un ir jāatzīst, ka viņu abu aizbēgšana nebūt netika uzskatīta par atbilstīgu soli. Man allaž ir licies visai savādi, ka mamma tam piekrita, jo viņa bija ļoti cienījama, jūs saprotat, viņa bija ļoti, ļoti laba… Un tomēr es ticu, ka cilvēki, kas ir kaislīgas mīlas varā, nepārtraukti mēdz darīt visdīvainākās lietas, un reizēm es iedomājos, ka mamma noteikti ļāvās pierunāties. Nevaru sacīt, ka es viņu pazinu pārāk labi, jo viņa nomira drīz pēc Feliksa piedzimšanas, bet Harita ir īsta mātes kopija un ir viegli pierunājama. Un, tas nav noliedzams, vecāki tolaik bija tik ļoti jauni! Jūs tikai padomājiet! Tētis sasniedza pilngadību tikai nedēļu pirms manas piedzimšanas! Es pat nespēju iztēloties, kā viņam izdevās uzturēt ģimeni, ja reiz viņa paša tēvs bija padzinis viņu no ģimenes un atstājis bez graša kabatā. Un man nav pamata domāt, ka viņam bija arī kāda ienesīga nodarbošanās. Pēc laulībām ar manu mammu tētis aizmirsa par visām savām pārgalvībām; var saprast, kāpēc mani vecvecāki bija uz viņiem ļoti sadusmojušies un jutās apkaunoti, tomēr uzskatu par ļaunu netaisnību to, ka viņi manu mammu neuzņēma ģimenē.

Marķīzs izvēlējās taktiski paklusēt. Olverstoka atmiņas par nelaiķi misteru Merivilu, kuru viņš bija sastapis pirms nedaudziem gadiem, bija grūti sasaistāmas ar cilvēku, kurš krasi mainījis savu iedabu.

– Un, pēc manām domām, – turpināja mis Merivila, – viņiem par šādu nelaipnību tika pienācīgi atdarīts, kad abus manus vecvecākus un manu tēvoci Džeimsu, kurš bija mantinieks, aiznesa tīfs. Citu pēc cita, dažu dienu laikā. Tā mans tētis tika pie īpašuma. Un tieši laikā, lai Harijs piedzimtu Greinārdā! Un pēc viņa, protams, bija Harita, Džesamijs un Felikss… – Mis Merivila apklusa, jo pamanīja, ka marķīzs samirkšķina plakstus. Viņa pasmaidīja. – Zinu, ko jūs domājat! Un jums ir pilnīga taisnība. Mums visiem, izņemot Hariju, ir gaužām jocīgi vārdi! Atļaušos jums apliecināt, ka mums tie ir kā milzu pārbaudījums. Kad piedzimu es, nekas nekavēja manu mammu dot man vārdu Frederika. Tētim par godu, jūs jau saprotat. Tad nāca Harijs, par godu mammai pašai, jo viņu sauca par Harietu. Un manai māsai vārdu izraudzījās tētis, jo viņš sacīja, ka pievilcīgāku bērnu mūžam nav redzējis. Džesamijs tika nosaukts tādā vārdā par godu savam krusttēvam; un vārds “Felikss” bija mammas ierosinājums, jo mēs bijām tik laimīga ģimene!

Un tā tas nudien arī bija… līdz mammas aiziešanai mūžībā. – Viņa atkal apklusa, bet gandrīz tūdaļ pat saņēmās, mazliet pašūpoja galvu, it kā vēlēdamās aizgainīt sliktās atmiņas, un gaišākā tonī piebilda: – Tāpēc mums jāizmanto labākais, ko mums sniedz mūsu absurdie vārdi. Mēs ar Džesamiju nozvērējāmies, ka nekad nesauksim viens otru par Džesiju un Frediju, kā arī nepieļausim, lai to dara kāds cits.

– Vai pārējie paklausa?

– Jā… gandrīz vienmēr. Man ir jāatzīst, ka Felikss reizumis pasaka “Džesijs”, bet tikai tad, ja Džesamijs viņu ir īpaši nokaitinājis. Un privātās sarunās Harijs mani reizumis sauc par Frediju, taču ne jau tālab, lai sāpinātu. Viņš nekad nesauc Džesamiju par Džesiju, lai cik provocējoši arī brālis izturētos, jo Harijs ir četrus gadus vecāks, turklāt arī ģimenes galva. Viņš uzskatītu, ka ir pārāk nekrietni izaicināt Džesamiju uz strīdu, ja spēj viņu pieveikt vienā mirklī. Bet Džesamijam drosmes gan netrūkst. Harijs apgalvo… Ak, mans Dievs! Es tikai runāju un runāju, turklāt nepasaku neko, kas būtu saistīts ar jūsu vizītes mērķi. Tātad, par ko es sāku stāstīt?

– Manuprāt, jūs bijāt sākusi runāt par laiku, kad nomira jūsu māte.

– Jā, nudien. Lūk, tas mūs ietekmēja visai ļauni. Man ir pamats domāt… nē, patiesībā es to zinu… mans tētis bija tik ļoti satriekts, ka radās nopietnas aizdomas par viņa spēju saglabāt veselo saprātu. Es biju pārāk jauna, lai to aptvertu, taču saprotu, ka viņš ilgu laiku bija sasirdzis… vai arī man tā šķiet. Atlabis viņš vairs nebija tāds kā iepriekš. Jāteic, viņš bija kļuvis par tādu kā svešinieku un tikpat kā neuzturējās mājās. Tētis nespēja tur atrasties, ja blakus nebija mammas. Pat ja mums tas tolaik nemaz īpaši nepatiktu, es šad un tad iedomājos, ka viņam vajadzēja apprecēties vēlreiz, tas nāktu viņam par labu. Es apzinos, ka man nav piedienīgi tā runāt, taču viņš bija visai nepastāvīgs, jūs jau saprotat.

– Jā, – attrauca Olverstoks. – Es saprotu. Vai viņš patiešām jūs atstāja pašus savā ziņā? Tam ir visai grūti noticēt.

– Nē, nē, protams, tā viņš nerīkojās. Manas mammas neprecētā māsa Serafīna pārcēlās dzīvot pie mums un kopš mammas nāves ir bijusi ar mums kopā.

– Viņa joprojām ir pie jums?

– Jā. Mīļais Dievs, kā gan mēs bez viņas atbalsta būtu varējušas atbraukt uz Londonu!

– Jums nāksies mani atvainot. Tā kā es neredzēju un… līdz šim brīdim neko arī nebiju dzirdējis par jūsu mātesmāsu, tad man radās priekšstats, ka esat nolēmušas iztikt bez pavadones.

– Es neesmu tik neapdomīga! Kālab gan jūs apgalvojat… Ak! Jūs uzskatāt, ka nav piedienīgi, ja es pieņemu jūs, klāt neesot manai pavadonei! Mana krustmāte Skrebstere brīdināja, ka tā tas varētu būt, bet ziniet, es jau neesmu tik viegli ietekmējama meitene. Lai gan mēs esam jau diezgan pieraduši pie Serafīnas, man būtu grūti noticēt, ka jums viņa varētu patikt. Pirmām kārtām, viņa ir gluži kurla, otrkārt, viņa ir mazliet ekscentriska. Ja viņa ienāk, lūdzu, tikai neiesaistieties ķildā ar viņu!

– Es jums varu pilnīgi droši apsolīt, ka to nekādā ziņā nedarīšu! – Olverstoks sacīja. – Vai viņa ir tik ķildīga?

– Nē, bet ienīst vīriešus, – paskaidroja Frederika. – Mēs domājam, ka jaunībā viņa droši vien piedzīvojusi dziļu vilšanos. Uzdrošinos apgalvot, ka, ieraudzījusi jūs šeit, viņa nekavējoties dotos projām.

– Būtu sarežģīti šādu dāmu nosaukt par ideālu pavadoni, – marķīzs secināja.

– Nekādā ziņā! Un ir pat vēl ļaunāk, jo viņai pamazām sāk nepatikt arī Harijs, lai gan agrāk tā nebija. Viņa neieredzēja tēti, taču tas bija visai saprotams, jo viņš pret Serafīnu izturējās gaužām necivilizēti, turklāt patiesi ļauni un šokējoši ātrā tempā bija sācis izputināt savu īpašumu. Laimīgā kārtā tēti ķēra trieka, iekams viņš bija paguvis šo procesu novest līdz galam.

– Tiešām laimīga sagadīšanās, neko neteiksi! – lords secināja, saglabājot īpaši nopietnu sejas izteiksmi.

– Jā, vai ne? Lai gan tēvs lielā mērā izārstējās, tomēr ne smadzenes, ne locekļi vairs viņam neklausīja tik labi kā senāk. Es nevēlējos sacīt, ka viņš bija zaudējis saprātu, nē, viņš tikai kļuva ļoti izklaidīgs un… pavisam citāds! Viņš nebija ne mežonīgs, ne kūtrs, ne arī nelaimīgs. Nē, nudien, pirms tam man viņš nepatika ne pustik labi! Viņš nodeva manā pārziņā īpašuma pārvaldīšanu un visus savus darījumus, ko es uzņēmos ar prieku, un ar lielu advokāta mistera Solkoma palīdzību man izdevās paglābt mūsu īpašumu no sabrukuma. Tas notika pirms pieciem gadiem. Manuprāt, Harijs noturēs saimniecību kaut dažus gadus, tad atradīsies visai komfortablā situācijā, turklāt varēs pat nodrošināt Džesamiju un Feliksu, un to viņš ir apņēmies darīt, jo uzskata par netaisnību to, ka viss vēlāk pāries viņa īpašumā. Saprotiet, tētis nebija atstājis testamentu.

– Augstais Dievs! Kas pienāksies jums un jūsu māsai?

– O, mēs esam ideāli nodrošinātas! – mis Merivila paskaidroja Olverstokam. – Mammas īpašums tika sadalīts meitām, un mēs katra saņēmām piecus tūkstošus mārciņu. Pieļauju, ka jums šī summa nešķiet pārmēru liela, tomēr mums tā dod zināmu neatkarību, turklāt tas nozīmē arī to, ka Harita nebūs līgava bez pūra.

– Tātad viņa ir saderināta?

– Nē, pagaidām vēl ne. Tieši tālab, kad mūsu tēvs pirms gada nomira, es apņēmos aizvest māsu uz Londonu. Jūs taču saprotat, ka atstāt viņu Greinārdā nozīmētu aprakt viņu dzīvu! Mūsu māju tuvumā nav pat neviena kūrorta; kā gan Harita varētu nodibināt jelkādas pieņemamas pazīšanās? Viņa… viņa būtu vienkārši zudusi, lord Olverstok! Kad jūs viņu ieraudzīsiet, jūs sapratīsiet, kālab es uzskatīju par savu pienākumu māsu atvest uz Londonu. Viņa ir vispiemīlīgākā meitene! Un viņai ir tik gaišs raksturs! Viņa nemēdz būt untumaina vai dusmoties bez iemesla. Un viņa ir patiešām pelnījusi pašu izcilāko laulību.

– Mans sekretārs arī ziņoja, ka viņa esot īsts dārgakmens, – lords neizteiksmīgi pavēstīja. – Tomēr izcilas laulības galvenokārt nosaka izcils pūrs.

– Taču ne vienmēr! – Frederika spēji iebilda. – Atcerieties māsas Ganingas! Viena no viņām izgāja par sievu pat pie diviem hercogiem. Un es labi zinu, ka viņa nebija nekāda bagātā mantiniece, jo tētis man stāstīja par viņām un apgalvoja, ka Harita viņas pārspētu, pat īpaši nepūlēdamās. Ar to es nevēlējos sacīt, ka alkstu, lai Harita apprecētos ar hercogu… vai vispār ar kādu augstmani… protams, ja kāds viņu bildinātu… Taču es nudien sagaidu, ka viņa varētu atrast ļoti labu partiju un apprecēties, ja vien man izdotos viņu pienācīgi ievest sabiedrībā. Par to es esmu ļoti daudz domājusi, bet diemžēl nesaprotu, kā to labāk izdarīt. Un piepeši, kad es jau jutos gluži vai iestrēgusi bezizejā, misters Solkoms ieradās pie manis un jautāja, vai es būtu gatava apsvērt iespēju uz gadu noīrēt jau mēbelētu ēku. Viņu bija uzrunājis kāds nesen pensionējies kungs, kurš vēlējās iegādāties īpašumu Herefordšīrā, bet pagaidām vēl nebija atradis neko sev pa prātam; lai labāk pakalpotu šim kungam un ik reizi, kad parādītos kāds apskates vērts īpašums, viņam nenāktos braukt visu tālo ceļu no Londonas, kas allaž izrādās visai neparocīgi, viņš bija iedomājies, ka varētu izīrēt mitekli laukos. Jūs varat iedomāties, cik labprāt es devu viņam pajumti!

– Jā, gan. To es patiesi varu iztēloties. Gluži tāpat kā to, ka jūsu brālim šajā jautājumā nekas nebija sakāms!

– Tobrīd viņš vēl nebija pilngadīgs, bet, pats par sevi saprotams, bez viņa piekrišanas es neko neizlēmu. Iesākumā viņam tāds risinājums nepatika, man liekas, bija aizskarts viņa lepnums. Patiesības labad jāteic, ka arī man pašai tas nemaz nešķita tik brīnišķīgs darījums, bet kas gan varētu būt vēl muļķīgāks par turēšanos pie sava lepnuma, ja nākas dzīvot no rokas mutē? Joprojām, tikai pateicoties visstingrākajai taupībai, mēs varam izvairīties no iekrišanas parādos. Kamēr misters Ports nebija uzsācis pārrunas par mājas iegādi, man pilnībā nebija iespējams uzņemties šo izaicinājumu un doties uz Londonu. Man nebija vēlēšanās palikt atkarīgai no nabaga Harija. – Viņa nopietni paraudzījās uz lordu. – Tā nedrīkstētu būt, jūs taču saprotat. Viņam es to nesacīju, jo viņš vēl ir ļoti jauns un uzskata, ka mums visiem nekas nevarētu būt vēl dabiskāks kā palikšana Greinārdā. Taču tas nebūtu liels pārsteigums, ja pēc gadiem diviem viņš vēlētos apņemt sievu. Jau tikai doma par to, cik ļoti jaunajai sievai varētu nepatikt Harija māsas, kuras gluži vai iesakņojušās Greinārdā… Mums visiem tā būtu ārkārtīgi neērta situācija.

– Svēta patiesība! – marķīzs piekrita. – Ja vispār kāda sieviete šādos apstākļos vēlētos iziet par sievu pie viņa, un par to es ļoti šaubos.

Mis Merivilas nopietnība pagaisa, un viņa atkal iesmējās. – Viņa baidītos, ka vadības groži vienmēr būtu manās rokās, vai ne? Un acīmredzot tā arī būtu, jo es tur visu esmu pārraudzījusi jau tik ilgi… Senus ieradumus ir grūti mainīt. Nē. Haritai pats piemērotākais risinājums būtu laba laulība. Un zēniem, mūsu mātesmāsai un arī man pašai vajadzētu domāt par to, kā iekārtoties, tiklīdz Harijs būs saderinājies. To es esmu izlēmusi jau sen. Tomēr visspiedīgākā vajadzība pašlaik ir Haritas dzīves nokārtošana. Man šķiet ļoti netaisni, ja kādai tik daiļai būtnei jānīkst vecmeitās. Un tieši tas taču ar viņu notiktu, ja vien viņa neapprecētos ar kādu no tiem biedējoši trulajiem jaunajiem cilvēkiem, kuri dzīvo mūsu apvidū un jau bija sākuši mest kārus skatienus uz viņu; vai pat vēl ļaunāk… kāds pilnīgi nepiemērots radījums, kurš vispār nav nekā vērts. Tādi apsvērumi lika man uzskatīt mistera Porta piedāvājumu par laimīgu likteņa pavērsienu. Jūs tikai padomājiet, ser! Viņš īrē tikai māju, bet piemājas saimniecība, ko es neuzdrošinājos viņam piedāvāt, un pārējā īpašuma daļa, kas jau atkal pamazām sāk jukt un brukt, paliek Harija ziņā, jo, pats par sevi saprotams, misteram Portam nav ne mazākās intereses sevi apgrūtināt ar tās pārvaldīšanu. Svarīgi ir tas, ka misters Ports bija ieinteresēts paturēt kalpotājus, izņemot virssulaini un saimniecības vadītāju. Tas bija vēl viens laimīgs likteņa pavērsiens, jo misis Hērlija un dārgais, vecais Badls nekad nepiekristu palikt Greinārdā, ja saimnieki nebūtu Merivili. Tā nu mums bija iespējams paņemt viņus uz Londonu. Lai arī viņi nicina galvaspilsētu, nemitējas man sacīt, ka šī ir viena briesmīga māja ar biedējoši noplukušām mēbelēm, un žēlojas, ka šejienes kalpotāji ir īsti dīkdieņi, viņu klātbūtne man sniedz lielu mierinājumu. Man ir jāteic, – Frederika atklāti piebilda, – šī nudien ir briesmīga māja un, kā esmu atklājusi, neatrodas pilsētas modernajā daļā. Tā kā nekad agrāk nebiju Londonā uzturējusies, es palūdzu krustmāti Skrebsteri sameklēt mums jau mēbelētu māju. Un tā bija kļūda. Viņa pati dzīvo Hārlijstrītā, un es sapratu, ka šajā rajonā galvenokārt apmetušies tie, kas nodarbojas ar tirdzniecību. Lai kā arī būtu, man ir stāstīts, ka visnesamērīgākās īres maksas tiek pieprasītas par namiem Meifērā, turklāt ir jāmaksā par iebraukšanu. Tā nu es nežēlojos. Un tomēr mana lielākā kļūda bija gluži cita. Es diemžēl noticēju, ka mūsu krustmāte ir gana ietekmīga un ka viņai būs arī vēlēšanās mūs ievest augstākajā sabiedrībā! – Frederika pasmaidīja. – Mana mēle gan šaudās kā adata, vai ne? Īsumā stāsts ir šāds. Tā kā Skrebsteriem nav bērnu, viņi nekad nebija pat mēģinājuši dzīvot moderni; un nabaga krustmāte Amēlija izrādījās gluži pārbiedēta, kad es viņu informēju par savu lēmumu ierasties Londonā, lai te pavadītu sezonu. Lūk, ser, tieši tālab es biju spiesta vērsties pie jums.

Lords bija domīgi bungojis ar pirkstu galiem pa šņaucamās tabakdozes vāciņu, tad viņš to atvēra un, mazliet saraucis pieri, paņēma šķipsniņu tabakas pirkstos. Frederika, ne uz ko īpaši necerēdama, vēroja viņu. Olverstoks aizvēra dozes vāciņu, notīrīja pirkstus un beidzot paraudzījās uz meiteni; vīrieša piere joprojām bija saraukta. – Jūs izturētos ļoti saprātīgi, ja samierinātos ar kaut ko mazāku par augstāko sabiedrību, – viņš neizteiksmīgi noteica.

– Vai tad mēs esam tik neatbilstīgas? – viņa noprasīja.

– Par izcelšanos nevarētu būt iebildumu. Taču, runājot par citiem aspektiem… jā, esat. Es nezinu, kādi varētu būt jūsu finanšu resursi, bet…

– Pietiek!

– Ja jūs sapņojat par savas māsas ievešanu galmā, būtu saprātīgi naudu iekrāt. Lai arī šis ieguldījums nenestu dividendes.

– To es zinu un par to nemaz nedomāju.

– Par ko tad?

Viņa saņēma kopā klēpī saliktās rokas un, mazliet aizturējusi elpu, sacīja: – Par iekļūšanu Olmaka klubā!

– Mis Merivila, jūs mērķējat pārmēru augstu. Neviena mana rekomendācija nebūs pietiekama, lai jūs varētu pārkāpt šo svētīto slieksni. Ja vien jūsu paziņu vidū neatradīsies kāda matrona, kam ir iespēja tur iekļūt un kas būtu gatava jūs atbalstīt…

– Nē, tādu man nav. Ja būtu, man nenāktos vaicāt pēc jūsu palīdzības. Tomēr es negrasos padoties! Kaut kā es tomēr panākšu… Jums atliks vien noskatīties.

Marķīzs pieklājīgi piecēlās un sacīja: – Es ceru, ka jūs to spēsiet. Ja jūs kaut nedaudz uzskatāt manu padomu par vērā ņemamu, tad atļaušos piebilst, ka jums noteikti būs labāki panākumi, ja dosieties uz kādu no kūrortiem. Piemēram, uz Bātu vai Tanbridžvelsu, kur varēsiet piedalīties sarīkojumos un neapšaubāmi sastapsiet piemērotus cilvēkus.

Piecēlās arī mis Merivila, taču viņa nepaguva atbildēt, jo uz kāpnēm atskanēja steidzīgi soļi. Jau nākamajā mirklī telpā ieskrēja spēcīgas miesasbūves puisis skolas vecumā un iesaucās: – Tas bija vistīrākais izdomājums! Mēs visur izmeklējāmies, un es izvaicāju cilvēkus, bet neviens par to neko nezināja!

CETURTĀ NODAĻA

Mis Merivila ne mazākajā mērā nesatraucās par to, ka viņas istabā iebrāzies jauns džentlmenis, kuru viņa iepriekš bija redzējusi pirms trijām stundām; viņa apkaklīte bija saburzīta un netīra, nankina bikses notraipītas ar dubļiem. Jaunā dāma ar labi saklausāmu līdzjūtību balsī sacīja: – Ak, nē! Cik žēl! Tomēr tā nevarētu būt tikai izdoma, Feliks. Tev to teica misters Rašberijs, un viņš taču nebūtu tevi mānījis!

Tobrīd māsters Felikss Merivils jau bija paguvis veltīt marķīzam paviršu skatienu un neapšaubāmi grasījās māsai pavēstīt vairāk par savu rīta odiseju, taču tas neizdevās, jo ieradās vēl viens, mazliet vecāks jauneklis, kurš bija sekojis viņam pa pēdām un noteikti grasījās atgādināt, kā pieklātos uzvesties. Liels, pinkains suns, par kura izcelsmi nebija īstas skaidrības, skrēja puisim aiz muguras. Kad brālis atvainojās māsai par šādu ielaušanos, kamēr viņa sarunājas ar viesi, suns arī bija nolēmis izrādīt visaugstākā līmeņa pieklājību un apsveicināties ar marķīzu. Dzīvnieka spalvainās astes kūļāšanās norādīja, ka nolūki ir visai draudzīgi; suns neapšaubāmi grasījās lēkt viesim klēpī. Olverstoks diezgan labi zināja, kā apieties ar suņiem, un pasargāja seju no dāsnas apglāstīšanas ar slapju suņa mēli un savu dārgo mēteli no dubļainu ķepu nospiedumiem. Viņš gluži vienkārši satvēra suni aiz priekšķepām un turēja izstieptas rokas attālumā. – Jā, labs suns! – viņš teica: – Man prieks, ka es tev patīku, bet tomēr es negribu, lai tu laizītu manu seju!

– Zemē, Lufra! – nokomandēja māsters Džesamijs Merivils stingrā balsī. Neizrādīdams nekādas neveiklības pazīmes, gluži tāpat kā viņa māsa, jauneklis piebilda: – Izlūdzos piedošanu, ser! Es nebūtu ņēmis suni līdzi, ja zinātu, ka pie manas māsas ir viesis.

– Tas nav nekas ļauns. Man suņi patīk, – atbildēja lords, pilnīgi pakļaudams dzīvnieku, jo bija sācis ar pirkstiem kasīt tam muguru vietā, kurai viņš pats nespēja piekļūt. – Kā jūs viņu nosaucāt?

– Lufra, ser, – Džesamijs atbildēja, un pie viņa matu saknēm parādījās tumšs pietvīkums. – Lai gan es šādu vārdu neesmu devis. Tā bija manas māsas muļķīgā iedoma. Es viņu saucu par Vilku, kad viņš bija pavisam maziņš. Bet viņi uzstāja, un galu galā suns vairs neatsaucās uz savu īsto vārdu. Un tā taču nemaz nav kuce!

Redzēdama, ka lordam ir nepieciešami paskaidrojumi, Frederika sacīja: – Tas vārds ir ņemts no Valtera Skota poēmas “Ezera jaunava”. Uzdrošinos apgalvot, ka jūs atceraties to fragmentu, kurā runāts par monarhu un drosmīgo suni Lufru, kas metās briedim pie rīkles.

– Un dzēra viņa asinis… – ar baudu iestarpināja Felikss.

– Ak, izbeidz! – dusmīgi ieteicās vecākais brālis. – Tas nemaz nebija briedis, ser. Tikai jauns vērsēns, kuru viņš neuzskatīja par bīstamu. Un, ja runājam par to asiņu dzeršanu… nieki.

– Nu jā, bet tu taču nevarēsi noliegt, ka Lufs tevi paglāba no sabadīšanas! – atgādināja Frederika. Viņa paraudzījās uz Olverstoku. – Jūs tikai padomājiet! Viņš tik tikko bija izaudzis no kucēna vecuma, bet tomēr metās uz priekšu un pieķērās vērsim pie rīkles, bet Džesamijs tostarp paguva pārrāpties pāri žogam un nokļūt drošībā! Un es esmu dziļi pārliecināta, ka pat smadzeņu kauls nespētu aizvilināt viņu projām no Džesamija. Vai ne, dārgo Luf?

Laimīgs par šādu cieņas izrādīšanu, uzticamais suns pieglauda ausis, paluncināja asti un, mazliet iesmilkstēdamies un smagi elsodams, apsēdās viņai pie kājām.

Suņa saimnieks pēc šādiem vārdiem jutās visai neomulīgi un labprāt būtu devies projām kopā ar Lufru un brāli, ja vien Frederika nebūtu viņu aizkavējusi un sacījusi: – Nē, lūdzu, neskrien projām! Es vēlos iepazīstināt tevi ar lordu Olverstoku. Ser, šie ir mani brāļi Džesamijs un Felikss.

Lords, pieņemdams viņu paklanīšanos, pamanīja, ka tiek novērots. Džesamijs, kuram bija apmēram sešpadsmit gadu, vērtējoši viņu nopētīja, un to darīja arī Felikss, trīs vai četrus gadus jaunāks par savu brāli; viņa skatienā vēl jautās zināms bērnišķīgums. Marķīzs nebija radis pie tā, ka tiek vērtēts, un viņa skatienā uzzibsnīja jautrība.

Olverstoks nosprieda, ka Felikss ir ļoti līdzīgs savai māsai, tikai viss viņā ir vairāk akcentēts – mati tumšāki nekā Frederikai, deguns vēl izteiktāk līdzinājās ērgļa knābim, mutes un zoda forma liecināja par ietiepību, skatiens likās tikpat ciešs kā vecākajai māsai un brālim, turklāt kautrība piemita vēl mazākā mērā. Tieši viņš pārtrauca klusumu ar vārdiem: – Ser, vai jūs kaut ko zināt par “Noķeriet mani, kas to spēj”?

– Protams, ka viņš to nezina! Nezaudē taču pieklājību! – brālis viņam aizrādīja. – Izlūdzos jūsu piedošanu, ser! Viņš ir tik vieglprātīgs, gatavs ķert vējdzirnavas.

– Te ir runa nevis par vējdzirnavām, bet gan par dzelzceļa lokomotīvēm, – iejaucās Olverstoks un paraudzījās uz Feliksu. – Vai man ir taisnība? Par tādu kā tvaika lokomotīvi?

– Jā, tieši tā! – Felikss kaismīgi apliecināja. – Trevitika izgudrojums. Es nerunāju par “Šņācošo velnu”, kas pārvietojās pa ceļiem; tas sadega.

– O, tas arī ir visai labs izgudrojums! – iesaucās Džesamijs. – Tvaika dzinēji uz mūsu ceļiem. Ak, tie taču visus zirgus iedzīs pilnīgās šausmās!

– Nu nezinu gan, uzdrošinos sacīt, ka zirgi visai drīz pie tiem pieradīs. Turklāt es nemaz nerunāju par to. Es biju domājis to, kas skrien pa sliedēm ar ātrumu piecpadsmit jūdžu stundā. Ļoti iespējams, pat vēl vairāk. – Viņš atkal pievērsās Olverstokam. – Es zinu, ka tā ir atvesta uz Londonu, jo misters Rašberijs, mans krusttēvs, man to pateica. Turklāt, samaksājot šiliņu, ar lokomotīvi var doties izbraucienā. Viņš teica, ka tas esot Ņūrodas ziemeļos, netālu no Montagjū nama.

– Esmu pārliecināts, ka tieši tā arī bija, – sacīja Olverstoks. – Tādu vai citādu iemeslu pēc es ne reizi tur neesmu bijis, bet man atmiņā palicis, ka tas izgudrotājs… kāds bija viņa vārds?

– Trevitiks! Pirmajai viņa izgudrotajai lokomotīvei bija piestiprināti pieci vagoni! Un tā spēja vest desmit tonnas dzelzs un septiņdesmit vīru, taču tikai ar ātrumu piecas jūdzes stundā. Tā ir Velsā… vietas vārdu es esmu aizmirsis… taču tai lokomotīvei, kas ir šeit, ir tikai viens vagons un…

– Vai tu varētu iekost sev mēlē, mazais, riebīgais dūdiniek? – Džesamijs pārtrauca brāli. – Ja tu šādi turpināsi pļāpāt, tevi ikkatrs noturēs par īstu niekkalbi, kurš neļauj lordam Olverstokam ne vārda bilst.

Šāda pārmetuma apmulsināts, Felikss steidzās atvainoties marķīzam Olverstokam, taču lords, kuru jaunekļa runas plūdi bija uzjautrinājuši, atteica: – Kādas muļķības! Es allaž spēju bilst kādu vārdu, ja vien pats to vēlos. Tāda lokomotīve patiešām bija, Feliks, taču diemžēl man laikam jānorāda, ka tā jau ir pagātne. Sliecos domāt, ka Trevitiks iznomāja zemi pie Ficroja laukuma, aplika tam apkārt žogu un izvietoja apļveida sliedes. Cik atceros, tas izraisīja īstu furoru; lai gan daudz cilvēku devās to apskatīt, tikai daži ļāvās pierunāšanai ar to braukt. Un drīzumā tādu vairs nebija vispār, jo sliedes salūza, bet lokomotīve apgāzās! Tāpēc par to nācās aizmirst. Tas bija apmēram pirms desmit gadiem. – Viņš pasmaidīja, ieraudzījis vilšanos Feliksa sejā. – Es atvainojos, vai jūs esat tik ļoti ieinteresēts šajā lokomotīvju lietā?

– Jā… nē… mani interesē dzinēji! – viņš izstomīja. – Saspiests gaiss! Ser, vai esat redzējis to pneimatisko pacēlāju Soho lietuvē?

– Nē, – atbildēja lords. – Un jūs?

– Viņi jau man neatļautu, – skumīgi noteica Felikss, un piepeši viņam prātā iešāvās kāda doma. Acīm dedzīgi kvēlojot, zēns paraudzījās uz Olverstoku un vienā elpā izgrūda: – Ja jūs vēlētos to redzēt… vai jūs varētu?

Frederika jau atkal bija apsēdusies un sacīja: – Nē, nē, Feliks! Lords Olverstoks to nevēlas. Tu nedrīksti uzmākties viņam ar lūgumiem tevi turp aizvest.

Viņai bija taisnība. Olverstokam nebija ne mazākās vēlēšanās novērtēt sazin kādu pneimatisko liftu, taču viņš nespēja turēties pretī lūgumam jaunekļa acīs, kas cieši vērās viņā. Lords atkal apsēdās un mazliet skumīgi pasmaidīja, bet pēc tam sacīja: – Pieļauju, ka es to varētu. Taču jums nāksies par to izstāstīt mazliet vairāk.

To izdzirdējis, Džesamijs, labi apzinādamies, pie kā varētu novest šāds aicinājums, uzmeta māsai sāpjpilnu skatienu. Lai arī viņas acis uzzibsnīja, Frederika pat nemēģināja apklusināt mazo brāli.

Un šis uzdevums viņai nemaz nebūtu pa spēkam. Ļoti reti gadījās, kad Felikss sastapās ar iedrošinājumu plašāk iztirzāt tematu, ko saprata tikai daži cilvēki, savukārt lielākā daļa uzskatīja par visai garlaicīgu. Zēna skatienā iekvēlojās gaisma, viņš sāka runāt un mēģināja izskaidrot pneimatiskā pacēlāja darbības principus. No viņa vārdiem izrietēja, ka tas ir neliels dzinējs, ko darbina gaiss no kompresora tajā pašā lietuvē. Jau pēc īsa brīža Olverstoks tika gluži vai apbērts ar dažādiem terminiem, Felikss runāja par cilindriem, virzuļa stieņiem, vārstu mehānismiem un vilkmes caurulēm. Feliksa izpratne par šiem procesiem gan bija tāla no ideālas, un viņš ne vienmēr izteicās pilnīgi skaidri, toties alkas pēc zināšanām mudināja puisi teju vai noslīcināt marķīzu Olverstoku jautājumu jūrā. Un uz dažiem jautājumiem lordam pat izdevās atbildēt samērā izsmeļoši. Viņš šo tematu pārzināja kaut vai tik lielā mērā, lai Feliksa acīs brālis un māsa izskatītos pēc nicināmiem nelgām un Olverstoku no gluži nejauša viesa stausa pārceltu iemīļota ciemiņa lomā. Viņš bija visinteliģentākais klausītājs, kādu vien Feliksam bija gadījies sastapt un kuram tika piedots pat tas, ja viņš atvainojoties laiku pa laikam sacīja: – Vai saproti, Feliks, es par zirgiem zinu daudz vairāk nekā par dzinējiem!

Šīs atzīšanās dēļ Olverstoka spožums Feliksa acīs mazliet nobālēja, savukārt Džesamijs sāka marķīzu cienīt vairāk. Viņš tūlīt vēlējās noskaidrot, vai kariete, ko viņš bija pamanījis uz ielas un par kuru bija gatavs izteikties gari un plaši, pieder lordam. Uzzinājis, ka tā patiešām ir, viņš atstūma brāli malā un ievilka lordu sarunā par augstākās klases zirgiem.

Ja kāds marķīzam būtu sacījis, ka viņš pusstundu būs spiests pavadīt pusaudžu sabiedrībā, viņš bez mazākās vilcināšanās būtu nekavējoties atvainojies un devies projām. Tik ļoti reti gadījās, ka lords nesāka garlaikoties jebkādā sabiedrībā, taču šajā reizē viņam nebija garlaicīgi. Olverstoks bija pārsmalcinātu vecāku bērns, turklāt jaunākais no viņu pēcnācējiem, un nebija pieredzējis šādu dzīvi, kādu vadīja Merivili. Olverstoka māsu bērnus, kad tie vēl bija mazi, saģērbtus labākajās drānās, veda viņam atrādīt un piedraudēja ar sodiem, ja viņi neuzvedīsies pieklājīgi. Viņam šie bērni bija likušies garlaicīgi, dumji un nespējīgi ne vārda pateikt, bet jaunie Merivili viņam sagādāja patīkamu pārsteigumu. Māsas, visticamāk, neatbalstītu nedz tik tiešu un nepiespiestu izturēšanos, nedz arī to, ka puišiem ne vismazākajā mērā nepiemita kautrīgums, ko viņas uzskatīja par gluži vai neatņemamu skolnieku rakstura īpašību. Olverstoks abus vērtēja kā labi audzinātus un interesantus, tālab apbalvoja ar iecietību, kura būtu ārkārtīgi izbrīnījusi tos, kas lordu pazina labāk.

Lordam šie puiši patika, tomēr arī viņa izturībai bija robežas. Kad Felikss ar elkoni pagrūda Džesamiju, lai atsāktu sarunu par cauruļu katliem, dzinējiem un propelleriem, viņš iesmiedamies piecēlās un sacīja:

– Manu dārgo zēn, ja tu vēlies kaut ko vairāk uzzināt par tvaikoņiem, dodies izbraucienā pa Temzu, bet nevaicā man! – Viņš pagriezās pret Frederiku, tomēr nepaguva atvadīties, jo atvērās durvis un telpā ienāca divas sievietes. Lords pagriezās, un vārdi izdzisa uz viņa lūpām.

Abām sievietēm mugurā bija pastaigu tērpi, taču ar to arī abu līdzība beidzās. Viena bija drūma kundze nenosakāmā vecumā, visumā nepievilcīga; savukārt otra bija valdzinošākā meitene, kādu lordam ar viņa visai plašo pieredzi jelkad bija nācies skatīt vaigā. Olverstoks saprata, ka viņš raugās uz mis Haritu Merivilu un ka viņa sekretārs ne nieka nebija pārspīlējis, runādams par šās jaunavas daili.

Sākot ar viņas mirdzoši zeltsprogoto galviņu un beidzot ar skaisti veidotajām pēdām, kas bija ieautas smalkādas zābaciņos… šāda aina liktu aizrauties jebkura vīrieša elpai. Viņas stāvs bija elegants, potītes šķita gluži kā izvirpotas, sejas āda būtu rosinājusi apbrīnotājus salīdzināt to ar Damaskas rozes ziedlapiņu maigumu vai ar nobriedušiem firziķiem, viņas maigās lūpas bija vilinoši izliektas, deguns – diezgan taisns un ar smalkām nāsīm. Acis bija debesu zilgmes krāsā un nevainības pilnbriedā uzlūkoja pasauli, skatienā kavējās vaļsirdība un tikko jaušams domīgums. Galvā meitenei bija vienkārša neapoliešu stila cepurīte, bet kleitu apslēpa debeszila kašmira mētelis. Marķīza roka gluži instinktīvi tvēra pēc monokļa, un Frederika, ar māsas lepnumu to pamanījusi, steidzās iepazīstināt lordu ar radinieci.

Mis Serafīna Vinšema, kurai Olverstoku skaļās balsīs stādīja priekšā abi jaunie Merivili, apveltīja viņu ar naidīgu skatienu un ar riebumu noteica: – Uzdrošinos sacīt… – Tad viņa piebilda: – Ak, ej jel projām! – Taču šie vārdi acīmredzot bija veltīti Lufram, kurš lēkāja viņai apkārt.

Lords palika stāvam. Viņš viegli paklanījās, taču arī šis žests izpelnījās tikai īsu galvas mājienu un skatienu, kurā bija vēl vairāk riebuma. Pavēstījusi Frederikai, ka viss ir tieši tā, kā viņa gaidījusi, mis Vinšema steigšus devās projām.

– Mīļo stundiņ! – izsaucās Frederika. – Viņa ir vienā no saviem īpaši īdzīgajiem noskaņojumiem. Kas gan viņu tik ļoti sakaitinājis, Harita? Ak, piedodiet! Lord Olverstok, šī ir mana māsa.

Harita uzsmaidīja lordam un pastiepa roku pretī.

– Esiet sveicināts! Un, atbildot uz tavu jautājumu, Frederika… tas bija kāds ārkārtīgi pieklājīgs jauns vīrietis Hukema bibliotēkā, kurš man no plaukta pasniedza grāmatu, jo es īsti nespēju līdz tai aizstiepties. Viņš bija bezgala izpalīdzīgs, pat noslaucīja no tās putekļus ar savu nēzdogu un pasniedza grāmatu man. Taču mūsu radiniece nosprieda, ka viņš ir švītīgs āksts. Un bibliotēkā mums nevarēja piedāvāt “Ormondu”, tālab es paņēmu “Svētā Džona bruņinieku”, jo iedomājos, ka mums tas patiks tikpat labi.

Šie vārdi tika pateikti maigā, rāmā balsī; un marķīzs, kura kritiskās acis bija redzējušas daudzu sezonu daiļavas, secināja, ka šī ir vissatriecošākā no visām, ko viņam jelkad nācies uzlūkot. Meitene nekādi necentās vairot savu pievilcību; gluži otrādi – pat šķita, ka viņa īsti neapzinās, cik apburoša ir. Lords jau daudzus gadus tika uzskatīts par vienu no iekārojamākajiem neprecētajiem vīriešiem laulību tirgū; viņš bija pieredzējis itin daudzas viltības viņa ievilināšanai slazdos un tagad ar lielu patiku atskārta, ka mis Merivilai šādi triki ir absolūti vienaldzīgi.

Lords apvaicājās, kā viņai patīk Londona; meitene atbildēja, ka Londona esot itin brīnišķīga, taču viņas uzmanība bija pievērsta kaut kam citam, un viņa pat īpaši nepūlējās paildzināt šo iepazīšanās sarunu. Mazliet nosodošā balsī viņa sacīja: – Feliks, mīļais, taviem svārkiem ir norauta poga!

– Ak, nudien! – atsaucās Felikss, nepacietīgi paraustīdams plecu. – Tas taču nav svarīgi.

– Nē, nē, patiesi! – viņa piekrita. – Frederika ir parūpējusies par rezervi. Es to pogu piešūšu vienā acumirklī. Tev tikai jānāk man līdzi! Tu taču nevari staigāt pa pilsētu kā tāds nevīža! Vai ne?

Bija skaidri redzams, ka jaunajam Merivilam nebija ne mazāko iebildumu iziet pilsētas ielās tādā izskatā, tomēr tikpat lielā mērā bija redzams arī tas, ka viņš ir gatavs paklausīt vecākajai māsai. Viņš lūdzoši paraudzījās uz Haritu, kura pamāja ar galvu. Zēns īdzīgi sacīja: – Jā, labi jau labi. – Pirms došanās līdzi Haritai viņš pievērsās marķīzam un noteica: – Un jūs mani aizvedīsiet uz Soho, vai sarunāts, ser?

– Ja ne es pats, tad to izdarīs mans sekretārs, – Olverstoks atbildēja.

– Ak! Protams… protams, es jums pateicos, ser! Tomēr lieliskāk būtu, ja kopā ar mani nāktu jūs pats, – mudināja Felikss.

– Kuram tas būtu lieliskāk? – gluži nevilšus noprasīja lords.

– Man, – Felikss attrauca īpaši vaļsirdīgā tonī. – Es uzdrīkstos sacīt, ka jums viņi izrādīs itin visu, jo jūs piederat pie otras smalkākās augstmaņu kārtas… es to izlasīju grāmatā, un tur bija rakstīts, ka marķīzs hierarhijā atrodas uzreiz pēc hercoga, tāpēc…

Pēc šiem vārdiem viņa brālis, nepatikas pārņemts, stūma Feliksu ārā no istabas un apstājās vienīgi uz brīdi, lai atvainotos lordam par brāļa bērnišķīgo uzvedību. Lufra sekoja viņam cieši pa pēdām. Harita dāvāja atvadu smaidu Olverstokam, un jau pēc brīža viņš atkal bija palicis tikai Frederikas sabiedrībā.

Viņa domīgi noteica: – Patiesību sakot, es domāju, ka nudien būtu labāk, ja uz turieni viņu aizvestu tieši jūs. Viņš ir ļoti uzņēmīgs zēns, un mēs nekad nevaram būt droši par to, kas viņam ienāks prātā.

– Čārlzs zinās, kā turēt viņu pie kārtības, – lords vienaldzīgi attrauca.

Frederika likās šaubāmies, tomēr neko nesacīja. Viņa redzēja, ka lords kļuvis izklaidīgs. Viņš tukšu skatienu raudzījās pretējā sienā un dīvaini smaidīja, izdarīdams jocīgas kustības ar mutes kaktiņiem. Un piepeši viņš klusi iesmējās un gandīz čukstus noteica: – Dieva dēļ, es to izdarīšu!

– Ko jūs izdarīsiet? – vaicāja Frederika.

Bija skaidri noprotams, ka lords ir aizmirsis par viņas klātbūtni. Frederikas balss pamudināja Olverstoku pievērsties viņas sejai, tomēr viņš neatbildēja uz jautājumu un strupi noprasīja: – Ko viņi šeit dara, jūsu brāļi? Viņiem vajadzētu atrasties skolā!

– Jā, zināmā mērā, domāju, ka jums taisnība, – Frederika piekrita. – Lai nu kā arī būtu, taču tētis nekad neaizrāvās ar domu par to, ka būtu jāsūta skolā kāds no viņa dēliem. Saprotiet, arī pats viņš tika skolojies mājās. Jums tas varētu nešķist pietiekami labs iemesls, lai arī zēnus sūtītu pa to pašu ceļu, un, patiesību sakot, arī man tā nemaz neliekas, taču būtu netaisni domāt, ka tētis uzskatīja audzināšanu par iemeslu viņa pieļautajām kļūdām. Un es nezinu, vai tā bija, – Frederika apcerīgi piebilda. – Meriviliem allaž ir bijusi nosliece uz gaisīgumu.

– Vai patiešām? – lords pārvaicāja, zobgalīgi savilcis lūpas. – Jums ir nolīgts kāds privātskolotājs, kurš mācīs Džesamiju un Feliksu?

– Ak, jā. Vesela rinda skolotāju! – atbildēja mis Merivila. Viņa pamanīja izbrīnu lorda skatienā un pasteidzās ar skaidrojumu: – Ak, ne jau visi uzreiz! Cits pēc cita, jūs taču saprotat. Jūs pat iedomāties nespējat, cik tas bija apgrūtinoši. Ja skolotājs bija vecs, tad zēniem nepatika, jo viņi nevarēja tikt pie fiziskām nodarbībām; savukārt jaunie pasniedzēji varēja palikt tikai vienu vai divus mēnešus, līdz sagaidīja pastāvīgu vietu skolā, kādā universitātē vai tamlīdzīgi. Un viskaitinošākais bija tas, ka viņi vienmēr izmisīgi iemīlējās Haritā.

– Tam es varu noticēt pavisam viegli.

Frederika pamāja ar galvu un nopūtās. – Un ļaunākais bija tas, ka viņa nespēja nevienu noraidīt. Viņai ir neizmērojami maiga sirds, un viņa nespēj paciest, ja ir radījusi kādam sāpes. Precīzāk sakot, tādiem cilvēkiem kā misters Grifs, kurš bija liels savādnieks, turklāt vēl arī ļoti kautrīgs, rudiem matiem un izteiktu ādamābolu, kas kustējās augšup un lejup. Viņš bija pēdējais privātskolotājs mūsu ģimenē. Pašlaik brāļi izbauda brīvdienas. Kad viņi būs apskatījuši visas Londonas ievērojamākās vietas un vairāk pieraduši pie jaunajiem apstākļiem, man vajadzēs nolīgt kādu privātskolotāju, kas viņus mācītu. Bet Džesamijs ir ļoti uzcītīgs, mācās divas stundas katru dienu, jo ir nolēmis doties uz Oksfordu studēt, kad būs sasniedzis astoņpadsmit gadu vecumu. Pirms gada tur iestājās Harijs.

– Harijs pašlaik mācās Oksfordā?

– Jā, otrajā kursā. Arī tas bija iemesls, kālab man likās piemēroti uz gadu apmesties Londonā. Viņam pirms iekārtošanās Greinārdā uz palikšanu nāks tikai par labu iegūt plašāku priekšstatu par pasauli, vai jums tā nešķiet? Turklāt viņam tas ļoti patiks.

– Par to es nemaz nešaubos, – sacīja Olverstoks. Ar mirdzošām acīm viņš pavērās uz Frederiku. – Taču patlaban mums būtu jāapspriež situācija, kādā atrodaties jūs. Es esmu nodomājis pēc dažām nedēļām rīkot balli par godu vienai no manām māsasmeitām. Jūs un jūsu māsa ieradīsiesties tur, un mana māsa jūs stādīs priekšā smalkajām aprindām, un jūs neapšaubāmi saņemsiet neskaitāmus ielūgumus uz līdzīgām ballēm, kurp mana māsa jūs pavadīs. Ā! Un mana radiniece ir misis Dontrija, kurai arī ir meita, kas tiks izvesta sabiedrībā manis rīkotajā ballē!

Frederikas lūpas nodrebēja, acis rotaļīgi iezibējās un viņa sacīja: – Es esmu jums neizsakāmi pateicīga! Tā nudien bija laimīga sagadīšanās, ka Harita pārradās tieši laikā, lai ar jums iepazītos.

– Jā, nudien! Tā patiešām bija, vai ne? – viņš atsaucās. – Pretējā gadījumā es nebūtu atskārtis, cik šokējoši ir tādu briljantu glabāt ēnā, nevienam neredzamu.

– Tieši tā! Un viņai nekas nenāks par lielāku svētību kā ierašanās uz jūsu balli. Es patiesi un no sirds esmu jums pateicīga, tomēr vēlos piebilst, ka nav ne mazākās nepieciešamības ielūgt arī mani.

– Vai jūs grasāties dzīvot nošķirtībā?

– Nē, bet…

– Tad jau jums ierašanās manā ballē ir pilnīgi nepieciešama, visādā ziņā. Un es arī cieši uzskatu, ka jūsu radiniecei vajadzētu jūs pavadīt. Tā kā jūs nedzīvojat zem manas māsas jumta, varētu izskatīties savādi, ka jums līdzās nav cienījamas matronas, kas jūs pavada. Neraizējieties par viņas ekscentriskumu, jo…

– Tas mani nudien neuztrauc! – iestarpināja Frederika. – …ekscentriski cilvēki pašlaik ir modē, – lords turpināja iesākto teikumu.

– Mani nemaz neuztrauktu arī tas, ja viņi tādi nebūtu. Man neliek mieru doma, ka jūsu māsa varētu nepiekrist jūsu piedāvātajam rīcības plānam.

Mirdzums Olverstoka acīs kļuva izteiktāks. – Viņa piekritīs! – lords apliecināja.

– To jūs nevarat zināt, – Frederika iebilda.

– Ticiet man, es to nudien zinu.

– Nē, jūs nezināt gan, jo tikai šajā mirklī jums tas viss ienāca prātā, – Frederika neizteiksmīgi pavēstīja. – Ir jau labi būt tik augstās domās, taču… ja vien jūsu māsasmeita nav tāds pats briljants… es atkārtoju jūsu izraudzīto vārdu… tad mana māsa viņu noteikti aizēnos. Kura māte gan vēlētos izvest sabiedrībā savu meitu vienā ballē ar Haritu?

Olvertoka sejā uzzibsnīja smaids, un tā bija vienīgā atbilde, ar kuru lords pagodināja Frederiku. Viņš paņēma šķipsnu šņaucamās tabakas, pēc tam aizvēra tabakdozes vāciņu un sacīja: – Es atzīstu, ka mūs vieno zināmas saites… māsīc! Taču ar to vēl nebūs gana. Jūs ieteicāt, lai izliekos par jūsu aizbildni. Lai notiek! Paziņosim visiem, ka tēvs ir atstājis jūs manā gādībā. Tikai pasakiet man, kālab viņš tā būtu darījis.

– Nu, viņš sacīja, ka jūs viņa ģimenē esot pats labākais, – ieminējās Frederika.

– Tas nederēs. Manas māsas tikpat labi kā es zina, ka mūsu ģimenē nav nekādu ciešo saišu. Lai apmierinātu viņu ziņkārību, nāksies piedāvāt kādu labāku iemeslu.

Aizrāvusies ar šo sarunu, Frederika ierosināja: – Tētis reiz jums izdarīja kādu pakalpojumu, un jūs līdz šim laikam nevarējāt viņam atbilstoši atdarīt.

– Kādu pakalpojumu? – lords skeptiski vaicāja.

– Tas ir kaut kas tāds, – Frederika atbildēja ar lielu pašpārliecinātību, – ko jūs uzskatāt par lietderīgāku neizpaust. Un jo īpaši jūsu māsām!

– Oho, tas nudien ir ļoti labi! – lords uzslavēja, un satraukuma izraisītais mirdzums viņa acīs pārtapa patiesā izbrīnā. – Es uzskatu, ka esmu viņa parādnieks, un šā iemesla pēc uzņemos kļūt par viņa bērnu aizbildni. – Frederikas skatiens uzzibsnīja, un Olverstoks vaicāja: – Tātad?

– Es tikai tā iedomājos… brālēn… ja reiz jūs grasāties kļūt par mūsu aizbildni, tad piemērotāk būtu, ja pasniedzēju maniem brāļiem sameklētu tieši jūs, nevis es pati.

– Šādas lietas man ir pasvešas, turklāt mana aizbildniecība būs diezgan neoficiāla.

– Par to jūs varat būt pārliecināts! – apstiprināja Frederika. – Tomēr es nesaskatu nevienu iemeslu, kāpēc jūs nevarētu būt noderīgs.

– Vai drīkstu atgādināt, ka esmu devis savu piekrišanu ievest jūs augstākajā sabiedrībā? Šajā vietā mans noderīgums arī tiks pārtraukts.

– Nē, kā gan tas varētu būt? Ja esat nolēmis turēties pie stāsta, ka vēlaties atmaksāt savu goda parādu, jums pavisam noteikti būs jādara kaut kas vairāk, nekā tikai jāuzaicina mani un Haritu ierasties ballē jūsu namā. Jūs varat būt pilnīgi drošs, ka par to es esmu jums ārkārtīgi pateicīga. Lai gan jāatzīst, ka jūs to nebūtu darījis, ja Haritas ierašanās jūs neizsistu no līdzsvara, bet…

– Harita, – viņš pārtrauca Frederiku, – ir patiešām daiļa meitene. Ļoti iespējams, viņa ir visskaistākā meitene, kādu es jelkad esmu sastapis, taču, ja iedomājaties, ka uzaicināju viņu uz balli tikai tālab, ka viņas dēļ esmu zaudējis skaidru skatienu, jūs dziļi maldāties, māsīc!

– Jāatzīst, es cerēju, ka tā nenotiks, – viņa atbildēja, izskatīdamās mazliet satraukta. – Jūs viņai esat pārāk vecs, vai saprotat?

– Vistīrākā patiesība, – lords attrauca. – Viņa ir pārāk jauna, lai būtu piemērota man.

– Protams, ka tā ir, – Frederika piekrita. – Un kālab jūs tik piepeši izlēmāt mums palīdzēt?

– To, mana dārgā māsīc, es neesmu nolēmis jums atklāt.

Mazliet saraukusi pieri, Frederika pētīja lordu, un viņas stingrais skatiens bija apstājies pie Olverstoka sejas.

Viņš likās kā īsta mīkla.

Iesākumā Frederika nemaz nejuta pārmēru milzīgu iespaidu. Lorda augums bija labs, apģērbs bija izcils; pēc vaiga viņš varbūt arī nebija ļoti pievilcīgs; viņai likās, ka lorda izturēšanās ir pārspīlēta, bet viņa skatiens – salts un nepatīkama cinisma pilns. Pat viņa smaidā jautās nicinājums, ko akcentēja savilktās lūpas, tēraudcietais skatiens… Kad Frederikai izdevās pateikt kaut ko tādu, kas atmodināja Olverstoka humora izjūtu, metāliskais spīdums skatienā pagaisa un smaidā parādījās patiess uzjautrinājums. Un tas ne vien padarīja siltāku viņa skatienu, bet arī pārvērta šo cilvēku no augstprātīga aristokrāta par mazliet manierīgu džentlmeni ar labu humora izjūtu un nenoliedzami patīkamu uzvedību. Taču jau pēc dažām minūtēm viņš atkal pārtapa iepriekšējā augstmanī; kad Felikss atradās istabā, lorda izturēšanās bija mainījusies un tajā vairs nebija ne miņas no stīvuma; uz visiem Džesamija jautājumiem Olverstoks atbildēja pacietīgi un ar humoru un brāļus uzlūkoja laipni. Viņš bija izturējies bruņnieciski, kad mis Vinšema izrādīja pilnīgu vienaldzību, un skatienā, ko viņš veltīja Haritai, bija lasāma īsta atzinība. Frederika nešaubījās, ka tieši Haritas radītais iespaids, apbrīns, ko viņa pamodināja lordā, lika Olverstokam pārdomāt, taču nevarēja iedomāties iemeslu, kas viņa acīs atkal lika iezaigoties ļaunajam mirdzumam.

Frederika domīgi vērās uz lordu. Viņš rādījās mazliet izbrīnīts un sacīja: – Tātad?

– Man vajadzēja būt atraitnei! – viņa izsaucās aizkaitinājuma pilnā tonī. – Jā! Un ja man būtu piemitis praktisks prāts, tad es jau būtu atraitne.

Neuzticību viesošā izteiksme pagaisa no lorda sejas; viņa skatienā dzirkstīja tikai smiekli. – Jūs noteikti tāda kļūsiet! – viņš mierināja.

– Un kāda no tā būs jēga? – Frederika nepacietīgi atvairījās. – Ja es jau tagad būtu atraitne… – Viņa apklusa, un sejā uz mirkli pavīdēja jautrība. – Lai cik derdzīgi liktos par to runāt… Es esmu atbildīga par ģimeni, jo esmu vecākā, taču neesmu tirāniska vai… ķildīga. Vismaz es pati tā par sevi domāju.

– Nē, nē, – viņš mierinoši sacīja. – Varu jums apliecināt, ka jūs ģimenes grožus turat rokās visai lieliski. Es vēlētos, lai jūs man izstāstāt, kā būtu kļuvusi par atraitni, ja jums piemistu praktisks prāts. Vai vismaz to, kālab jūs to vēlētos. Vai jūs esat turējusi noslēpumā apstākli, ka jums ir vīrs?

– Pats par sevi saprotams, ka tā nav! Es runāju tikai par to, ka man vajadzēja izlikties par atraitni. Tad es pati varētu pavadīt Haritu un jums nebūtu nepieciešamības iesaistīt savu māsu.

– Man nav ne mazāko iebildumu to darīt, – viņš sacīja.

– Jā, bet viņai gan varētu būt visai lieli iebildumi! Turklāt viņa taču nav ar mums pazīstama.

– To mēs izlabosim. – Olverstoks pastiepa roku uz priekšu. – Man tagad ir jādodas projām, taču pēc dienas vai divām es došu jums ziņu. Ak, nevajag lieku ceremonialitāti! Atcerieties, ka tagad es esmu kļuvis par jūsu ģimenes locekli. Es pats tikšu ārā bez īpašas pavadīšanas.

Taču viņam to nenācās darīt, jo hallē viņu jau gaidīja Felikss un ļoti pieklājīgi pavadīja lordu līdz pat karietei. Zēns bija apņēmies izspiest no Olverstoka solījumu par Soho lietuves apmeklējumu.

– Nebaidies! – sacīja lords. – Mēs šo jautājumu atrisināsim.

– Jā, ser… paldies! Bet jūs taču dosieties kopā ar mani, vai ne? Tas nebūs jūsu sekretārs?

– Manu dārgo zēn, kāpēc lai es to darītu? Misters Trevors par šīm noslēpumainajām lietām zina daudzkārt vairāk nekā es.

– Jā, bet… ser, pavadiet jūs mani, lūdzu! Tad pasākums būs pirmšķirīgs!

Marķīzs bija pārliecināts, ka pret glaimiem ir iemācījies būt noturīgs, jau ir sastapies ar visiem iespējamajiem glaimu veidiem un pazīst tos, taču tagad atklāja, ka bija kļūdījies. Īstas dievināšanas un vienlaikus bažu pilnais skatiens divpadsmit gadus vecā puiša acīs bija kaut kas vēl nepiedzīvots un spēja sagraut aizsardzību. Lords prata parādīt īsto vietu ikvienai pārmēru uzmācīgai sievietei un jebkuram lišķim atcirst piedienīgā manierē; viņš labi apzinājās, cik neizturami garlaicīgs viņam šķitīs Soho lietuves apmeklējums, tomēr nespēja izturēties noraidoši pret šo nesen iegūto, ļoti jauno apbrīnotāju. Tad jau varētu iespert kucēnam, kurš uzticības pilnām acīm lūkojas cilvēkā.

Tā nu māsters Felikss Merivils, atkal uzskrējis pa kāpnēm un iebrāzies pie māsas istabā, varēja triumfējoši paziņot, ka brālēns Olverstoks pats personīgi vedīšot viņu uz Soho apskatīt pneimatisko pacēlāju. Un vispār – viņš esot viens lāga vīrs.

PIEKTĀ NODAĻA

Nākamajā dienā misters Čārlzs Trevors piedzīvoja īstu satricinājumu. Nebija pagājušas vēl ne divdesmit minūtes, kad marķīza pilnvarotais bija nolicis uz rakstāmgalda veselu grēdu ziņojumu un rēķinu, un mistera Trevora neapskaužamais pienākums lika to visu sašķirot un atlasīt tik lielu skaitu, kas būtu pieņemams viņu augstdzimušajam darba devējam. Tieši ar to viņš arī nodarbojās brīdī, kad Olverstoks strauji iesoļoja kabinetā.

– Labrīt, Čārlz! – viņš sveicināja. – Vai tev ir zināmas lietuves, kas atrodas Soho?

– Lietuves, ser? – pārvaicāja misters Trevors, kuru bija pamatīgi pārsteidzis šāds bezprecedenta vaicājums.

– Tas kaut kā ir saistīts ar metāla kausēšanu, tā vismaz man liekas, – paskaidroja marķīzs un pievērsa skatienu papīru neprātam uz galda. – Mīļais Dievs, Čārlz! Kālab tu man nekad neesi sacījis, ka tev ir tik pārmērīgi daudz darba? Kas ir visa šī nejaucība?

– Tikai diena, kad maksājami rēķini, – Čārlzs smiedamies atsaucās. – Pie manis bija Kolfords. Viņš apzinājās, ka jūsu gaišība neizlasīs ne rindas no šiem dokumentiem, ja viņš tos iedos personīgi jums. Bet lietuves? Vai jūs vēlaties kādu konkrētu informāciju par tām? – Piepeši sekretārs kaut ko iedomājās. – Vai ir runa par kādu ieceri? Vai jūs grasāties to apspriest, ser?

– Nē, nudien, Čārlz, cik neparastus jautājumus tu man uzdod! – lords atteica. – Manu dārgo zēn, vai izskatās, ka man ir kaut mazākā vēlēšanās to darīt?

– Nē, – misters Trevors godīgi atbildēja. – Bet patiesi, man nebija ne jausmas, ka jūs interesējaties par šādiem objektiem.

Marķīzs nopūtās un pašūpoja galvu. – Ak vai! Man jau bieži bija aizdomas, ka tu mani uzskati par nenopietnu cilvēku.

– Jā, bet… Es gribēju sacīt… protams, ka ne, ser! – misters Trevors steidzīgi laboja savu pārsteidzīgo izteikumu.

– Tu melo, Čārlz! Tu patiešām melo. Un tev nudien ir taisnība, – lords sērīgi noteica. – Man nav ne mazākās intereses par lietuvēm. Taču nekad jau nav par vēlu, tāpēc tagad es esmu nolēmis šādu interesi attīstīt. Vai tiešām tā būtu? Nē, es sāku domāt, ka runa ir par pneimatiskajiem pacēlājiem. Vai tev kaut kas ir zināms par pneimatiskajiem pacēlājiem?

– Nē, ser, nav gan. Bet es pamanu, ja neesat ar mani apmierināts.

– Tu mani nepareizi saprati, Čārlz. Kaut kur Soho patiešām atrodas kāda lietuve, kurā ir pneimatiskais pacēlājs. Un es vēlos to redzēt. Liec mierā visus šos nožēlojamos papīrus un noorganizē man to, dārgo zēn!

– Jā, ser, noteikti! – misters Trevors gluži mehāniski atbildēja.

– Es biju pārliecināts, ka varu uz tevi paļauties. Man nudien jāatzīst, ka es esmu mazliet vīlies, jo tu ne mazākajā mērā neesi informēts par pneimatiskajiem pacēlājiem. Bet varbūt tu esi kaut ko apguvis par tvaika katliem un dzinekļiem?

Misters Trevors bija palicis gluži vai bez valodas un pārsteigts klusējot vēroja lordu, pēc tam pašūpoja galvu.

– Nu, nu, Čārlz, – Olverstoks pārmetoši noteica. – Tas ir jāsaprot pareizi. Kā gan tu vari cerēt uz panākumiem šajā pasaulē, ja pat necenties iet kopsolī ar laiku? Tev jādodas izbraucienā pa upi, lai kaut ko uzzinātu par šīm lietām!

Lorda uzticamais sekretārs strikti sacīja: – Visu cieņu, ser, taču es neesmu inženieris un nevēlos mācīties par to, kā darbojas tvaika katli. Un, ja runājam par izbraucienu ar tvaikoni, tad es labprātāk tajā nedotos.

– Nu ko, arī es neesmu inženieris, – attrauca lords. – Un, gluži tāpat kā tu, labāk būšu nolādēts, nekā braukšu ar nožēlojamu tvaikoni. Tomēr kaut kas mudina mani domāt, ka pavisam drīz tas kļūs par vienu no taviem pienākumiem.

Pa pusei smiedamies, bet jau pilnībā mulsdams, Čārlzs sacīja: – Kāpēc, ser? Es zinu, ka jūs jokojat, tomēr…

– Nekādā ziņā! Kad tu sastapsi manu neseno paziņu… ak, manu jauno brālēnu, tad uzreiz sapratīsi, ka nav pamata dīkiem jokiem.

– Neseno… brālēnu? – izstomīja Čārlzs. – Ser, es izlūdzos piedošanu, bet… kā tas jāsaprot?

Marķīzs apstājās durvīs, paraudzījās atpakaļ un, mīklaini smaidot, sacīja: – Tev jāzina, manu dārgo zēn, ka tieši tu pamudināji mani doties vizītē pie viņa māsām. Tāpēc, ja visai drīz tu attapsies uz tvaikoņa kopā ar manu brālēnu Feliksu, tas būs tikai tavs paša nopelns. Bet par Haritu tev gan bija pilnīga taisnība. Viņa ir nenovērtējams dārgums. Īsta pērle.

Durvis aiz marķīza aizvērās, un misters Trevors palika gremdējamies pārdomās par to, kā tas viss īsti būtu saprotams. Informācijas nebija pārāk daudz. Kādu brīdi viņš pat bija gatavs noticēt, ka lords, jaunās Merivilas skaistuma satriekts, nolēmis meiteni iekļaut savu interešu lokā; sekretārs toties nebija gatavs noticēt tam, ka viņa darba devējs būtu nolēmis izklaidēt jaunās dāmas brāļus tikai tālab, lai izrādītu uzmanību meitenei. Marķīzs visai reti uzskatīja par nepieciešamu uzņemties papildu pūles, lai iegūtu kādas pievilcīgas dāmas labvēlību, jo lielākā daļa šo sieviešu drīzāk strīdējās viņa dēļ, un tas Čārlzam šķita gaužām nepieņemami. Ja nu tomēr marķīzam gadījās izdzirdēt noraidījumu, viņš gluži vienkārši paraustīja plecus un atrada sev citu intereses objektu. Marķīzs flirtēja izklaides pēc, un jebkura aizraušanās parasti nebija ne ilgstoša, ne arī dziļa. Šajā gadījumā radās iespaids, ka lords ir bijis gatavs sev sagādāt papildu noņemšanos, un tas nemaz neizskatījās viņam raksturīgi. Čārlzs uzskatīja, ka diezgan labi ir iepazinis savu darba devēju, tomēr atskārta, ka nekādi nespēj izskaidrot šādu viņa rīcību. Tas, ka marķīzu ietekmējuši uzstājīga zēna glaimi, sekretāram neienāca prātā; pat ja šāda doma uz brīdi būtu uzzibsnījusi viņam apziņā, viņš to steigšus būtu aizgainījis kā pilnīgi absurdu.

Tostarp marķīzs savos divričos devās uz Grosvenorpleisu. Ieradies tur, viņš pie mājas ieraudzīja savas māsas karieti ar nolaižamu jumtu un arī Luīzu abu viņas vecāko meitu pavadībā; dāmas tobrīd jau grasījās kāpt karietē.

– Kā redzu, es esmu ieradies īstajā brīdī, – lords noteica. – Atliec izbraukšanu uz piecām minūtēm, Luīza!

Lēdija Baksteda, kuru joprojām sirdī gremza tas, ka brālis bija viņu atraidījis, salti padeva labrītu un piebilda, ka viņai neesot ne mazākās nojausmas, kāds iemesls ir lordu atvedis uz šo namu.

Olverstoka zirgu puisis pieturēja auļotājus pie galvas, un lords, nometis segu no ceļgaliem, izlēca no divričiem un sacīja: – Kā lai tu to zinātu! – Viņš kritisku aci nopētīja māsu. – Pieņem manus komplimentus! Tu labi izskaties, un man patīk tavi kruzuļi.

Lai arī varētu nopelt sava brāļa frivolo valodu, lēdija Baksteda tomēr atzina, ka mazliet jūtas arī iepriecināta. Reizes, kad brālis nenokritizēja viņas gaumi, bija ļoti retas. Viņa pieskārās kruzuļiem, kas glaudās pie zoda, un sacīja:

– Tu runāji par apkakli? Es patiešām jūtos glaimota, dzirdot no tevis atzinīgus vārdus, Olverstok.

Viņš pamāja ar galvu, kā uztverdams to par pašsaprotamu faktu, un pievērsās savām māsasmeitām:

– Jūs abas… Džeina un Marija… vai ne? Pagaidiet māti karietē! Es pārāk ilgi viņu neaizkavēšu.

Šāda attieksme pret viņas meitām lēdijai Bakstedai bija pilnīgi nepieņemama, un viņa nespēja izšķirties par atbilstošāko rīcību, jo, no vienas puses, gribēja pavēlēt brālim doties projām, bet, no otras puses, viņu plosīja nežēlīga ziņkāre. Uzvarēja ziņkāre. Viņa pagriezās pret māju, iepriekš pavēstījusi, ka vairāk par piecām minūtēm ziedot brālim nevarēs.

Neapveltījis šo piezīmi ar atbildi, marķīzs sekoja māsai augšup pa kāpnēm un tālāk uz ēdamistabu. Lēdija Baksteda neuzaicināja brāli apsēsties. – Tātad? Kas atgadījies? – viņa vaicāja. – Mēs esam iecerējušas iepirkšanos un…

– Tā būs pat daudz lielāka, nekā tu biji paredzējusi, es atļaušos sacīt, – viņš iestarpināja. – Aizved to savu vecāko meitu pie šuvējas un liec, lai sāk darināt balles kleitu viņai! Un Dieva dēļ, Luīza, tikai ne baltu vai bāli zilu, ne arī sārtu! Viņa ir tik ļoti vasarraibumaina, ka vienīgā izvēle varētu būt dzintara toņi, dzeltenā nokrāsas vai salmu krāsa.

Negaidītā cerība, kas no jauna uzliesmoja lēdijas Bakstedas krūtīs, ļāva izlikties nemanām kritiskos izteikumus par mis Bakstedas vasarraibumiem. Lēdijai no pārsteiguma gandrīz aizrāvās elpa, tomēr viņai izdevās pateikt: – Olverstok! Vai tu esi nolēmis… Vai varētu būt, ka tu esi nolēmis… ka tu rīkosi balli viņai par godu?

– Jā, tieši tā tas bija jāsaprot, – marķīzs atbildēja. Pēc īsa brīža viņš piebilda: – Ar zināmiem nosacījumiem, Luīza!

Šo piezīmi viņa izlikās nedzirdējusi, bet izsaucās: – Ak, mans dārgais Vērnon! Es jau zināju, ka varu uz tevi paļauties. Es nojautu, ka tu mani tikai ķircini. Cik gan negodīgs un untumains negantnieks tu esi! Tomēr es negrasos tevi pelt, jo labi atceros, kā tu mēdz izturēties. Džeina būs neizmērojami sajūsmināta!

– Tad aiztaupi man to! Nesaki viņai neko, kamēr es esmu tepat tuvumā, – lords dzēlīgi sacīja. – Un, Dieva dēļ, piebremzē arī pati savu ekstāzi! Apsēdies, un es pastāstīšu, ko vēlos, lai tu darītu.

Brīdi likās, ka lēdija Baksteda grasās atbildēt Olverstokam tādā pašā manierē, tomēr tas bija tikai mirklis. Izredzes sarīkot Džeinai izcilu balli, kuras organizēšanā viņai pašai nenāktos iztērēt ne puspenija, ļāva itin viegli izlikties nemanām lorda nepieklājību. Viņa apsēdās un atsēja savu olīvkrāsas mēteli. – Protams! Un mums ir ļoti daudz pārrunājama! Kad mēs to varētu sarīkot? Es sliecos domāt, ka vislabāk būtu izvēlēties kādu datumu sezonas sākumā.

– Cik veiksmīgi ir sagadījies! Tas nozīmē jau nākamajā mēnesī. Sacīsim, trīs nedēļas pēc šīs dienas.

– Aprīlī. Nevar būt, ka tu to saki nopietni! Maijs ir īsteni smalku viesību laiks.

– Ak, patiesi? – viņš izsmējīgi pārvaicāja. – Vai tu esi iedomājusies arī par to, ka maijā tiks rīkotas neskaitāmi daudzas balles, viesības, rauti un tamlīdzīgi pasākumi?

– Taisnība, protams, – viņa piekrita, mazliet sadrūmusi. – Bet pēc trijām nedēļām sezona vēl pat īsti nebūs sākusies.

– Nu, tad tā sāksies Olverstoku namā! – viņš salti attrauca. – Ja tu, Luīza, bažījies, ka mūsu pasākums nebūs kupli apmeklēts, tad tā noteikti nenotiks.

Lēdija Baksteda labi zināja, ka lords ir viens no modes noteicējiem, tomēr tas, cik iedomīgi viņš pateica šo frāzi, lika viņai iebilst: – Man ir grūti iztēloties, kā es visu pagūšu. Tik daudz dažādu darbu…

– Par to nedomā! Tie negulsies uz taviem pleciem. Vēlamo viesu sarakstu iesniedz Čārlzam Trevoram, un tas arī viss.

– Ja reiz balle tiks rīkota par godu manai meitai, – lēdija ar nelielu skarbuma pieskaņu balsī sacīja, – es pieņemu, ka man vajadzētu būt namamātei.

Marķīzs domīgi nopētīja māsu. – Ak, jā… Tu varētu būt mājasmāte, taču balle nebūs tikai tavai meitai vien. Lukrēcija atvedīs savu vecāko meitu un…

– Hloju! – viņa izsaucās un teju vai sastinga. – Vai tu, Olverstok, uzdrošinies man sacīt, ka par šīm izmaiņām tavā nostājā būtu jāpateicas Tās sievietes glaimiem?

– Nē, par to jāpateicas gaužām negaidītiem un apgrūtinošiem apstākļiem. Vai tu atceries Fredu Merivilu? Viņa cieši raudzījās uz lordu. – Fredu Merivilu? Dievs žēlīgais, kas tad viņam sakāms šajā lietā?

– Tam nabaga vīram nekas vairs nav sakāms. Viņš ir aizmidzis mūža miegā.

Lēdijas seja biedējoši ātri pieņēma koši sārtu toni. – Es tevi brīdinu, Olverstok, netaisi nekādus trikus! Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka man nav nekādas daļas, vai viņš ir dzīvs vai miris.

– Diemžēl tam ir visai liela saistība ar mani! Viņš ir uzticējis savu ģimeni manai… hmm… gādībai. Man jāteic, ka viņi ir pieci…

– Tu apgalvo, ka tagad esi viņu aizgādnis? – lēdija pārtrauca brāli.

– Nē, paldies Dievam, tik ļauni nav. Viņš tikai nodevis bērnus manā aprūpē. Divi jau ir pilngadīgi, bet…

– Augstā debess! – viņa izsaucās. – Freds laikam bija zaudējis saprātu! No visiem izvēlēties tieši tevi! Kas viņam bija licis tā rīkoties?

– Iedomājies tikai, – sacīja lords, pakļaudamies dzinulim māsu pakaitināt, – viņš uzskatīja, ka es no visas ģimenes esmu vislabākais.

– Ko, vai tiešām viņš tā uzskatīja? – lēdija Baksteda nošņāca. – Par to es nemaz nešaubos. Tāds kā viņš varēja uzskatīt tikai tā. Viņš pats taču bija izlaidīgākais un izvirtušākais cilvēks pasaulē, tāds, kuram nerūpēja neviens cits, un es ceru, ka manas acis tādu vairs nekad neredzēs. Es viņu labi atceros! Tik izskatīgs! Un ko viņš nodarīja saviem vecākiem, man pat domāt negribas! Turklāt brīdī, kad vecāki bija parūpējušies par ārkārtīgi labu partiju viņam, Freds aizbēga ar kaut kāda nenozīmīga provinciāļa meitu. Viņi neko vairs nevēlējās par dēlu dzirdēt. Un es par to nemaz nebrīnos. Es personīgi nebiju ar viņiem pazīstama, taču pilsētā par to klīda daudz valodu. Laikam jau vēlāk Freds bija ticis pie mantības, taču nešaubos, ka visu atkal palaida vējā. Ja runājam par to, ka savu ģimeni viņš atstāja tavā aprūpē, tas ir tikai kārtējais viņa izlēciens. Es cieši tev iesaku tikt no viņiem vaļā.

– Man nekas nesagādātu lielāku prieku, tomēr es to nevaru, mans gods to neļauj, – lords mierīgi paskaidroja. – Es esmu viņa parādnieks, un man līdz šim nebija radusies iespēja viņam to samaksāt.

– Tu Merivilam esi parādā naudu? Meli! Viņam nekad nebija lieka pensa pie dvēseles, kamēr tev…

Olverstoks pārtrauca māsu, un viņa balsī ieskanējās nepatika: – Luīza, tev vajadzēja apprecēties ar tirgotāju. Es esmu pārliecināts, ka viņš tevi apbrīnotu, toties es gan ne. Vai tev prātā vienmēr ir tikai nauda? Laikam jau tas ir pāri tavas saprašanas robežām, ka ir arī daudz svarīgākas lietas par naudu.

Viņa juta brāļa nicinošo skatienu, tomēr dusmīgi sacīja: – Ar tavu bagātību, protams, var šādi izteikties. Ja tu būtu manā vietā, tad dziedātu citu dziesmu.

– Tikai nesāc šīs runas! – viņš aizrādīja. – Vai esi jau aizmirsusi, ka es biju viens no Baksteda testamenta izpildītājiem? Viņš tevi bija visai labi nodrošinājis, mana dārgā māsa. Apvaldi tagad savus niknuma izvirdumus. Es nudien neesmu ieradies, lai ar tevi naidotos. Drīzāk… ja vien tu palīdzēsi man ar Meriviliem… es esmu noskaņots palīdzēt Džeinai iziet sabiedrībā un biju iedomājies, ka tu vēlētos viņu ievest arī galmā.

Šie skaistie vārdi sasniedza lēdijas Bakstedas ausis, kad viņa jau bija nonākusi uz nevaldāma niknuma robežas. Tādas frāzes varēja nozīmēt vien to, ka Olverstoks ir gatavs izdot šokējoši milzīgus līdzekļus par savas māsasmeitas galma debijas kleitu. Ja viņš būs gatavs maksāt, tad darīs to bagātīgi, un lēdija ātri prātā aprēķināja, ka tāda tērpa izmaksas, kādu viņa pati bija valkājusi savā debijas ballē, nosegtu to summu, kas būs nepieciešama, lai pašūdinātu vairākas kleitas, kas jaunavai piederēsies viņas pirmajā sezonā Olmaka klubā.

Šie aprēķini, lai arī nenomāca viņas aizvainojumu, tomēr padarīja par iespējamu norīt nesaprātīgos vārdus, kas tā vien gaidīja, lai izlauztos pār lūpām; jau pielaidīgāk lēdija sacīja: – Es gan nespēju iedomāties, ko Merivils tādu izdarījis, lai tu kļūtu par viņa parādnieku!

– Tas, Luīza, ir kaut kas tāds, par ko es labprātāk nestāstītu, – marķīzs atteica. Ņemot vērā norunu un acīm dēmoniski mirdzot, viņš vēl piebilda: – Jo īpaši jau savām māsām.

Lēdija Baksteda nebija visai vērīga, tomēr laikam jau bija labi, ka viņa tobrīd neskatījās uz brāli. Viņa vienīgi novilka: – Pieņemu, ka Freds tev izlīdzējis kādā gaužām necienīgā lietā un tagad tu jūties spiests aizstāvēt viņa bērnu intereses, jo uzskati to par savu pienākumu. Tā laikam būs pirmā reize tavā mūžā, kad tu vispār atzīsti kādu pienākumu. Patiesībā jau nebūtu grūti pieņemt, ka ir arī citi, tev tuvāki cilvēki, kam ir daudz lielākas tiesības kaut ko pieprasīt no tevis un kas daudz lielākā mērā novērtētu tavu labdarību. Cik bērnu tad viņam ir, kā tu sacīji?

– Pieci. Trīs dēli un divas meitas. Bāreņi, kuri pašlaik apmetušies Augšvimpolstrītā un par kuriem rūpējas viņu mātesmāsa, kas, kā noprotu, šo pienākumu uzņēmusies pirms desmit gadiem, pēc Merivila sievas nāves. Vecākais dēls ir pilngadīgs un studē Oksfordā, bet viņa māsa, ja vien es kaut ko neesmu pārpratis šajā stāstā, vada saimniecību. Man šķiet, ka viņai ir divdesmit četri gadi un…

– Un tas nozīmē, ka viņa kļūs atkarīga no tevis. Novēlu tev daudz prieka, pildot šo savu pienākumu! Vai esi iecerējis uzturēt visu viņa ģimeni?

– Es negrasos uzturēt nevienu no tās ģimenes, un man neviens to pat nav lūdzis darīt. Vai tu maz spēj iztēloties, Luīza, kāds jaunums tas man bija? Par jaunekļiem man vispār nav nekāda bēda. Viss, ko man lūdza, bija palīdzība mis Merivilas un viņas māsas ievešanai sabiedrībā.

Piemiegtām acīm lēdija Baksteda vēroja brāli. – Ak, patiesi! Mis Merivila, bez šaubām, ir ļoti skaista? Bet man jau laikam nemaz nevajadzēja vaicāt.

– Gana pievilcīga sieviete, tomēr man būtu grūti nosaukt viņu par īpaši skaistu, – lords vienaldzīgi atteica. – Tas gan nav būtiski, jo viņa nemeklē vīru. Mis Merivilas mērķis ir panākt, lai izdevīgi apprecas viņas māsa, un tieši viņa ir skaistākā no abām. Tas, vai viņa šajā iecerē gūs panākumus, man liekas visai apšaubāmi, jo viņu rocība nav sevišķi liela, taču tas mani neuztrauc. Mans parāds būs nolīdzināts, kad es… ar tavu palīdzību… viņas būšu ievedis sabiedrībā.

– Dievs žēlīgais! Ko tad tu sagaidi no manis? – lēdija vaicāja.

– Ak, tas nebūs nekas īpaši grūts. Tu manā ballē viņas iepazīstināsi ar viesiem un sacīsi, ka tās ir mūsu māsīcas, un pavadīsi abas uz Olmaka klubu, kad turp vedīsi Džeinu, un…

– Olmaka klubs, kā tad! – viņa izsaucās. – Brīnos, kāpēc tu nebrīdināji savu protežē, ka viņa uzdrošinās mērķēt pārmēru augstu. Vai arī tu grasies viņai sagādāt ieejas kartes?

Šis smagais sarkasms nespēja caursist Olverstoka bruņas. – Nē, to es nevaru. Toties tu, Luīza, gan vari. Vēl pavisam nesen tu stāstīji, ka esi draugos ar patronesēm.

– Ieejas kartes Freda Merivila meitām? Tu no manis prasi ļoti daudz! Pārītis tukšinieču, kas dzīvo Augšvimpolstrītā, turklāt nemaz nav mūsu māsīcas. Manuprāt, jau tas vien, ka abas uzaicināsi uz Džeinas balli, ir augstākajā mērā pretimnākoši, bet viņu vešana uz Olmaka klubu… Nē, Vērnon! Es nevēlos būt nepateicīga, taču…

– Mana dārgā Luīza, nesaki vairs ne vārda! – marķīzs pārtrauca māsu un paņēma savu cepuri. – Ne par ko uz pasaules es tev nelūgtu darīt to, ko tu nevēlies. Aizmirsti visu šo! Un arī to, ka šodien biju ieradies tevi apciemot. Es došos projām.

Dusmas lēdijas sirdī cīnījās ar trauksmi. Viņa spēji cēlās kājās un izsaucās: – Pagaidi, Olverstok!

– Nē, jau tāpat es esmu šeit kavējies pārlieku ilgi. Padomā par savām meitām, kuras ir tik ilgi spiestas gaidīt tevi karietē!

– Tas nav tik svarīgi, taču tev jā…

– Man tas nudien nav svarīgi, tiešām jāatzīst. Toties man ir svarīgi tas, ka es lieki tērēju savu laiku. Es patiešām nebiju paredzējis visu dienu pavadīt, risinot šo garlaicīgo lietu, tāpēc, ja vien es vēlos sastapt Lukrēciju, pirms viņa dodas atpūsties, lai atgūtu spēkus pēc piepūles rīta cēlienā, man ir jābrauc nekavējoties.

Lēdija satvēra brāļa roku, cieši iespiezdama pirkstus viņam miesā. – Nē! Vērnon, ja tu uzdrošināsies uzaicināt To sievieti par namamāti tavā ballē…

– Laid mani vaļā, māsa! – viņš vīzdegunīgi aizrādīja. – Es to uzdrošinos. Un interesantākais ir tas, ka tavi draudi mani ne mazākajā mērā nebiedē. Jā, starp citu, kālab man no tiem būtu jābīstas?

– Es tev to nekad nepiedošu! Nemūžam! – viņa paziņoja. – Tu padomā kaut mirkli! Kāda gan man daļa gar tām tukšiniecēm? Kāpēc man būtu…

– Nekādas daļas, tieši tā, – marķīzs noteica, atbrīvodams roku no māsas tvēriena.

– Es viņas pat neesmu redzējusi, – lēdija izmisīgi mēģināja turēties pretī. – Ak, cik gan derdzīgs tu esi!

Olverstoks iesmējās. – Jā, bet ne tik gaisīgs kā tu, Luīza! Tad nu izlem, māsa. Vai tu darīsi, ko lūdzu, vai arī ne?

Viņa vērās marķīzam sejā, pūlēdamās ieraudzīt kādu pazīmi, kas liecinātu par piekāpšanos. Brālis smaidīja, taču lēdija Baksteda šo smaidu labi pazina. Viņa atbildēja īgni, tomēr cienīgi: – Protams, es esmu pilnībā gatava darīt to, kas ir mans pienākums pret tevi. Vai es varēšu dabūt biļetes uz Olmaka klubu tām divām meitenēm, par kurām vispār neko nezinu… ja reiz viņas ir cienīgas tur iekļūt, es pacentīšos tās sagādāt.

– Tas jau skan labāk, – marķīzs uzslavēja, vēl aizvien smaidīdams, taču nu jau daudz jaukāk. – Uzpos Džeinu, cik vien eleganti iespējams. Atsūti man kopējo rēķinu, es nevēlos iedziļināties sīkumos. Un es aizvedīšu mis Merivilu viesos pie tevis. Uzdrošinos sacīt, ka tev viņa patiks. Un neaizmirsti nosūtīt Čārlzam to sarakstu!

Izteicis šo atgādinājumu, marķīzs devās projām, prātā pārcilādams dažādas kara viltības, lai jaunāko mis Merivilu neņemtu līdzi gaidāmajā vizītē uz Grosvenorpleisu un turklāt nenonāktu pretrunās ar valdonīgo Frederiku Merivilu.

Galu galā problēma tika atrisināta ātrāk, nekā Olverstoks varēja cerēt, un viņam pat nevajadzēja pūlēties. Pēc divām dienām liktenis suņa Lufras veidolā atveda uz Olverstoku namu Frederiku, turklāt vienu pašu, bez Haritas. Lords nepiederēja pie cilvēkiem, kuri mēdz agri celties, un šo apmeklējuma laiku uzskatīja par neatbilstīgu.

Tā kā Džesamijs stingri ievēroja paša noteikto kārtību un katru rītu mācījās, viņa māsas bija uzņēmušās rūpes par to, lai Lufra tiktu pie izkustēšanās. Viņas kopā ar suni devās garās pastaigās, vienlaikus iepazīdamas Londonu; ja vien suns tik spēcīgi neraustītu pavadu un piesardzīgāk uzvestos, kad tika palaists no tās brīvsolī, meiteņu prieks par šīm pastaigām būtu vēl neviltotāks. Kā jau augušas lauku apvidū, viņas bija pieradušas pie daudz garākām pastaigām, nekā Londonā vispār iespējams. Te viss viņām bija gluži jauns, un viņas devās ceļā, kad vien laika apstākļi to ļāva. Frederika bija atbildīga par Lufru, bet Haritai allaž līdzi bija kabatas formāta ceļvedis. Viņas no ārpuses apskatīja dažādas ēkas, pieminekļus un savrupmājas, kuras viņu nenovērtējamā grāmata ieteica nepalaist garām; meitenes pat bija iegriezušās Sitijā, kur abas piesaistīja daudzus skatienus, taču ne reizi viņām nenācās ciest no nevēlamas uzmanības. Pat visnekaunīgākie nelgas neatļāvās uzbāzties divām jaunkundzēm, kuras pavadīja liels, pinkains suns, kas spēcīgi nostiepa pavadu un prasmīgi demonstrēja biedējoši stiprus zobus.

Taču divas dienas pēc Olverstoka uzvarošās vizītes Grosvenorpleisā Harita pamodās ar sāpošu kaklu un kairinošu klepu; viņa gan ieradās uz brokastīm, tomēr ātri vien tika aizraidīta atpakaļ gultā. Kad Harita bija nošķaudījusies jau trešo reizi, mis Vinšema paziņoja, ka viņa ir nopietni saaukstējusies un, ja vien nevēlas dabūt plaušu iekaisumu, viņai steigšus jādodas atpakaļ gultā.

Meitene paklausīja. Kamēr mis Vinšema pavāram lika pagatavot maizes pudiņu un auzu tumi, bet pati steidza sajaukt mikstūru, ko nabaga sirdzējai nāksies lietot, lai izdziedētos, Frederika izslīdēja no mājas. Viņa apzinājās, ka, pasakot mis Vinšemai par savu nodomu doties ierastajā pastaigā, vajadzēs paciest lekciju par uzvešanos Londonā – tā nedrīkst būt tikpat brīva, kā ierasts Herefordšīrā. Mis Vinšema pavisam noteikti censtos pierunāt Frederiku, lai viņa ņem līdzi kādu apteksni vai Feliksu. Frederika uzskatīja, ka ir jau pārsniegusi to vecumu, kad obligāti nepieciešama kāda pavadone, turklāt bija paguvusi noskaidrot, ka Londonas kalpotāji nealkst piedalīties garās pastaigās, tālab saprātīgāk bija gluži vienkārši klusi pazust no acīm, pasakot vienīgi Badlam, kurp grasās doties. Badls tikai nošūpoja galvu un noklakšķināja mēli, izrādīdams nelielu neapmierinātību, tomēr nekādi necentās Frederiku atturēt no došanās pastaigā un piedāvāja paņemt par pavadoni māsteru Feliksu.

Tā kā Felikss jau bija izlūdzies no Frederikas puskronu, jo tieši tik daudz maksāja ieejas biļete Mērlina Mehānikas muzejā – tas bija atvērts katru dienu no pulksten vienpadsmitiem līdz trijiem –, māsa izvairījās aicināt Feliksu pastaigā, jo viņš pavisam noteikti būtu atteicies.

Frederikas ceļa mērķis šajā reizē bija Grīnparks. Ne viņa, ne arī Harita līdz šim nebija to apmeklējušas. Kabatas formāta ceļvedī tas netika uzskatīts par ievērojamu. Bija minēts, ka Grīnparkā atrodas Konkordijas templis, kas tur uzcelts tūkstoš astoņi simti četrpadsmitajā gadā par godu uzvarai, taču tagad, pēc četriem gadiem, šī pagaidu celtne ir sagrauta, un Harita uzskatīja, ka Grīnparks īsti nav apmeklējuma vērts.

Frederiku tomēr bija ieinteresējuši ceļveža remdenie slavinājumi par to, ka šajā parkā ir “vairākas patīkamas promenādes”, un viņa nolēma Lufru pastaigā aizvest tieši uz turieni, nevis uz modernāko Haidparku, kur dīkdieņi bija vairāk noskaņoti uzsākt koķetēšanu ar godīgām gājējām.

Sava četrkājainā pavadoņa rauta pa dažādām ielām, viņa manāmi sakarsa un pie Bātas vārtiem bija priecīga, ka var atlaist suni no pavadiņas; Lufra pie tās nekādi nevēlējās pierast. Suns metās uz priekšu un sāka šaudīties šurpu turpu, izpētot apkārtni – asti izsliedams gaisā un cerīgi ošņādams pēdas, kas varbūt liecinātu, ka tuvumā atrodams kāds trusis. Kad Frederika devās uz parka ziemeļaustrumu malu, kur atradās neliels dīķis, Lufra pienesa viņai klāt sprunguli un gaidīja, kad viņa to iemetīs ūdenī un mudinās doties pakaļ. Kad Frederika nolēma iesaistīties rotaļā, suns jau atkal aiztraucās, jo ar patiesu prieku bija atklājis, ka tie kustīgie objekti, ko viņš neskaidri pamanīja ne pārāk tālu, ir bērni, kas rotaļājas ar košas krāsas bumbu. Lufra mīlēja bērnus un labprāt rotaļājās ar bumbu. Suns devās bērnu pulciņa virzienā, labsirdīgi luncinādams asti un sasliedams gaisā ausis. Lufra bija augumā liels, un suņa straujā tuvošanās sabiedēja mazāko grupas dalībnieci, kura sāka bailēs spiegt un metās meklēt aizstāvību pie aukles, kas bija iegrimusi aizrautīgā tenkošanā ar savu draudzeni aizvējā pie parka uzrauga namiņa. Lufra bija neizpratnē, taču tad pievērsa uzmanību jaunākajam no diviem zēniem, kurš rokā turēja bumbu, un iedrošinoši ierējās. Māsters Džons, aizmirsis par to, ka vīrietim jāizrāda lepnums un drosme, nometa bumbu zemē un aizskrēja pakaļ savai māsai tik ātri, cik vien tuklās kājeles spēja viņu panest. Vecākais zēns, zobus sakodis, stāvēja uz vietas. Lufra ar purnu iebikstīja bumbai, paripināja to uz priekšu, atkal noķēra un beigu beigās izspļāva pie sastingušā cilvēkbērna kājām. Māsters Frenks spēji izelpoja un uzsauca nopakaļ abiem bēdzējiem: – Viņš tikai grib ar mums parotaļāties, jūs… zaķpastalas! – Zēns visai piesardzīgi pacēla bumbu un aizsvieda tik tālu, cik vien varēja. Pārāk tālu gan tas nebija, taču Lufra to uzskatīja par labas gribas žestu, aiztraucās tai pakaļ un atnesa zēnam. Māsters Frenks nu jau daudz drošāk, tomēr vilcinoties paplikšķināja pa suņa muguru. Lufra nolaizīja zēna zodu, un daudzsološā draudzība jau varēja sākties, taču tad skaļi kā sirēna iekliedzās aukle un aizrādīja, lai puika neaiztiek to nejauko, nikno suni. Māsters Džons bēgdams bija nogāzies uz vēdera. Kamēr Frederika atsteidzās uz notikuma vietu, viss jau norisinājās pilnā sparā. Aukle spalgi klaigāja, divi jaunākie bērni birdināja asaras, bet māsters Frenks iecirtīgi atteicās pamest savu jauniegūto draugu.

Frederika valdonīgā balsī piesauca Lufru sev klāt, un suns atnāca, zobos nesdams bumbu. Kā jau cilvēks, kas ilgus gadus pieradis vadīt lielu saimniecību, Frederika to atņēma un ātri vien pārtrauca aukles žēlabas. – Viss ir kārtībā. Nu jau pietiks! – Pēc tam viņa paraudzījās uz māsteru Džonu un teica: – Ceru, ka tu nesavainojies, kad nokriti. Tās asaras noteikti nebija tālab, ka mans suns vēlējās ar tevi parotaļāties, jo tu esi liels zēns, tas man ir pilnīgi skaidrs. Paspied viņam ķepu, parādi, ka tu negribēji būt nepieklājīgs, tā skriedams projām. Sēdi, Luf, un dod ķepu!

Paklausījis Frederikas rokas uzspiedienam, Lufra apsēdās un pacēla vienu priekšķepu. Māstera Džona skaļās žēlabas tūdaļ pat mitējās. Viņš ar apbrīnu raudzījās uz Lufru. – Sunītis sasveicinās? – viņš neticīgi vaicāja.

– Vari būt drošs.

– Ar mani, – iejaucās māsters Frenks. – Es no viņa nebaidos.

Māsters Džons sāpināts pavēstīja, ka sunītis negrib sveicināties ar viņu; drīz jau šis jautājums bija nokārtots, un abi zēni paspieda Lufras ķepu; arī mazā mis Kerolaina pieprasīja sev pienākošos pagodinājumu un iespēju sasveicināties ar sunīti. Pēc tam Frederika atdeva bumbu māsteram Frenkam un kopā ar Lufru devās projām no bērniem, aukles naidīgā skatiena pavadīta. Toties bērni aicināja arī nākamajā dienā atvest pie viņiem sunīti.

Frederika devās savās gaitās, un šis incidents ne mazākajā mērā viņu nebija satraucis. Tas tikai pastiprināja viņas pārliecību par to, ka Londonas bērni ir pelnījuši žēlumu, jo ir pazīstami tikai ar maziem klēpja sunīšiem. Viņa pagriezās gar parka uzrauga namiņa stūri un piepeši saprata, ka ceļvedis ir viņu maldinājis, jo tajā nebija ne vārda par nelielu govju ganāmpulku un slaucējām. Vēlāk gan viņa noskaidroja, ka tas ir šī parka zīmīgs vaibsts. Tas bija ne tikai pilsētnieka acij tīkams lauku dzīves skats, bet arī iespēja nopirkt no slaucējām glāzi piena. Ikviens, kurš bija gatavs samaksāt visai pieņemamu cenu, varēja nobaudīt tikko izslauktu pienu.

Pārāk vēlu Frederika atskārta, ka ceļvedis ir viņu pievīlis. Lufra, kas skrēja viņai pa priekšu, pamanīja govis pirmais. Suns uz īsu mirkli apstājās, pieglauda ausis, un spalva viņam uz skausta saslējās augšup. Govju pulka vadone stāvēja pārējām priekšā, tikai dažas pēdas no suņa, un bija draudoši pieliekusi galvu. Lufra vai nu nevēlējās, vai nespēja atšķirt vīrieškārtas un sievieškārtas lopus, izgrūda baismīgu skaņu, kaut ko vidēju starp rējienu un gaudām, un metās cīņā.

SESTĀ NODAĻA

Vārgāka sieviete šajā brīdī būtu noģībusi, pamezdama Lufru vienu cīnāmies, jo skats bija patiesi biedējošs. Slaucēju, aukļu un vairāku padzīvojušu dāmu kliedzienu pavadībā Lufra izdarīja smagu pārkāpumu – trenkāja pienīgo govju baru. Suns nekādā ziņā negrasījās atkārtot varoņdarbu, pēc kura paveikšanas bija ticis pie sava vārda; viņš tikai dzinās pakaļ govīm, izklīdinādams ganāmpulku, kas panikā skrēja viņam pa priekšu. Suns laimīgi izbaudīja vienīgo īsti sportisko izklaidi, kāda viņam tika piedāvāta Londonā.

Frederikai prātā ienāca doma vienkārši aizbēgt, taču brīdī, kad iesaistījās galvenais lopkopis un divi parka uzrauga vietnieku palīgi, beidzot izdevās notvert suni, kurš par nodarījumu neizjuta ne mazāko nožēlu, un viņai bija skaidrs, ka stāvoklis ir bezcerīgs. Šķita, ka viņa nonākusi kara laukā. Vienu no pavecajām kundzītēm bija pārņēmusi histērijas lēkme, bet otra pieprasīja nekavējoties pasaukt konsteblu, lopkopis bēra lāstus pār Frederikas galvu, bet parka dežuranti autoritatīvi vēstīja, ka tūdaļ suni konfiscēs, lai pēc tam nogalinātu. Padarot visu vēl ļaunāku, uz notikuma vietu steidzās arī aukle, pie kuras uzraugāmajiem Lufra bija devies rotaļāties iepriekš. Vispārējās kņadas sajūsmināta, sieviete neskopojās ar sirdi plosošiem stāstiem par to, kā ļaunais nezvērs esot nežēlīgi meties pie nabaga bērniem, pārbiedējot mazos dārgumiņus līdz nāvei, turklāt vēl nozadzis viņu bumbu un šī suņa dēļ māsters Džons esot iekritis ar seju dubļos, nobrāzis rokas un notraipījis apģērbu…

– Tīrākā melšana, – īgni noteica Frederika.

Ne lopkopis, ne arī parka dežuranti aukles savārstījumiem pārāk lielu uzmanību nepievērsa. Puisim rūpēja vienīgi viņa ganāmpulks, bet dežuranti ieraudzīja, cik priecīgi Lufra sagaida savus jauniegūtos draugus, un ne mirkli nešaubījās, ka suns nekādā ziņā nav uzskatāms par bīstamu. Viņi redzēja visas pazīmes, kas liecināja par augumā liela, taču vēl gluži jauna suņa uzvedību. Citos apstākļos viņi noteikti pievērtu acis uz šo pārkāpumu, taču Londonas parkos valdīja strikti noteikumi. Vecā maitu lija ar iekritušajiem vaigiem joprojām vaimanāja pēc konstebla, viņas vārīgāko māsu plosīja histērijas izraisītās spazmas, vairāki pilsoņi paziņoja, ka tik bīstami un neprognozējami dzīvnieki nedrīkst klaiņot savā vaļā, un vienprātīgs govju meitu koris pieprasīja atriebi, jo neģēlīgais suns esot satricinājis lopu trauslos nervus, liekot pārciest tik ekstrēmus apstākļus, bet visi vienbalsīgi pieprasīja stingru rīcību. No vienas puses, bija iesaistīti daudzi cilvēki, kas pauda gatavību par notikušo ziņot parka uzrauga vietniekam, bet, no otras puses, nedarbus pastrādājis suns, kas piederēja jaunai dāmai, kura te ieradusies viena, bez sulaiņa, – uzdevums varas pārstāvjiem likās pavisam skaidrs, tādēļ vecākais no abiem sacīja Frederikai, ka Lufra tiks paņemts un paturēts, līdz būs izlemts dzīvnieka tālākais liktenis.

Lufram nepatika ne tonis, kādā šie cilvēki runāja, ne arī tas, cik mērķtiecīgi abi tuvojās; viņš pārtrauca elsot, vilnu sabozis, piecēlās kājās un ar brīdinošu rūcienu pavēstīja, ka jebkurš mēģinājums apdraudēt Frederiku šiem ļaudīm nebeigsies labi. Nākamajā mirklī lopkopis atkal uzstāja, ka suns jānogalina, bet dežuranti pieprasīja:

– To sun’ tūdaļ ved pie mums!

No visiem apkārt stāvošajiem tieši lopkopis pat labāk par Frederiku zināja, cik nepiedodams bija Lufras nodarījums. Pietika vien paraudzīties uz šā cilvēka dusmās kvēlojošo seju, lai kļūtu skaidrs, ka nekādi lūgumi nebūs iedarbīgi.

Iekšēji drebēdama, Frederika ierunājās: – Esiet piesardzīgi! Šis suns pieder marķīzam Olverstokam! Dzīvnieks ir bezgala vērtīgs, un lords ļoti saniknosies, ja ar to kaut kas atgadīsies.

Jaunākais parka dežurants, kuram bija izveidojies pašam savs, pat samērā pamatots, viedoklis par Lufras ciltsrakstiem, neizteiksmīgi iebilda: – Tikai nevai’g! Neviens marķīzs nemūžam nepirktu šitād’! Ku’ta bij’ viņa prāts? Tas tak’ ir īsts krancs! Tā viš i’.

– Krancis? – izsaucās Frederika. – Tad nu es jums paskaidrošu, ka Lufra ir īsts tīršķirnes Barselonas kollijs, kurš uz Angliju atvests par neticami lielu naudu. Man nudien ir žēl, ka suns tā iztrenkāja govis, taču tas bija tikai mēģinājums sadzīt tās barā. Spānijā šī suga tiek audzēta tieši tādam nolūkam, un Lufra vēl nav pieradis pie Anglijas govīm.

– Suns mēģināja tās sadzīt barā? – novaidējās lopkopis. – Es tā nekad neesmu darījis. Nekad mūžā! Mans Dievs, jūs esat tāda pati kā suns!

Tikmēr jaunākais parka dežurants nekavējās apstiprināt savu spriedumu un sacīja, ka jaunkundze pārcenšas un viņš jau nu neko nezinot par Barselonas kollijiem, taču kranci varot pazīt no pirmā acu uzmetiena. Tad viņš atkārtoja iepriekš pausto domu, ka, viņaprāt, marķīzs nekad šādu suni neiegādātos.

– Ak, tiešām? – vaicāja Frererika. – Vai jūs esat pazīstams ar manu brālēnu marķīzu Olverstoku?

– Kāda nekaunība! – iesaucās maitasputnam līdzīgā dāma. – Jūs dēvējat sevi par marķīza māsīcu, taču viena pati klaiņojat pa pilsētu? Nudien, ļoti ticams stāsts.

Pēc karstiem strīdiem un asām vārdu apmaiņām, kuru laikā jaunāko parka dežurantu atbalstīja maitu lijai līdzīgā dāma, bet lopkopis sacīja, ka neatkarīgi no lēdijas radurakstiem ļaunums ganāmpulkam ir nodarīts un par to kādam būs jāmaksā, vecākais dežurants, robusts vīrs tumši dzeltenbrūnos svārkos, paziņoja, ka jāiesaista arī marķīzs un jāuzzina, vai viņš apstiprinās jaunās dāmas stāstu.

– Izcils ierosinājums! – Frederika silti apsveica viņa vārdus. – Tad nekavējoties dosimies uz viņa māju. Tas ir tepat netālu, Bārklija laukumā.

Tajā brīdī vecākais dežurants mestu mieru šai lietai, ja vien būtu situācijas noteicējs. Jaunā dāma bija gatava doties pie marķīza, un tas, pēc dežuranta domām, kalpoja par pierādījumu tam, ka viņa patiešām ir marķīza māsīca. Viņa gatavība virzīt šo lietu tālāk bija ļoti sarukusi. Par radītajiem zaudējumiem – arī par tiem, ko pieprasīs kompensēt mistera Bīla govju kopējs, – bija atbildīgs marķīzs, ja vien viņš patiešām bija šā suņa saimnieks; tomēr, kad runa ir par lordiem, allaž jābūt piesardzīgam. Jaunākais uzraugs, kurš bija uzklausījis šīs kolēģa atziņas, piepeši kļuva gaužām domīgs, bet lopkopis īdzīgi pieņēma priekšlikumu doties pie lorda un apgalvoja, ka savas tiesības aizstāvēs pat tādā gadījumā, ja suns piederētu pašai karalienei, un tas nepavisam nenozīmējot necieņas izrādīšanu. Maitu lijai līdzīgā dāma, piemiegusi acis, paziņoja, ka zināšot savu pienākumu, ja par to būšot aizmirsis dežurants, un par visu pavēstīšot viņa priekšniecībai. Izskatījās, ka situācijai ir tikai viens risinājums – došanās līdzi jaunajai dāmai. Maitu lijai līdzīgā kundze apgalvoja, ka arī noteikti ies turp un izteiks savas pārdomas gadījumā, ja marķīzs būs runājams – par ko gan viņa ārkārtīgi šauboties.

Olverstoku nama durvis atvēra sulainis. Tas bija labi apmācīts jauns vīrietis, bet viņš neticēja savām acīm, kad ieraudzīja atnākušo kavalkādi. Frederika, būdama situācijas noteicēja, draudzīgi pasmaidīja un sacīja:

– Labrīt! Es ceru, ka viņa gaišība lords vēl nav devies ārā no mājas.

Sulainis, pārsteigts vairāk nekā jebkad iepriekš, gluži apmulsis atteica: – Nē, mis. Tomēr…

– Paldies Dievam! – Frederika neļāva viņam turpināt. – Protams, jūs esat izbrīnīts, redzot mani tik… apjomīgā pavadītāju pulkā. Arī pati es jūtos visnotaļ neomulīgi. Esiet tik laipns un pasakiet viņa gaišībai lordam, ka ir ieradusies viņa māsīca mis Merivila un ļoti vēlas ar viņu runāt!

Pēc tam viņa iegāja mājā, pāri plecam aicinādama pārējos sekot, un darīja to ar tik lielu pārliecību, ka sulainim neatlika nekas cits, kā vien instinktīvi pakāpties malā, nekādi nespējot izrādīt pretestību šādam iebrukumam viņa darba devēja mājā. Viņš tikai paziņoja, ka lords vēl pošoties.

– Tad pasakiet viņam, esiet tik laipns, ka jautājums ir risināms ļoti steidzami! – mudināja Frederika.

– Vai jūs… vai jums varētu palīdzēt viņa gaišības sekretārs? – sulainis vārgā balsī vaicāja.

– Misters Trevors? – attrauca Frederika. – Nē, paldies. Nododiet manu vēsti lordam!

Sulainis neko pat dzirdējis nebija par tādu lorda māsīcu mis Merivilu, taču tas, ka viņa pieminēja misteru Trevoru, likās mierinoši. Viņš nodomāja, ka laikam jau šī jaunā dāma patiesi ir lorda radiniece, bet nespēja uzminēt, kālab viņa ieradusies tik dīvainā kompānijā un atvedusi uz lorda Olverstoka namu parka dežurantus un kādu savādu lempi. Sulainim turklāt nebija ne jausmas, ko iesākt ar raibo viesu kompāniju; ja gluži saprotami šķita, ka mis Merivila un viņas pavadone būtu jāaicina uz salonu, tad tikpat skaidri bija zināms, ka lords un vēl jo vairāk cēlais un biedējošais misters Vikens nebūs iepriecināti par svešu vīriešu ieaicināšanu mājā.

No šās sociālās dilemmas risināšanas sulaini paglāba paša godātā mistera Vikena ierašanās. Pirmo reizi dzīvē sulainis no sirds nopriecājās, ieraudzījis savu biedējošo darbaudzinātāju, un steigšus informēja par to, ka lorda Olverstoka māsīca mis Merivila vēlas runāt ar savu brālēnu.

Sulainis Džeimss varbūt nebija dzirdējis par mis Merivilu, taču misteram Vikenam gan bija vairāk informācijas. Viņš, lorda virssulainis, saimniecības pārzinis un galvenais zirgu puisis, zināja itin visu par Meriviliem, un runas par lorda “pēdējo pasākumu”, kā viņi to bija iedēvējuši, varēja droši saukt par galveno diskusiju tematu kalpotāju istabā. Misters Vikens ne mirkli nezaudēja savu cēlo stāju un izturējās ļoti līdzsvaroti. Viņš paklanījās mis Merivilai un bezkaislīgi nopētīja viņas pavadoņu svītu, pēc tam šķērsoja halli un atvēra bibliotēkas durvis. – Es informēšu viņa gaišību lordu, kundze! Vai jūs būtu tik laipna un apsēstos bibliotēkā? Protams, arī jūs, kundze! – viņš visžēlīgi piebilda un gluži pieņemami palocījās pret sievieti, kura līdzinājās maitu lijai un kuru bija novērtējis kā guvernanti vai algotu kompanjoni.

– Jā, un būs labāk, ja ienāks arī šie vīrieši, – sacīja Frederika.

– Protams, kundze, ja jūs tā vēlaties, – atteica Vikens. – Tomēr es uzdrošinos domāt, ka viņiem būs diezgan ērti arī hallē.

Pat lopkopis bija mierā ar šādu Vikena spriedumu, taču Frederikai tas nebija pa prātam. – Nē, jo arī šie kungi vēlas runāt ar viņa gaišību lordu, – viņa paskaidroja. Pēc tam Frederika aicināja maitu lijai līdzīgo dāmu apsēsties, bet Vikens, neizrādīdams ne mazāko emociju zīmi, pieturēja durvis un ļāva ieiet arī visiem pārējiem.

Tostarp Džeimss jau bija paguvis uzkāpt augšstāvā un pieklaudzināt pie lorda ģērbistabas durvīm. Tas bija ļoti kluss un bikls klauvējiens; lords naidīgi izturējās pret tiem, kas mēģināja iekļūt viņa apartamentos pirms pusdienas laika. Un Džeimsam nācās klaudzināt atkārtoti, jau nedaudz skaļāk. Viņš nesaņēma uzaicinājumu ienākt, taču durvis viņam atvēra lorda īpaši labi ieredzētais kambarsulainis, kurš tādu trokšņošanu uzskatīja par īstu svētuma zaimošanu un pieprasīja paskaidrot, kas tad tik svarīgs ir atgadījies.

– Tas ir steidzami, mister Nep! – nočukstēja Džeimss. – Misters Vikens lika nodot vēsti viņa gaišībai lordam.

Šie vārdi, kā jau cerēts, noderēja par caurlaidi. Neps atļāva Džeimsam pārkāpt slieksni, tomēr lika runāt čukstus, neiet tālāk par durvīm un netrokšņot. Pēc tam viņš gandrīz bez skaņas atgriezās pie tualetes galdiņa, pie kura viņa gaišība lords bija iegrimis svarīgā darbā – izvēlējās sev piemērotu kaklautu.

Vienīgi paša māsas Olverstoku nelabvēlīgi dēvēja par dendiju. Viņš nebija aizrāvies ar modes pārmērībām, kas jaunākus vīriešus mēdza padarīt smieklīgus un kas noteikti dergtos misteram Bramelam, ja šim īpašajam cilvēkam nāktos spriest tiesu par londoniešu gaumi. Nepatīkamu iemeslu pēc misteram Bramelam nācās aizbraukt uz kontinentu, kur viņš dzīvoja galīgā neziņā, taču viņa paaudzes aizsāktā elegance turpinājās doktrīnās, ko viņš bija iedibinājis. Olverstoks par viņu bija trīs gadus jaunāks, bija saticies ar viņu trakajās zaļās jaunības dienās un jutās gatavs teju noraut viņam katru košo vesti, mirdzošās kaklasaites adatas un neskaitāmās pulksteņķēdes. “Vīrietis, kura drānas nespēj pievērst pārējo cilvēku uzmanību,” bija sacījis misters Bramels, “nav nosaucams par labi ģērbtu vīrieti.” Tīri krekli, ideāli piegriezti svārki un gaumīgi pieskaņoti kaklauti bija galvenās smalka vīrieša pazīšanās zīmes. Kopš tā laika Olverstoks stingri ievēroja šos vienkāršos noteikumus, ar pacietību un nemitīgu prasmju izkopšanu panākdams to, ka tiek uzskatīts par vienu no elegantākajiem pilsētas vīriešiem. Viņš ar nicinājumu izturējās pret absurdiem jauninājumiem, piemēram, cieši iestīvinātām apkaklēm, kas uzslietas tik augstu, ka gandrīz aizsedz skatienu un padara teju neiespējamu galvas pagriešanu uz vienu vai otru pusi, kā arī pret kaklautu “Austrumu” vai “Matemātisko” siešanas veidu. Lords Olverstoks bija izveidojis pats savu stilu, kas bija diezgan diskrēts, tomēr tik izcils, ka viņu apskauda jaunākās paaudzes vīrieši.

Džeimsam tas viss bija labi zināms, turklāt viņa slepenā vēlēšanās bija kļūt par Olverstoka personisko sulaini, tālab Nepa brīdinājums bija nevietā. Nekādu apsvērumu vārdā viņš nevēlētos traucēt lordu šādā brīdī un neredzēja pilnīgi nekā smieklīga marķīza izturēšanās veidā šajā mirklī. Viņam gluži vienkārši bija žēl, ka nav ieradies ātrāk, lai varētu noskatīties, kā marķīzs izveicīgi nomaina pēdu platos muslīna kaklautus, līdz kādu no tiem atzīst par piemērotu. Šī acīmredzot bijusi veiksmīga izvēle, jo Neps turēja rokā sešus vai septiņus kaklautus, kas gaidīja savu kārtu, ja marķīza pirmā izvēle nebūtu apmierinoša. Tobrīd džentlmenis bija pievērsis skatienu griestiem. Gluži kā apburts Džeimss vēroja, kā viņa zods pakāpeniski nolaižas zemāk un sniegbaltais muslīna audums ieguļas krokās, kādas tam bija paredzētas. Reiz Neps bija pastāstījis, ka lordam nepieciešams tik vien kā četras vai piecas reizes nolaist zodu uz leju un audums iegūst skaistās krokas. Izklausījās pavisam vienkārši un arī izskatījās viegli, taču dzimstošais drēbnieka instinkts Džeimsam sacīja, ka nekā viegla tur nav. Kamēr viss nebija pabeigts, viņš stāvēja ar aizturētu elpu un nopūtās tikai tad, kad marķīzs, kritiski nopētījis rezultātu, nolaida spogulīti uz leju un sacīja: – Tas derēs.

Lords piecēlās, ieslidināja rokas Nepa turētās vestes rokriņķos un palūkojās pāri telpai uz Džeimsu. – Nu? – viņš vaicāja.

– Izlūdzos jūsu gaišības piedošanu! Mis Merivila… viņa vēlas jūs satikt. Nekavējoties, – pavēstīja Džeimss. – Tas esot ļoti steidzami! – viņš piebilda.

Marķīzs izskatījās pārsteigts, taču pateica: – Vai patiešām? Pasaki mis Merivilai, ka tūdaļ atnākšu. Manus svārkus, Nep!

– Jā, milord. Viņa ir bibliotēkas istabā, kā noprotu. – Tik meistarīgi novirzījis sava darba devēja dusmas, viņš piesardzīgi devās projām. Neps izpurināja nēzdogu, pasniedza Olverstokam un, to darīdams, piebilda, ka neizprot, kālab gan Vikens nav aicinājis mis Merivilu salonā. Olverstoks paņēma savu monokli un uzkarināja sev kaklā tā lenti, kā arī īsi noskaldīja: – Gan jau tādai rīcībai būs bijuši savi iemesli.

Pēc dažām minūtēm, elegants līdz pēdējai vīlītei tumši zilos svārkos, ļoti gaišās biksēs un ideāli nospodrinātos apavos, lords nokāpa lejup, kur Vikens jau viņu gaidīja.

– Kāpēc izvēlējies bibliotēku, Viken? – Olverstoks vaicāja. – Vai tev nešķita, ka mana māsīca ir pelnījusi uzaicinājumu pagaidīt salonā?

– Noteikti šķita, milord, – atbildēja Vikens, – taču mis Merivila nav ieradusies viena.

– To man vajadzēja iedomāties.

– Un es nerunāju par sievieti, milord. Ir vēl trīs citas personas, kuras, manuprāt, bija daudz piemērotāk aicināt bibliotēkā, nevis salonā.

Savu virssulaini Olverstoks pazina jau kopš agras jaunības un tālab neizdarīja kļūdainus secinājumus par apmeklētājiem. Kāds, kurš Vikenu tik labi nepazītu, varbūt arī nospriestu citādi, taču Olverstoks saprata, ka virssulainim mis Merivilas pavadoņi nepavisam neliekas patīkami. – Kas viņi ir? – Olverstoks vaicāja.

– Runājot par to, milord, būtu lieki sacīt, ka divi no viņiem, pēc tērpa spriežot, ir no kāda oficiāla dienesta. Tiesa, ne augstā amatā.

– Tad nu gan! – ieteicās Olverstoks.

– Jā, milord. Un ir vēl arī suns… ļoti liels suns. Sugu man neizdevās noteikt.

– Vai tiešām… Dieva dēļ! Vai tikai nav atgadījusies kāda liksta… – viņš apklusa. – Viken, kaut kas mudina domāt, ka bibliotēkā mani gaida briesmas.

– Nē, milord! – Vikens mierināja. – Es domāju, ka tas dzīvnieks nav ļauns.

Runādams Vikens atvēra bibliotēkas durvis un pieturēja, lai Olverstoks varētu ieiet.

Mazliet šokēts, Olverstoks brīdi stāvēja uz sliekšņa un raudzījās uz sanākušajiem ļaudīm. Lufra gulēja pie Frederikas kājām. Suns pazina gluži patīkamo ciemiņu, kura brīnumdari pirksti bija spējuši atrast vietu uz Lufras skausta, kurai viņš pats nevarēja piekļūt, lai pakasītu. Dzīvnieks priecīgi slējās kājās, sveicinot ierējās un metās uz priekšu. Kādu īsu mirkli Vikenam šķita, ka suns grasās marķīzam uzbrukt, bet maitu lijai līdzīgā dāma, kura nesaprata dzīvnieka ķermeņa valodu un nepamanīja pat nevaldāmo astes luncināšanu, sāka spiegt un atgādināja pārējiem, ka viņa taču jau brīdinājusi par šā mežonīgā radījuma ļauno dabu, un pieprasīja suni nošaut.

Marķīzs atvairīja suņa kvēlos prieka apliecinājumus un sacīja: – Paldies! Esmu tavs parādnieks, bet nu jau pietiks. Guli, Luf! Guli!

Parka dežuranti pārmija zīmīgus skatienus. Viņiem vairs nebija nekādu šaubu, ka suns pieder marķīzam. Frederika manīja, ka Lufra ir gana izdarījis, lai attaisnotu savu nerātno uzvedību; viņa piecēlās, devās pie Olverstoka un sacīja: – Ak, brālēn! Jūs pat iedomāties nevarat, cik ļoti es priecājos, ka sastapu jūs mājās! Tas jūsu nevaldāmais suns ievilka mani pagalam nepatīkamā starpgadījumā. Es varu pilnīgi nopietni paziņot, ka vairs nekad neuzņemšos uzdevumu vest viņu pastaigā.

Frederikai par lielu atvieglojumu, Olverstoks šos vārdus uzklausīja, ne aci nepamirkšķinājis; viņš noliecās pie Lufras un klusi pateica: – Frederika, jūs mani satriecat! Kas īsti notika?

Triju balsu koris viņam sāka stāstīt par negadījumu. Viņš pārtrauca runātājus un aizrādīja: – Pa vienam, lūdzu! Ja vien jūs vēlaties, lai es izprotu lietas būtību.

Lopkopis un Frederika apklusa, taču maitu lijai līdzīgā dāma iedegās vēl vairāk. Viņa sacīja, ka ļaudis jau varot mēļot par visādiem Barselonas kollijiem, ja vēlas, bet viņa tādās runās neticot ne vārdam: – Kaut kas nedzirdēts! Cilvēks vairs nevar aiziet uz parku ieelpot svaigu gaisu, lai nepiedzīvotu tāda nezvēra uzbrukumu.

Marķīzs nolēma izmantot savu draudīgāko ieroci – viņš pielika pie acs monokli. Pat stipri vīri bija atkāpušies, kad viņiem tika pievērsts šāds skatiens. Maitu lijai līdzīgā dāma neatkāpās, taču vārdi palika neizteikti.

Tad marķīzs sacīja: – Atvainojiet, kundze! Man ir bezcerīgi slikta atmiņa, tomēr es domāju, ka man nav bijis tas prieks ar jums iepazīties. Māsīc, lūdzu, iepazīstiniet mūs!

Frederika, ātri mainījusi savu pirmo, ne pārāk glaimojošo iespaidu par viņu, nekavējoties atbildēja: – To es diemžēl nevaru, jo man nav ne mazākās nojausmas, kas viņa ir un kālab te ieradusies. Varbūt vēlējās pārliecināties, ka jūs no tiesas esat mans brālēns, par ko viņa, kā liekas, ļoti šaubījās.

– Tas neizskatās pēc īpaši atbilstīga iemesla, – lords noteica. – Lai nu kā, cienītā kundze, ja jūs, kādu man nezināmu motīvu vadīta, vēlējāties pārliecināties par šo jautājumu, tad uzskatiet, ka tas ir noticis. Mēs ar mis Merivilu esam brālēns un māsīca.

– Mani tas nepavisam neinteresē, milord, – sieviete, koši nosarkdama, pavēstīja. – Pateikšu jums vēl vairāk… ja es neuzskatītu to par savu pienākumu, tad nemaz nebūtu šurp nākusi. Ja es nebūtu pamanījusi, ka brīdī, kad mis Merivila ierunājās par savu brālēnu marķīzu, tie divi… tie divi lišķi jau bija gatavi pieļaut, lai tas ļaunais nezvērs uzbrūk itin visiem, kas atrodas parkā!

No parka dežurantu puses atskanēja vārgi mēģinājumi protestēt, taču marķīzs izlikās tos nedzirdam. – Man nebija ne jausmas, ka viņš ir tik bīstams, – Olverstoks sacīja. – Ceru, ka jūs netikāt savainota, kundze?

– Es jau neteicu, ka viņš uzbruka man! Bet…

– Viņš vispār nevienam neuzbruka! – iejaucās Frederika.

– Ak tad tā tas bija? Un viņš nenogāza no kājām to mazo nabaga puisēnu un pārējos nenobiedēja līdz nāvei? Nē, nē, protams!

Frederika iesmējās. – Nē, to mazo zēnu viņš nenogāza no kājām. Iesākumā bērni no viņa nobijās, bet ātri vien nomierinājās, tiklīdz bija sapratuši, ka suns vēlas vienīgi parotaļāties ar viņiem. Patiesību sakot, bērni pat lūdza, lai nākamajā dienā es suni atkal atvedu uz parku.

– Bet manām govīm gan viņš uzbruka! – iejaucās lopkopis. – Un tās jūsu runas par to, kā viņš govis sadzina barā, jo tā ticis audzināts Spānijā… Un tā nu noteikti nebija! Es jau nu Spānijā nekad neesmu bijis, i’ nemaz ar’ netaisos to darīt, jo īsti nesaprotos ar visādiem svešniekiem, tomēr gribu pateikt, ka govis ir govis visur pasaulē un pat garā tumši pagāni nemācītu suni govis dzīt barā tādā veidā, kā to darīja šis brutālais zvērs. Misters Manslovs, es ļoti atvainojos, jūsu gaišība, sacīja, ka tas suns ir krancis. Es tikai gribu pateikt, ka viņš nav nekāds kollijs. Ne Barselonas, ne arī kāds cits…

Jaunākais parka dežurants, sapratis, ka pienākusi viņa kārta runāt, sāka žņaudzīt rokās cepuri un pievērsa lordam lūdzošu skatienu. Viņš sāka skaidrot, ka tas nav bijis domāts kā apvainojums, bet mis ir nodēvējusi suni par Barselonas kolliju, tomēr viņš tam nevarējis noticēt un nevarētu pat tad, ja dzīvotu simts gadu un viņam nemitīgi iegalvotu pretējo. Viņš apņēmīgi nopūtās.

– Es arī tā ceru, – sacīja marķīzs. – Protams, ka Lufra tāds nav. – Viņš pagriezās pret Frederiku un, kā garlaicības un apnikuma mākts, sacīja: – Nē, nudien, māsīc, jūs esat tik izklaidīga! Tas ir medību suns, bet ne kollijs. Un es jums teicu nevis Barselonas, bet gan Beludžistānas! Beludžistānas, Frederika!

– Vai manu! Tiešām, jūs tā sacījāt. Cik… cik muļķīgi no manas puses, – viņa nedroši novilka.

Abiem parka dežurantiem šis marķīza skaidrojums likās gluži pieņemams. Vecākais sacīja, ka viņam tieši tā esot licies, bet jaunākais teicās jau no paša sākuma zinājis, ka sunim nav nekādas saistības ar Spāniju. Lopkopis bija gaužām neapmierināts, un maitu lijai līdzīgā dāma iesaucās: – Es neticu, ka uz pasaules vispār ir tāda vieta!

– O, tāda ir gan! – sacīja lords, iedams uz loga pusi, kur atradās divi globusi. Viņš iekustināja vienu no tiem. – Nāciet un pati pārliecinieties!

Viņa aicinājumam paklausīja visi, un Frederika pārmetoši sacīja: – Ja vien jūs man būtu norādījis, ka runa ir par Āziju, brālēn!

– Ak, Āzija! – bilda vecākais parka dežurants un nopriecājās, ka beidzot viņam ataususi gaisma. – Tad jau laikam var sacīt, ka indiešu suns.

– Nu, īsti precīzi tas vis nebūs, – iebilda Frederika. – Vismaz es tā nedomāju. Lūk, te ir tā vieta. Tas ir ļoti mežonīgs nostūris, un suni vajadzēja slepus izvest no turienes, jo vietējie iedzīvotāji ir noskaņoti naidīgi. Tieši tāpēc jau es arī sacīju, ka šis ir ļoti rets dzīvnieks. Viņš ir vienīgais Beludžistānas suns mūsu valstī, vai ne, brālēn?

– Es no sirds ceru, ka tieši tā, – lords neizteiksmīgi attrauca.

– Un es savukārt varu sacīt, ka tas visu padara vēl daudzkārt ļaunāku! – paziņoja maitu lijai līdzīgā dāma. – Kas par neticamu iedomu… vest svešzemju briesmoni uz parku! Turklāt tādu, kas iegādāts kontrabandas ceļā! Milord, es nekautrēšos jums pavēstīt, ka nekādā ziņā nespēju atbalstīt šādu rīcību un esmu apņēmības pilna par to paziņot muitas iestādēm.

– Diemžēl man ir aizdomas, ka tur jūs neatradīsiet nevienu tādu iestādi, – marķīzs kā atvainodamies sacīja, laiskā solī piegāja pie kamīna un pastiepa roku pēc zvana auklas. – Tur nav pieejami arī pasta pakalpojumi. Man liekas, varētu sūtīt ziņnesi, taču domāju, ka tas būtu ārkārtīgi dārgi, turklāt pastāv visai liela iespēja, ka viņu nogalinātu. Patiešām ir grūti šajā gadījumā kaut ko ieteikt.

– Es runāju par angļu muitu, milord! – sieviete paskaidroja, nikni raudzīdamās uz Olverstoku.

– Ak, tādam pasākumam nu gan būtu visai maza jēga! Suni mūsu valstī es neievedu kontrabandas ceļā. Tikai un vienīgi slepus izvedu no Beludžistānas.

Kaismē drebošā balsī maitu lijai līdzīgā dāma sacīja:

– Lai kā arī būtu, jums nav nekādu tiesību ļaut šim sunim savā vaļā skraidīt pa parku. Un par to es esmu spiesta ziņot varas iestādēm, es brīdinu jūs, milord!

– Mīļā dāma, kāpēc man būtu jāraizējas, ja tieši jūs būsiet tā, kas sevi padarīs par vientiesi? Turklāt vēlos piebilst, ka nekādi nespēju saprast, kāpēc jūs tik ļoti raizējaties par visu šo notikumu. Jūs pati sacījāt, ka mans suns jums neko nenodarīja, un tam es ticu. Jūs pati par savas ierašanās iemeslu minējāt pārliecību, ka, uzzinājuši par manu titulu, šie vīri, kurus jūs nosaucāt par lišķiem, bija gatavi ļaut, lai suns uzbruktu visiem, kas atradās parkā; un tam es nekādi nespēju noticēt. Man nudien sāk izskatīties, ka jūs vienkārši jaucaties svešās darīšanās. Rezumējot mūsu sarunu, es sliecos domāt, ka šie divi vīri te ieradušies visai pamatota iemesla pēc, jo vēlējās informēt mani par suņa nepieļaujamo uzvedību un pieprasīt, lai suns tiktu turēts pavadā. Savukārt viņiem līdzi – man neizprotamu iemeslu pēc – ir ieradusies arī uzbāzīga persona, kurai pietrūkst gan labu manieru, gan veselā saprāta un kura vēlas uzurpēt šo cilvēku varu ilgi pirms tam, kad viņiem bijusi iespēja man izklāstīt lietas būtību. – Lords paraudzījās uz atvērtajām durvīm, kurās bija redzams Vikena draudīgais stāvs; viņš nojauta, kas tūdaļ sekos. – Esi tik laipns un pavadi lēdiju ārā no šejienes! – lords norādīja. – Un paaicini misteru Trevoru pie manis!

Šo meistarīgo runu Frederika noklausījās ar patiesu godbijību, bet parka dežuranti – ar atzinību, turpretī maitu lijai līdzīgā dāma kaut ko nesakarīgi murmināja. Viņa apgalvoja, ka vēl ne reizi viņas nepārspējamās karjeras laikā neesot tik ļoti apvainota kā tagad, kad gluži vienkārši mēģinājusi informēt viņa gaišību lordu.

Olverstoks jau bija pilnībā zaudējis interesi par viņu un paņēma šķipsnu šņaucamās tabakas. Vikens, pārtraukdams sievietes saraustītos vārdu plūdus, balsī, kurā nebija nekādu cilvēcisku kaislību, sacīja: – Kundze, ja jūs būtu tik laipna!

Maitu lijai līdzīgā dāma devās ārā no telpas, viņas vaigu galos vīdēja liesmojoši sarkani plankumi. Nevienu, Vikenu ieskaitot, nepārsteidza viņas padošanās. Vēlāk jaunākais parka dežurants atļāvās pat diskrēti atzīties vecākajam: – Ikvienam vajadzētu būt tik drosmīgam un norādīt tādām vecām grezelēm viņu īsto vietu.

Lopkopis, lai gan kopumā izturējās atbalstoši pret visu notiekošo, tomēr negrasījās nomierināties un sāka marķīzam skaidrot, cik neaptveramu noziegumu Lufra pastrādājis – un bīstamu, jo govis var pārstāt dot pienu un īpašnieks vainos viņu par nodarīto ļaunumu.

– Diezin vai tas izklausās ticami! – ieteicās Frederika. – Pēc jūsu stāstītā varētu nodomāt, ka suns govis dzenāja pa visu pilsētu, lai gan tā nemaz nebija. Ja reiz jūs izlemjat, ka ganīsiet govis visiem pieejamā parkā, tad man jāteic…

– Nē, māsīc, jums nekas nav jāsaka, – iejaucās marķīzs, izbaudīdams atriebības mirkli. – Es jums biju devis norādījumu, ka Lufra jāved uz Haidparku, tātad jūs esat vainojama šā nelāgā starpgadījuma izraisīšanā.

Frederika, piespiezdama pie sejas nēzdodziņu, trīcošā balsī noteica, ka laikam jau viņam esot taisnība.

– Nebaidieties! – marķīzs teica, vērsdamies pie lopkopja. – Šis jautājums tiks pienācīgi atrisināts. O, nāc iekšā, Čārlz!

Misters Trevors bija nenoliedzami pārsteigts par ainu, kas pavērās viņa acu priekšā. – Vai jūs mani aicinājāt, ser?

– Jā, es liku tevi ataicināt. Mans Beludžistānas medību suns, kuru māsīca piedāvājās izvest pastaigā, ir sarīkojis nekārtības. Man ar nožēlu jāteic, ka viņš… hmm… aizmirsās, jo bija iekļuvis govju pulkā Grīnparkā.

Varēja gaidīt, ka misters Trevors būs pilnībā samulsis, tomēr viņam nekādā ziņā nevarēja piedēvēt lēnu domāšanu, tālab nebija nepieciešams brīdinošs skatiens no darba devēja, lai viņš kļūtu modrs. – Cik skumji dzirdēt šādus jaunumus! – Kad viņš paraudzījās uz Beludžistānas medību suni, kas ieinteresēts apošņāja viņa kājas, tikai gandrīz nemanāma lūpu kaktiņu noraustīšanās nodeva viņa izjūtas.

– Tieši tā, – noteica lords. – Es jau zināju, ka tu būsi satriekts. Un es esmu pilnīgi pārliecināts, ka varu šo lietu nodot tavās rokās. – Viņš pasmaidīja un klusāk piebilda: – Uz tevi vienmēr var paļauties, Čārlz. – Pēc tam lords Olverstoks pievērsās sūdzētājiem un sacīja: – Misters Trevors nokārtos visu tā, lai jūs justos apmierināti, tālab dodieties viņam līdzi uz kabinetu.

Viņš ar galvas mājienu atvadījās. Viesi labprāt devās projām, pareizi sapratuši lorda izteikumus, ka varēs savā starpā sadalīt gluži pieklājīgu kompensāciju, turklāt pieņēma, ka ar misteru Trevoru būs vieglāk tikt galā nekā ar marķīzu.

Čārlzs norādīja, lai viņi sekotu ārā no telpas, un, kad apmeklētāji jau bija izgājuši, viņš mirkli ar skatienu pakavējās pie Frederikas. – Cik lielus postījumus viņš nodarīja, mis Merivila?

Vairs nespiezdama pie mutes nēzdodziņu, Frederika viņam parādījās nevis noraudājusies, bet smejoša. – Man vispār nešķiet, ka viņš kādu govi savainoja! Mēs viņu notvērām, iekams viņš bija paguvis to izdarīt!

– Tādā gadījumā…

– Nē, Čārlz! – iejaucās marķīzs. – Es vienkārši vēlos tikt galā ar šo lietu, un šis nav īstais gadījums, kad izrādīt taupību.

– Jā, es parūpēšos, lai jums par to vairs nenākas dzirdēt, ser! – priecīgi sacīja Čārlzs un devās projām.

– Cik lielisks jauns cilvēks! – uzslavēja Frederika.

SEPTĪTĀ NODAĻA

– Patiešām, vai ne? – atteica Olverstoks.

Frederika paraudzījās uz lordu. – Jā, un jūs tāpat! Jūs bijāt vienkārši izcils, un es tagad jums esmu lielu pateicību parādā. Ak, un es izlūdzos jūsu piedošanu par to, ka ievilku jūs visā šajā juceklī. Lieta tāda, ka viņi draudēja man Lufru atņemt, un jūs jau varat iedomāties, kādas būtu sekas. Tikai tālab es pateicu, ka suns pieder jums. – Viņa dzirkstoši iesmējās. – K-kā R-runcis z-zābakos!

– Kas?

– M-mans brālēns m-marķīzs no Olverstoku dzimtas! – viņa skaidroja. – Jūs taču saprotat!

– Nav ne mazāko šaubu, ka mana domāšana ir patiešām lēna, bet es… – Viņš aprāvās un piepeši atskārta, ko Frederika domājusi; marķīza pieri pameta drūmā rieva. – O, marķīzs Karabass!

– Nu, protams! Un tas saskan. Izņemot to briesmīgo radījumu, kuram jūs norādījāt īsto vietu! Vēl nekad savā dzīvē es nebiju dzirdējusi neko tik nežēlīgi nekulturālu, tomēr man jāatzīst, ka es to pat izbaudīju. – Viņa atkal sāka smieties. – Jūs mani gandrīz samulsinājāt, kad sacījāt, ka Lufra ir Beludžistānas medību suns! Un tas tu arī būsi, nerātnais suns! – Apmierinātais Lufra paslējās uz pakaļkājām un nolaizīja Frederikai seju. Viņa nostūma suņa ķepas, ko tas bija uzlicis viņai uz ceļgaliem, un piecēlās kājās. – Tu esi viens nekaunīgs savas šķiras pārstāvis, – viņa sacīja sunim, pēc tam paraudzījās uz Olverstoku un pacēla roku. – Paldies! – Frederika teica, uzsmaidīdama viņam. – Tagad man jāiet. Jūs taču man pateiksiet, cik misteram Trevoram nācās samaksāt tiem cilvēkiem, vai ne?

– Vēl mirkli! – viņš uzsauca. – Jūs neesat man paskaidrojusi, kā gadījās, ka jūs pastaigājāties gluži viena, māsīc.

– Nē, neesmu gan, – viņa piekrita. – Bet jūs vēl neesat paskaidrojis, kālab jūs par to raizējaties, vai ne?

– Es esmu pat ļoti gatavs to izdarīt. Lai kāda arī būtu vispārpieņemtā mode Herefordšīrā, Londonā tā nav spēkā. Tik nenobriedušas jaunavas jūsu vecumā un ar jūsu izcelsmi šeit nemēdz pastaigāties bez pavadoņa.

– Jāteic, ka vispār es tā nemēdzu darīt un nekādā ziņā neatļautu tā rīkoties Haritai. Taču es neesmu nekāda meitene. Uzdrošinos sacīt, ka jūs laikam tā domājat, jo esat tik daudz vecāks par mani, taču es tāda vairs neesmu jau daudzus gadus. Un turklāt man nav jāatskaitās par savu rīcību jums, brālēn Olverstok.

– Ak, nē! Jums ir gan jāatskaitās. Ja jūs cerat uz to, ka es palīdzēšu jūs ievest augstākajā sabiedrībā, Frederika, jums būs jāpielāgojas šās sabiedrības noteikumiem! Un jums būs jārīkojas pēc maniem ieteikumiem, jo pretējā gadījumā es mazgāšu rokas nevainībā. Ja esat nolēmusi šo pasauli iekarot ar skandāla palīdzību, tad meklējiet kādu citu sponsoru!

Frederika nosarka un pavēra muti. Lai cik asa arī būtu atbilde, kāda jau bija mēles galā, viņa tomēr saknieba lūpas. Pēc īsa klusuma brīža viņa pasmaidīja un sacīja:

– Uzdrošinos apgalvot, ka pēc šāsdienas atgadījuma jūs būtu pat priecīgs, ja varētu mazgāt rokas nevainībā un aizmirst par mums.

– Nē, nē, – Olverstoks salti attrauca. – To nu jūs varat izmest no prāta.

– Un tieši to es nekādi nevaru izdarīt, lai gan ļoti vēlētos, jo tas, ka man jātur mēle aiz zobiem, mani gandrīz nogalina, – Frederika sacīja lordam. – Es no sirds priecātos pieņemt jūsu rūpes, milord, taču vēl neesmu pelnījusi pārmetumus, turpretī jūs gan esat, – viņa godīgi piebilda.

– Kāpēc? – viņš vaicāja, sākdams uzjautrināties.

– Jo jūs, kad aizrādījāt man tik netīkamā veidā, labi apzinājāties, ka esmu jums ļoti daudz pateicības parādā, tādēļ neuzdrošināšos jūs sakaitināt.

Olverstoks iesmējās. – Vai tiešām jūs domājat, ka tas ir jūsu spēkos?

– Jā, varat būt drošs, ka man tas ir pa spēkam! Kad esmu iedegusies, tad varu pateikt pat ļoti aizvainojošas lietas.

– To es pacietīšu!

Frederika pašūpoja galvu, un viņas vaigos ievilkās mīlīgas bedrītes. – Nē, laikam jau man būs jāatkāpjas. Patiesības labad jāteic, ka es dusmojos, jo mana krustmāte sacīja tieši to pašu, ko jūs. Nekas nespēj cilvēku sadusmot tik ļoti kā apziņa, ka viņš kļūdās. Vai ne?

– Nemaz nezinu. Nekad par to neesmu domājis.

Izskatījās, ka Frederika ir pārsteigta, taču viņa nolēma par šo tematu vairs neizteikties. – Nu, es mēģināšu darīt visu, lai jums nevajadzētu sarkt par mani. Vispār jau Harita ir kārtējo reizi saaukstējusies, un Džesamijs, kā jūs zināt, katru rītu mācās, un tieši tālab Lufru pastaigā vedam mēs ar Haritu. Sunim ir nepieciešama izkustēšanās daudz lielākā mērā, nekā tas Londonā iespējams. Nabaga puika!

– Kāpēc nepalīdz Felikss vai kāda no jūsu istabmeitām?

– Man nemaz nav tādas istabmeitas. Tikai kalpotājas mājās, turklāt visas īstas pilsētnieces, un kopā ar kādu no viņām tāda pastaiga būtu garlaicības kalngals, jo šīs meitenes tikai gaidītu beigas vai gremztos, ka viņām berž kurpes. Es būtu paņēmusi līdzi Feliksu, taču brālis bija saposies uz Mehānikas muzeju un visu ceļu staigātu patiesi saīdzis, ja es būtu uzstājusi, lai viņš mani pavada. Ak, lūdzu, neesiet tik drūms! Es tā vairs nerīkošos!

– Jums ir nepieciešams sulainis, – Olverstoks sacīja, joprojām sadrūmis.

– Kālab? Lai mani sargātu? Lufra par to var parūpēties, nemaz nešaubieties, to es jums apsolu.

– Lai jūs sagaidītu, nestu jūsu iepirkumus un nodotu jums vēstules.

– Kā nojaušu, man tāds būtu nepieciešams, lai vairotu manu svarīgumu.

– Jā, arī tādēļ, – viņš piekrita.

Frederika izskatījās domīga un nepārstāja smaidīt, tomēr smaids bija diezgan skumīgs.

– Lai būtu respektabli. Tā man sacīja Badls. Viņš vēlējās, lai paņemu līdzi uz Londonu Pīteru, bet es viņu atstāju Greinārdā, jo misters Ports ļoti dedzīgi vēlējās viņu nolīgt, turklāt man tie šķita gluži nelietderīgi izdevumi. Lai nu kā, man tomēr būs nepieciešams sulainis. Badls ir pārāk vecs šiem baisajiem Londonas namiem.

– Vai tās nebūs pārmērīgas izmaksas? – marķīzs neizteiksmīgi vaicāja.

– Nē, nē. Es nolīgšu sulaini, un viņš varēs strādāt tās kalpones vietā, kura pašlaik palīdz Badlam.

– Nē, atstājiet labāk to manā ziņā! – lords Olverstoks teica. – Sulaiņu nolīgšana… īstu Londonas sulaiņu nolīgšana nav meiteņu darbs.

– Paldies, jūs esat ļoti laipns! Bet nav nekāda iemesla jums uzņemties šādas rūpes.

– Tās nebūs nekādas īpašās rūpes. Trevors sameklēs atbilstīgu cilvēku un aizsūtīs viņu pie Badla.

– Tad es būšu viņam lielu pateicību parādā. – Frederika pastiepa roku. – Un tagad man jāteic ardievas, brālēn.

– Vēl ne. Ja vien jums nav kādas ļoti steidzamas darīšanas, es atļaušos ierosināt kopīgu braucienu pie manas māsas. Viņa vēlas ar jums iepazīties, un šī, kā liekas, varētu būt laba iespēja viņu satikt.

Gluži pārsteigta Frederika sacīja: – Ak, bet Harita? Viņa taču arī noteikti varētu braukt? Vai lēdija Baksteda neuzskatīs to par ārkārtīgu nepieklājību, ja reiz viņa ir piekritusi iepazīstināt ar Haritu ballē?

– Nē, kā lai viņa to varētu, ja ir attaisnojoši apstākļi? Par daudz nepieklājīgāku mana māsa uzskatīs tieši to, ja jūs atteiksieties viņu apmeklēt šajā ceremoniālajā vizītē.

– Jā, bet Harita jau pēc dienas vai divām būs izveseļojusies!

– No sirds ceru, ka tieši tā arī būs, taču diemžēl es rīt dodos uz Ņūmārketu un tur pavadīšu nedēļu. Atlikt šo vizīti uz brīdi, kad līdz ballei būs palikušas tikai divas nedēļas, jau būs gaužām neiepriecinoši, varat man ticēt! Izskatījās, ka Frederika ir apmulsusi. – Nudien, tā būtu. Mīļo dieniņ, viņa mūs uzskatītu par neuzvedīgām, vai ne? Bet es neesmu piemēroti ģērbusies šādai vizītei!

Olverstoks pacēla monokli un caur to nopētīja Frederiku. Viņai mugurā bija brūngans mētelis, kājās blīva oranžīga auduma puszābaciņi, bet – galvā kārtīga cepurīte, izrotāta ar vienu vienīgu strausa spalvu, kas liecās pāri tās malai. Lords nolaida monokli. – Es te nesaskatu neko nepiemērotu, – viņš noteica.

– Jūs varbūt arī nesaskatāt, taču varat būt pārliecināts, ka lēdija Baksteda mani novērtēs par īstu nevīžu, kas atpalikusi no modes. Šo mēteli es esmu valkājusi teju katru dienu divu pēdējo gadu laikā.

– Būtu pilnīgi nevajadzīgi viņai kaut ko tādu stāstīt.

– Jā, patiesi, – Frederika mīlīgi atzina, – jo viņa to pamanīs jau pirmajā acu uzmetienā.

– Kā gan viņa to varētu, ja es to nepamanīju?

– Jo viņa ir sieviete. Protams, tieši tāpēc! No visiem muļķīgajiem jautājumiem, ko varētu uzdot…

Olverstoks iesmējās, un acis izgaismoja nerātnas liesmiņas.

– Jūs mani novērtējat par zemu, Frederika! Sieviešu apģērbu jautājumos es esmu daudz lietpratīgāks nekā mana māsa, varat man droši ticēt! Vai drīkst, es jums to pierādīšu? Lieliski! Jūsu mētelis nav šūdināts pēc pēdējās modes, bet apavi ir darināti no auduma, nevis no smalkādas. Un cepures rotāšanai jūs spalvu nokrāsojāt oranžu, lai radītu tērpa un apavu saskaņu. Vai man taisnība?

Frederika drūmi palūkojās uz Olverstoku, tomēr viņas skatienā jautās interese. – Jā… un man liekas, ka taisnība bija arī krustmātei Skrebsterei.

– Oho! Vai viņa jūs brīdināja uzmanīties no tik izlaidīgiem tipiem kā es? Jums no manis nudien nemaz nav jābaidās, Frederika!

Pēc šiem vārdiem viņa iesmējās. – Ak, es jau to zināju! Es ne tuvu neesmu tik pievilcīga. – Viņas skaidrais skatiens kavējās pie Olverstoka sejas, bet starp uzacīm bija ievilkusies rieva. – Turpretī Harita ir, – viņa domīgi piebilda. – Bet… lai arī jūs, brālēn, mani nosaucāt par nenobriedušu jaunavu, man tomēr vairs sen nav septiņi gadi. Jūs tā nerīkotos.

– Kā jūs to varat zināt? – viņš vaicāja, pazobodamies par Frederiku.

– Taisnības labad jāteic, ka par tāda tipa cilvēkiem es neko daudz nezinu. Patiesībā es vēl nekad agrāk nevienu no viņiem neesmu sastapusi, tomēr neesmu arī tik naiva zostiņa, lai neredzētu, ka jūs esat džentlmenis, kaut arī paretam atļaujaties būt nepieklājīgs un no jūsu mutes mēdz izskanēt nepiedienīgas lietas. Es uzdrošinos sacīt, ka šāda bezrūpība, visticamāk, ir iedzimta sabiedrības augstākās šķiras pēctečiem.

Olverstoks jutās tik ļoti pārsteigts, ka mirkli neko nespēja pateikt. Tad viņa lūpas sašķobīja greizs smaids, un viņš sacīja: – Es to biju pelnījis, vai ne? Pieņemiet manu atvainošanos, māsīc! Vai tagad es drīkstēšu jūs pavadīt uz manas māsas māju?

– Nu… – Frederika šaubīdamās novilka. – Ja jūs tiešām domājat, ka viņa… Ai, nē! Jūs aizmirstat par Lufru. Tas nu gan būtu visai pārdroši, ja mēs ieietu lēdijas Bakstedas viesistabā kopā ar lauku suni! Es to nedarīšu!

– Noteikti ne, ja vien man arī šajā jautājumā ir kāds vārds sakāms. Kāds no maniem ļaudīm var viņu aizvest atpakaļ uz Augšvimpolstrītu. Es par to parūpēšos. Apsēdieties, es nelikšu jums ilgi gaidīt!

Runājot viņš izgāja no telpas. Lai gan otrais sulainis gandrīz pusceļu uz staļļiem skrēja, ko kājas nes, aizritēja vairāk nekā divdesmit minūtes, kad Frederika iekāpa lorda karietē. Lufru, pavadā piesietu, turēja Džeimss, un Frederikai nopakaļ skanēja suņa protestu pilnā un žēlā smilkstēšana. Viņa apņēmīgi izlikās nedzirdam drauga izmisīgos lūgumus, bet bažīgi pavaicāja Olverstokam:

– Jūs taču pateicāt Džeimsam, ka viņš nekādā gadījumā nedrīkst laist Lufru vaļā no pavadas, vai ne, brālēn?

– Ne tikai es to pateicu, bet jūs arī, – Olverstoks atbildēja un apsēdās blakus Frederikai. – Uz Grosvenorpleisu, Rokston.

– Redziet, lieta tāda, – Frederika lordam atklāja, kad karietes durvis tika aizvērtas, – Lufra vēl nav pieradis pie Londonas satiksmes un nesaprot, ka jāiet pie pavadas. Protams, ja viņš ieraudzīs kādu kaķi otrā ielas pusē vai suni, tad droši vien metīsies turp, starp karietēm, radot īstu jucekli, jo sabiedēs zirgus un tamlīdzīgi.

– Es esmu gatavs pilnībā noticēt jūsu vārdiem. Un kāds nelabais jūs dīdīja, ka vispār viņu atvedāt līdzi uz Londonu?

Patiesa pārsteiguma pārņemta, Frederika nopētīja lordu Olverstoku. – Ko tad citu mēs varējām darīt?

– Vai jūs nevarējāt suni atstāt un uzraudzību uzticēt kādam… nu, nemaz nezinu… piemēram, jūsu dārzniekam, medību pārzinim vai muižas pārvaldniekam?

– Nu nē! – viņa iesaucās. – Kā jums varēja ienākt prātā, ka mēs spētu rīkoties tik bezsirdīgi? Kad suns izglāba Džesamijam dzīvību, gluži kā būtu zinājis… un Harita apgalvo, ka patiešām zināja… ka ir Džesamijam paša dzīvību parādā. Man tomēr vairāk liekas, ka Lufra neko tādu vairs neatceras, jo ne mazākajā mērā nebaidās iet ūdenī. Trīs ciema puikas iemeta sunīti dīķī, vispirms piesējuši pie kakla ķieģeli; toreiz Lufra vēl bija pavisam mazs kucēns. Un Džesamijs ielēca nabadziņam pakaļ. Un es vēl nekad nebiju redzējusi neko tik briesmīgu kā skatu, kad viņš ienāca mājā, rokās nesdams Lufru. Brālis bija cauri slapjš, ūdens pilēja no drēbēm, pār seju no deguna tecēja asinis… un viņam pie acs bija tik briesmīgs zilums!

– Vai viņš ir kauslis?

– Nē. Ja nu vienīgi atgadās kaut kas tāds, kas Džesamiju pārmēru sadusmo. Harijs teic, ka viņš tad līdzinoties saniknotam tīģerim. Viņu ne pārāk interesē boksēšanās, atšķirībā no Harija. Manuprāt, Džesamijs nav apguvis šo mākslu, ja saprotat, ko vēlējos pateikt.

Marķīzs bija izcils bokseris, tomēr lūdza paskaidrojumu.

Frederika mazliet pavilka uzaci uz augšu. – Nu… tas nozīmē, ka viņš nav pārāk izveicīgs, tā man šķiet. Neturas īsti labi, neparāda dedzīgu cīņu un… jā, patiešām… viņš neuzrāda spožas prasmes. Ne jau katrs var būt spīdeklis. Bet Harijs laikam gan ir, man liekas, jau kopš dzimšanas. Toties Džesamijs ne. Tikai ne viņš. – Frederika apklusa, acīmredzami iegrimusi pārdomās par Džesamiju.

Laiskas ziņkāres vadīts, Olverstoks pēc dažiem mirkļiem ievaicājās: – Vai Džesamijs ir apdomīgākais jūsu ģimenē?

– Apdomīgākais? – Frederika apsvēra šo jautājumu, un rieva viņas pierē kļuva dziļāka. – Nē, ne īsti apdomīgākais. Es viņu nevaru raksturot, jo pati skaidri neizprotu brāli, kamēr viņš aug. Mūsu vikārs misters Ensdels teic, ka viņam ir kvēla dvēsele, bet man neesot iemesla raizēties, jo ar laiku viņš kļūšot daudz saprātīgāks. Džesamijs grasās savu nākotni saistīt ar baznīcu, saprotiet. Laikam jau iesvētību dēļ un tādēļ, ka tas būtu iederīgi. Nav tā, ka es viņam nenovēlētu kļūt par garīdznieku, taču šķiet tik neticami, ka viņš par tādu tiešām kļūs! Viņš taču bija zēns, kurš allaž meklē piedzīvojumus un allaž iekļūst bīstamās situācijās, turklāt bija ārkārtīgi aizrāvies ar medībām un seglos jutās daudz pārliecinātāk nekā Harijs, bet Harijs nudien nav nekāds lēnais. Harijs pats man sacīja, ka Džesamijam nav nepieciešams nekāds pamudinājums, jo viņš trauksies pāri jebkādam aizžogojumam, kuru vien viņa zirgs būs spējīgs pievārēt. Un šis spriedums ne mazākajā mērā nebija neobjektīvs, jo zirgu īpašnieks man sacīja, ka Džesamijs savā vecumā esot labākais jātnieks visā Dienvidherefordšīrā.

Interese par mis Merivilas brāļiem Olverstokam bija visnotaļ mērena, un viņš balsī, kas tuvākiem paziņām liecinātu par to, ka viņam spēji kļūst garlaicīgi, pajautāja:

– O? No tiesas? Mūsu tikšanās reizē man radās iespaids par viņu kā par… ja ne medību fanātiķi, tad par tādu, kas aizrāvies ar zirgiem gan.

– Jā, tāds viņš ir, nudien, – Frederika piekrita. – Šad un tad viņš kļūs nevaldāms, kā agrāk paradis. Tikai tolaik sirdsapziņa viņu nemocīja, taču tagad gan. – Viņa nopūtās, bet jau pēc īsa mirkļa pasmaidīja un teica: – Izlūdzos piedošanu! Es nemitīgi runāju.

– Nebūt ne, – Olverstoks pieklājīgi atbildēja.

– Es zinu, ka tā ir. Turklāt par lietām, kuras jums nepavisam nav interesantas. Nekas! Es tā vairs nedarīšu.

Olverstoks sajuta nelielu sirdsapziņas dzēlienu, kas lika viņam jau pielaidīgākā balsī sacīt: – Vai jūs par saviem brāļiem ļoti raizējaties?

– Reizēm… varbūt mazliet, jo viņiem nav neviena cita kā tikai es, viņu māsa, sieviete. Taču viņi ir ļoti krietni.

– Vai jums nav vīrieškārtas radinieku? Man likās, jūs pieminējāt kādu aizbildni vai pilnvaroto… Viņš ir advokāts, vai ne?

– Ak, misters Solkoms! Jā, patiešām viņš ir bijis ļoti izpalīdzīgs un laipns, bet viņš nav mūsu aizbildnis. Tētis nevienu neiecēla, saprotat? Mēs bijām nobažījušies, ka jaunākos paņems varas iestādes, taču misters Solkoms parūpējās, lai tas nenotiktu. Es esmu dzirdējusi ļaudis sūdzamies, ka advokāti visu darot šokējoši lēnām, bet es varu būt tikai pateicīga par to. Viņš rakstīja vēstules citu pēc citas, strīdējās par dažādiem likuma punktiem, līdz Harijs kļuva pilngadīgs un spēja uzņemties atbildību par mazākajiem. Varētu nodomāt, ka advokāts labprāt būtu mūs visus pasūtījis labi tālu, jo process bija iestiepies mēnešu garumā, taču izskatījās, ka viņam tas pat sagādāja prieku.

– Par to es nemaz nešaubos. Izskatās, ka viņš no sirds aizstāv jūsu intereses. Vai tad viņš nepārņēma grožus savās rokās?

– Jūs runājat par zēnu uzraudzīšanu? Nē, to misters Solkoms nedarīja. Viņš nav no tiem cilvēkiem, kuri saprotas ar zēniem. Viņš ir vecpuisis, turklāt ļoti akurāts un vēl arī vecmodīgs. Zēni viņu sauc par Veco sausiņu. Kas, manuprāt, ir ārkārtīgi neglīti un nepateicīgi no viņu puses. Jūs taču saprotat?

Marķīzs pasmaidīja. – Ļoti skaidri.

– Un vienīgais radinieks mums ir krustmātes Skrebsteres vīrs. Es viņu gandrīz nemaz nepazīstu, tomēr zinu, ka no viņa nebūtu ne mazākās jēgas. Viņš ir patiešām respektabls vīrietis, taču ir audzis pilsētā un interesējas tikai par komerciju.

– Žēl, ka tā, bet uzdrošinos sacīt, ka jūsu brālis Harijs atvieglos jūsu rūpju nastu, – lords veikli sacīja.

Pēc ārkārtīgi īsas pauzes Frederika atbildēja: – Jā, protams.

Kariete traucās uz priekšu un jau pēc neliela brīža apstājās pie lēdijas Bakstedas nama. Olverstoks nebija atstājis neievērotu ne Frederikas vilcināšanos, ne arī apslāpēto balsi un sprieda, ka jau pavisam drīz meitene prasīs viņa padomu vai pat aktīvu palīdzību jaunāko brāļu audzināšanā. Frederika uz to bija pilnīgi spējīga. Lai gan Olverstoks bija tikpat spējīgs iznīcināt jebkādu līdzīgu mēģinājumu, izmantojot vienu no saviem nežēlīgajiem paziņojumiem, viņam nebija pārāk lielas vēlēšanās to darīt. Viņam Frederika patika – neparasta un tālab arī uzjautrinoša. Frederika nebija nekāda daiļava, tomēr likās gluži izskatīga, turklāt bija redzams, ka viņa nāk no labas ģimenes un ir baudījusi atbilstīgu audzināšanu; tas Olverstoku iepriecināja. Un viņas māsa bija sajūsmas vērts briljants, kuru lords apņēmās ievest augstākajā sabiedrībā. Tas radīs īstu sensāciju, un tādējādi Olverstokam pavērsies kārtējā izklaide.

Lēdija Baksteda bija mājās, un viesistabā kopā ar viņu atradās arī abas vecākās meitas. Kad tika pieteikti apmeklētāji, lēdija Baksteda piecēlās kājās, ieņēma savu staltāko stāju un diezgan nesteidzīgi nolika malā rokdarbu rāmi ar izšuvumu, bet pēc tam devās sagaidīt Frederiku. Lēdija Baksteda veltīja viešņai ciešu skatienu, sveicienam pastiepa divus pirkstus un salti noteica “labdien”. Frederika neizrādīja ne mazākās satraukuma pazīmes. Viņa gluži vienkārši satvēra pastieptos pirkstus… To Olverstoks pamanīja un atzinīgi novērtēja. Tad Frederika iztaisīja nelielu reveransu un, atklāti pasmaidot, sacīja: – Labdien, kundze! Brālēns Olverstoks bija tik laipns un atveda mani pie jums vizītē. Es ar nepiecietību to gaidīju, jo vēlējos jums pateikties par milzīgo pakalpojumu, ko esat gatava mums sniegt. Mana māsa noteikti būtu man pievienojusies, taču viņu ir pieveikusi nopietna saaukstēšanās, tālab viņa lūdza, lai nododu jums vissirsnīgāko atvainošanos.

Saltums Lēdijas Bakstedas manierē mazliet atkusa. Viņa jau bija paguvusi ievērot katru vissīkāko Frederikas ārienes niansi, un tirdošās bažas par to, ka mis Merivila varētu būt viena no tām pilnasinīgajām un žilbinošajām daiļavām, kuras nožēlojamā kārtā tik ļoti piesaistīja Olverstoku, bija pagaisušas. Sapratusi, ka Frederika nav ne īpaši skaista, ne arī vairs ļoti jauna, lēdija šo dāmu spēja ieraudzīt jau objektīvāk un pat novērtēt. Viņai nenāksies sarkt par savu protežē. Meitenei bija labas manieres, un viņā skaidri jautās atbilstīga izcelsme; viņas apģērbs bija rūpīgi izraudzīts un piemērots. Lēdija visžēlīgi sacīja savām meitām, ka viņas drīkst nākt un iepazīties ar māsīcu. Kamēr trīs jaunās lēdijas vadīja samērā nogurdinošu sarunu, viņa paaicināja Olverstoku mazliet sāņus un sacīja: – Frederika šķiet labi audzināta meitene, un viņas labā es darīšu, ko spēšu. Tomēr vīru viņai atrast gan es neuzņemos. Bez pieņemama kapitāla un bez izcila skaistuma viņa var cerēt vien uz cienījamu partiju. Tas taču jāsaprot. Ja viņa cer atrast vīru no augstākās sabiedrības, tad viņa tēmē pārāk tālu debesīs.

– Ak, kaut ko tādu jau es nemaz neprasītu no tevis! – attrauca Olverstoks. – Uzdrīkstos apgalvot, ka tev pietiks noņemšanās, lai atrastu piemērotu vīru Džeinai.

Tikai apziņa, ka tagad apmēri izdevumiem par Džeinas izskaistināšanu un greznajiem tērpiem ir krietni palielinājušies, lika lēdijai Bakstedai pievaldīt aso mēli.

Lai cik kaprīza arī būtu lēdija Baksteda, viņas kaisle pret savas naudas neizdošanu bija un palika nelokāma. Lēdija apveltīja brāli ar dusmu pilnu skatienu, taču neko neteica, vien aizgāja projām no viņa un apsēdās uz dīvāna, bet pēc tam uzaicināja Frederiku sev pievienoties.

Apmeklējums turpinājās tikai pusstundu. Lai gan lēdija Baksteda uzdeva Frederikai ārkārtīgi daudz dažādu jautājumu, viņas izturēšanās joprojām palika visai formāla. Viņa nepiedāvāja nekādus atspirdzinājumus un, kad Frederika posās projām, pat nemēģināja viņu aizkavēt. Lēdija Baksteda arī nepamudināja Frederiku atvest Haritu uz Grosvenorpleisu, toties sacīja, ka mēģinās atrast laiku un kādu dienu apmeklēs mis Vinšemu.

Frederika uz visiem lēdijas Bakstedas jautājumiem atbildēja atturīgi un neapšaubāmi bija pamanījusi tajos vairāk ziņkārības nekā laipnības. Ar smaidu lūpās un bīstamu spīdumu acīs viņa sacīja, ka vēsts par tik izcili gudras sievietes apmeklējumu visādā ziņā sagādāšot viņas radiniecei neizmērojamu prieku.

Olverstoks tikai īsi iesmējās un klusi pie sevis noteica:

– Kā sauc, tā atskan, Luīza!

Pēc tam viņš pārspīlēti pieklājīgi paklanījās un nopakaļ Frederikai izgāja no telpas, atstājot savu māsu un viņas meitas brīnāmies, kālab gan lords izrādījis interesi par tik ikdienišķu sievieti – par meiteni neviena no viņām Frederiku negrasījās saukt –, kurai ir tik liela pašpārliecība un pārāk augstas domas pašai par sevi.

– Man laikam nevajadzēja tā sacīt, – Frederika atzinās, kad Olverstoks ieņēma savu vietu viņai blakus karietē.

– Ak, un kādēļ gan ne? Jūs viņu atstājāt bez valodas visai meistarīgi.

– Tas nebija pārāk jauki no manas puses, ņemot vērā, ka viņa ievedīs sabiedrībā Haritu. Turklāt es esmu pilnīgi pārliecināta, ka viņa to nemaz nevēlas. – Frederika pagrieza galvu un veltīja Olverstokam vienu no saviem mulsinošajiem skatieniem. – Vai jūs… vai jūs viņu piespiedāt, ser?

– Kā lai es to spētu? – viņš atbildēja ar pretjautājumu.

– Es nezinu, taču domāju, ka jums tas ir pa spēkam. Un, manuprāt, ne jau laba rakstura dēļ vai jūsu iepriecināšanai tāda piekrišana tika panākta. Tāpēc ka…

– Jūs maldāties, – lords pārtrauca Frederiku, un viņa lūpas savilkās sardoniskā smaidā. – Māsa pat ļoti kaismīgi bija gatava mani iepriecināt.

Frederika joprojām pētīgi raudzījās uz Olverstoku, tad pēc īsa mirkļa sacīja: – Man tas nepatīk. Un Harita viņai noteikti nepatiks. Tāda skaistule nepatiktu nevienai mātei, kuras meita ir tik neizteiksmīga kā Džeina!

– Vai tagad jūs grasāties visu atsaukt?

Frederika apsvēra izredzes un tad apņēmīgi noteica:

– Nē. Ja runa būtu par mani, es tieši tā darītu, taču esmu apņēmusies sagādāt Haritai izdevību. Izlūdzos piedošanu, ka par jūsu māsu nerunāju ar lielāku cieņu, bet tie okšķerīgie jautājumi, ko viņa man uzdeva, noveda mani līdz baltkvēlei. Vairāk es neko neteikšu!

– Manis dēļ jums nav jāsavaldās. Mūsu attiecībās nevalda nekāda mīlestība.

– Nekāda? – viņa, plati iepletusi acis, vaicāja.

– Ne kripatiņas! Sakiet, cienījamā māsīc, vai Herefordšīras namos tiek dejots valsis?

– Dažos jā, tomēr ne pārāk daudzos. Un kadriļas vispār nekad. Es esmu nolīgusi deju skolotāju, kas ierādīs mums deju soļus. Jums nebūs jākaunās, parādoties kopā ar māsīcām no laukiem.

– Tas nudien ir īsts atvieglojums!

– Tā varētu būt. Lai gan domāju, ka jums patiesībā ne nieka nerūp tas, kā mēs izskatīsimies.

– Gluži pretēji! Jūs tikai padomājiet, cik ļoti varētu ciest mana reputācija!

Frederika iesmējās, tomēr papurināja galvu. – Arī tas jums īpaši nerūp. Iespējams… iespējams, jums nerūp vispār nekas.

Šādi vārdi Olverstoku pārsteidza, taču viņš atbildēja bez pamanāmas vilcināšanās. – Vismaz dziļi patiešām ne.

Viņa mazliet sadrūma un pārdomāja tikko dzirdēto.

– Es varu saprast, ka tas ir visai ērti, taču, ja reiz jums nerūp nekas un neviens, jūs nevarat būt nomākts; jums noteikti svešas arī bažas, no kurām kļūst pat slikti, vai nevaldāms satraukums. No otras puses, man liekas, ka jūs neesat ļoti laimīgs. Man kaut kas tāds nederētu. Tas liktos pārāk vienmuļi. – Frederika pagrieza galvu un atkal nopētīja Olverstoku, tad piepeši pasmaidīja. – Uzdrīkstos apgalvot, ka tieši tālab jums ir tik garlaicīgi.

– Jā, mani bieži māc garlaicība, – lords atzina. – Un tomēr es… hm… es pamanos sagādāt sev gluži pieņemamas izklaides.

– Jā, nudien, taču tas jau nav… – Viņa apklusa un nosarka. – Ak, piedodiet! Kaut es spētu iemācīties apvaldīt savu pārāk lunkano mēli!

Marķīzs izlikās šos vārdus nedzirdējis, un viņa sejā ievilkās greizs smaids. – Frederika, jūs taču mani nicināt, vai ne?

– Nē, nē, – viņa steidzās noliegt. – Jūs mani nosaucāt par nenobriedušu jaunavu, taču atļaušos pavēstīt, ka man jau ir pietiekama dzīves pieredze un es neesmu nekāda tukšgalve. Kā gan jūs varat garlaikoties, ja spējat sagādāt itin visu pieejamo greznību? Pieļauju, – viņa prātīgi piebilda, – ka jūsu vecāki jums izdabāja itin visā, jo bijāt viņu vienīgais dēls.

Atceroties tēva vēsi formālo attieksmi un – ar daudz lielākām grūtībām – arī savas modernās mātes visai retos ieinteresētības pierādījumus (viņa bija nomirusi, kad lords vēl mācījās skolā), Olverstoka lūpās jaušamais sardoniskais smaids kļuva redzamāks, taču viņš tikai pateica: – Cik patiesi vārdi! Man nudien bija pilnīgi viss. Es vecākiem biju tik nenovērtējami dārgs, ka man tika radīta pat īpaša uzraudzītāju komanda. Līdz mācību uzsākšanai Herovā man tika veltīta nedalīta uzmanība no aukļu, kalpu, zirgu puišu, privātskolotāju un… ak, no visu to cilvēku puses, kurus varēja algot par naudu!

– Nabaga puisēns! – Frederika pilnīgi nevilšus iesaucās.

– Nekādā ziņā. Es pat nespēju atcerēties nevienu reizi, kad jelkāda no manām vēlmēm nekavējoties nebūtu izpildīta!

Frederika aptvēra, ka neapdomīgi aizskārusi bīstamu sarunas tematu, un pēc mirklīgas pauzes sacīja mudrā balsī: – Tātad… Es esmu jums visdziļāko pateicību parādā, brālēn. Jūs man iemācījāt to, ko nabaga misters Ensdels nebūtu spējis.

– Nudien? Ko tieši?

– Netiekties pēc bagātības, protams! Es biju pieradusi domāt, ka piedzimt titulētam un turīgam varētu būt izcili labi. Tagad es redzu, ka tas nozīmē vienu vienīgu navējošu garlaicību! – Kariete apstājās. Frederika pastiepa roku, un viņas acīs iezaigojās nerātnas liesmiņas. – Visu gaišu! Un paldies par man pasniegto mācībstundu, kā arī par to, ka iepazīstinājāt mani ar savu māsu. Biju nodomājusi pateikties jums par to, ka izglābāt mani, taču to nedarīšu, jo nu esmu pārliecināta, ka jums tāda piepūle pat nāca par labu.

Marķīzs satvēra viņas plaukstu, bet tikai tālab, lai atkal noliktu to viņai klēpī. – Tas ir pāragri, māsīc. Lai cik izlutināts arī būtu, es esmu nolēmis piepūlēties un pavadīt jūs līdz namdurvīm.

– Jums ir tik izcilas manieres, milord! – viņa kautrīgi noteica.

– Patiešām, tādas man piemīt, vai ne? – viņš attrauca. – Kārtējā mācībstunda jums, mazā, nekaunīgā meitene!

Frederika iesmējās. Jau uz savas mājas sliekšņa stāvot, viņa atkal pastiepa roku, lai atvadītos, ieskatījās Olverstokam sejā un sacīja: – Vai es jūs aizvainoju? Nē, man tā vis neliekas. Es nudien esmu pateicīga, ka tik izcili mani izglābāt. Un man patiešām ir žēl, ka es ievilku jūs tik apgrūtinošā negadījumā.

– Tā kā ir vispārzināms, ka manas labās manieres var ātri vien pagaist, es pat nemēģināšu atvainoties par to, ko tagad sacīšu. Ar jums, Frederika, ir vienas vienīgas nedienas!

Atkal uzburzguļoja viņas smiekli. Olverstoks viegli pasmaidīja un ar pirkstu mazliet pieskārās viņas vaigam, bet pēc tam devās lejup pa kāpnēm, kur viņu gaidīja kariete. Lordu pavadīja Badla neapmierinātības pilnais skatiens. Uzticamais sulainis turēja durvis, lai viņa jaunā saimniece varētu ieiet mājā, un uzdrošinājās aizrādīt Frederikai par to, ka viņa nav ievērojusi pienācīgu distanci. Frederika saprata, cik bezjēdzīgi ir atgādināt, ka marķīzs ir gandrīz tik vecs, lai būtu viņai tēva vietā. Un tikpat bezjēdzīgi bija mēģinājumi izteikt pārmetumus par iejaukšanos. Uzticamus kalpotājus, kas saimniekus pazīst jau kopš šūpuļa un nekad neaizmirst par to atgādināt, nemēdz bārt. – Mis Frederika, nu jau pietiks! – Badls strikti noteica. – Es jums to atgādinu tikai jūsu pašas labad. Ja es to neizdarītu, tad justos neizpildījis savu pienākumu. Cik reižu iepriekš es esmu jūs brīdinājis, ka Londonā nedrīkst izturēties tāpat kā mājās? Cilvēki vēl sāks jūs uztvert par izlaidīgu dīkdieni!

Marķīzs tostarp brauca uz Bārklija laukumu. Viņš bija nolēmis pārbaudīt savu neseno ieguvumu – pelēkos tīrasiņu zirgus. To iepriekšējais īpašnieks bija dzīvniekus raksturojis kā visai ātrus un ar vieglu gaitu; džentlmenis, kuru lords bija pārsolījis, skaudīgi apgalvoja, ka tie ir diezgan izcili. Viņa plānus bija izjaukusi Frederikas ierašanās, tomēr laika vēl pietika, lai aizbrauktu uz Ričmondu vai Vimbldonu.

Bārklija laukumā izkāpis no karietes, marķīzs pavēlēja tūdaļ pat atvest faetonu un pats iegāja mājā. Tur viņu sagaidīja priecīga smilkstēšana, kas jaucās ar īsiem rējieniem un iegaudošanos. Lufra bija piesiets pie zemākajām kāpņu margām un nu, pazinis vēl pēdējo saikni ar savu pazudušo saimnieci, sveica Olverstoku kā cilvēku, kurš beidzot aizvedīs viņu mājās.

ASTOTĀ NODAĻA

Marķīza balsij neizdevās pārspēt Lufras balsi, viņam nācās nomierināt uzticamo suni, bet pēc tam viņš vēlējās dzirdēt paskaidrojumus no sava sulaiņa. Brīvībā palaistais Lufra stāvēja lordam pie kājām, luncināja asti, ik pa laikam iesmilkstējās – gan no atvieglojuma, gan aizvainojuma par tik nelāgu apiešanos – un mīņādamies pamanījās uzkāpt Olverstokam uz apaviem, tādējādi tik ļoti nopēdojot spoži nospodrinātos zābakus, ka marķīza kambarsulainis, to redzot, būtu sāpināts līdz sirds dziļumiem.

Olverstoks nikni sacīja: – Man likās, ka es biju devis norādījumus aizvest suni uz Augšvimpolstrītu?

Saltais skatiens apstājās pie Vikena sejas, bet pirmais sulainis Džeimss un viņam pakļautais Volters trīcēja līdz pat sprādzēm rotātajās kurpēs ieauto kāju pirkstu galiem. Vikens, kurš bija veidots no stingrāka materiāla, atbildēja ar majestātisku mieru: – Jā, milord. Pat tika pieliktas pūles, lai šo rīkojumu izpildītu. Diemžēl dzīvnieks atteicās iziet no šīm telpām. Viņš negāja līdzi ne Volteram, ne arī Džeimsam. Man ar nožēlu jums jāziņo, ka tad, kad mēs kļuvām uzstājīgāki, suns tapa īpaši nejauks. Pat pret mani! Es nospriedu, ka labāk būs viņu piesiet un sagaidīt jūsu gaišības atgriešanos. Jo pretējā gadījumā, – viņš turpināja, izlikdamies nemanām marķīza dzedro izturēšanos, – dzīvnieks būtu ar nagiem sabojājis bibliotēkas durvis.

– Cik gan neciešams tu esi! – noteica Olverstoks, par lielu atvieglojumu sulaiņiem, pievērsdamies Lufram. – Nē, nē! Guli! Sasodīts, guli! Kur ir misters Trevors? – Runājot lorda skatiens piepeši kļuva gaišāks, jo viņš bija pamanījis savu sekretāru, kurš tikko iznāca no kabineta mājas otrā pusē un tagad vēroja notiekošo ar izteiksmi, kas bīstami līdzinājās smīnam.

– O, jūs esat šeit! Tad, Dieva dēļ, dariet kaut ko ar šo riebīgo kranci!

– Kranci, ser? – atsaucās misters Trevors, kā izbrīnījies, īpaši akcentējot vārdu “kranci”. – Man likās, ka tas ir…

– Neizaicini mani par daudz, Čārlz! Tu neko nezini par šķirnēm! Un kālab tu nepieraudzīji, lai suns tiktu nogādāts atpakaļ pie saimniekiem?

– Jāteic, ka es darīju visu, kas bija manos spēkos, ser, – atbildēja Čārlzs. – Diemžēl suns nenāca līdzi arī man.

– Tagad tu man sacīsi, ka suns izturējās mežonīgi un tu pūlējies, cik spēka, – noteica Olverstoks, atvairīdams Lufras izrādītās pielūgsmes izpausmes.

– Nē, nē, tā nebija! Dzīvnieks vienkārši sēdēja uz vietas un ar pakaļkājām turējās pretī kustībai! – Čārlzs moži stāstīja. – Kad biju suni aizvilcis līdz Deivisstrītai, es nospriedu, ka pienācis laiks atgriezties. Turklāt trīs jaukas dāmas mani apvainoja brutālā attieksmē pret nabaga dzīvnieku. Un es biju tik ļoti pārguris!

– Kāda velna pēc jūs nemēģinājāt viņu aizvest ar īrētu karieti?

– Mēs mēģinājām… visi četri… taču šis nav no tiem suņiem, kuru tik viegli var iecelt karietē! Bez uzpurņa! Tieši tad arī Volters tika sakosts. Uzdrīkstos apgalvot, ka mēs tomēr būtu pamanījušies suni iedabūt ratos, taču neviens nevēlējās kopā ar viņu tajos braukt. Saimniece suni bija atstājusi šeit, un tas bija apņēmies sagaidīt saimnieci vietā, kur atstāts. – Īpaši laipni ieskatījies Olverstokam acīs, sekretārs piebilda: – Domāju, ka Beludžistānas suņi ir slaveni ar savu īpašo uzticību saimniekam, ser.

– Vai patiešām? – lords sirdīgi noteica.

– Man tā vienmēr ir licies, – teica Čārlzs un vēroja, kā Lufra uzstājīgi ar ķepu aizskar Olverstoku, un piepeši viņam prātā iešāvās spīdoša doma. – Varbūt suns piekristu iet kopā ar jums? – sekretārs ierosināja.

– Vēl mazliet, un tu, Čārlz, tiksi ar kaunu padzīts! Ja tu iedomājies, ka es vedīšu to bezšķirnes plušķi pa Londonas ielām, tad laikam esi zaudējis prātu. – Viņš tik spēji pagriezās pret saviem sulaiņiem, ka viņiem nepietika laika no sejām aizgainīt atzinības pilnos smaidus. Tikai ar skatienu likdams noprast, ka abi ir īsti idioti, Olverstoks sacīja: – Viens no jums… ak, nē, tu jau esi ievainots. Vai ne, Volter? Tu, Džeims, tagad ņemsi kājas pār pleciem un steigsies uz Augšvimpolstrītu. Palūdz, lai māsters Džesamijs Merivils ir tik laipns un nekavējoties ierodas pēc sava suņa!

Tikko šie vārdi bija izteikti, viņi izdzirdēja zvanīšanu un klaudzināšanu pie nama parādes durvīm, turklāt tik negantu, ka lordam nācās pat saviebties. Volters devās atvērt durvis un gandrīz tika nogāzts no kājām, jo mājā iesteidzās Džesamijs Merivils, kuram pa pēdām sekoja viņa brālis.

– Es esmu ieradies pēc sava suņa! Vai viņa gaišība lords ir mājās? Man jā… Lufra, mierā! Sēdi! Ak, ser, vai tas esat jūs? Es izlūdzos jūsu piedošanu! Man ir neizmērojami žēl, ka tā viss iznācis. Tiklīdz Frederika man pastāstīja par notikušo, es metos pie ormaņa un traucos šurp. Es zināju, kas var notikt. Kā gan viņa varēja iedomāties, ka Lufra ies līdzi svešiniekam? Sievietes ir īstas tukšgalves! Es izlūdzos jūsu piedošanu.

– Nekas briesmīgs nav noticis, – lords atteica. – Es priecājos tevi redzēt! Patiesību sakot, es jau grasījos sūtīt kādu no saviem ļaudīm pie tevis. Nevienam no viņiem neizdevās panākt, lai Lufra iziet no mājas.

– Nē, nē, Lufra neklausītu, pats par sevi saprotams! Ceru, ka neviens nav sakosts. Suns nav nekāds mežonis, taču, ja nospriestu, ka tiek nolaupīts…

– Ak tā tas viss bija! – lords iesaucās. – Lufra ļoti maldījās, bet uzdrošinos sacīt, ka Volters pats bija vainīgs, jo sunim neizskaidroja lietas būtību. Manu mīļo zēn, nevajag izskatīties tik ļoti satrauktam! Volteram patīk, ja viņu sakož lieli suņi, un tieši tāpat ir ar Vikenu. Vai ne,Viken?

– Tas dzīvnieks, milord, – cienīgi atbildēja Vikens, – neatļāvās iet tik tālu, lai iekostu man.

– Tomēr Lufra to izdarīs, ja tu nerimsies to saukt par dzīvnieku. Feliks, un kā klājas tev? Kālab tu esi ieradies?

– Es vēlējos sastapt jūs, ser. Tieši jūs, – Felikss atbildēja un iepriecināti raudzījās uz lordu.

– Tu mani biedē!

Džesamijs, kurš uzklausīja Voltera kautrīgos paskaidrojumus, ka suņa kodums nav dziļš, pagriezās un visai kaismīgi sacīja: – Es nebiju domājis pieļaut, lai Felikss jūs apgrūtina, ser. Viņš apņēmās ierasties, un man bija bail, ka brālis pakritīs zem kāda cita važoņa ratiem, ja pagrūdīšu viņu nost no kāpnēm, tāpēc man nācās viņu sēdināt savējos. Un tā bija arī Frederikas vaina! Ja viņa nebūtu pastāstījusi, ka rīt jūs dodaties uz Ņūmārketu…

Viņa nevaldāmais brālis šo runu pārtrauca, neievērodams nekādas ceremonijas, un ieteica netēlot mutes bajāru. Pēc tam viņš ar maldinoši eņģelisku skatienu apveltīja lordu Olverstoku un sacīja: – Jūs apsolījāt, ka aizvedīsiet mani paskatīties uz pneimatisko pacēlāju, brālēn Olverstok! Iedomājos, ka varbūt esat to piemirsis un man vajadzētu jums to atgādināt. – Marķīzs nudien neatcerējās, ka būtu ko tādu solījis, un tā arī pateica. Viņa jaunais apbrīnotājs uz Olverstoka iebildumiem atbildēja: – Jā gan, ser! Jūs apsolījāt. Labi, jūs teicāt: “Paskatīsimies!”, taču tas jau ir viens un tas pats.

Džesamijs sapurināja brāli. – Tas ne tuvu nav tas pats! Ja nepievaldīsi mēli, es apsolu uz tās uzbērt piparus.

– Ha-hā! – pilnīgi bez jebkādas cieņas izgrūda Felikss. – Tikai pamēģini un tad paskaties, vai pipari netrāpīsies tev uz maizes!

Pamanījis dusmu sārtumu Džesamija vaigos, marķīzs Olverstoks sprieda, ka būtu prātīgāk iejaukties, un tā arī darīja. – Kamēr neesat vēl pārāk iekarsuši, piedāvāju doties uz bibliotēku un nobaudīt kādus atspirdzinājumus. Viken, es nezinu, kādi ir mūsu resursi, taču paļaujos, ka tu spēsi sagādāt pienācīgus atspirdzinājumus maniem viesiem!

– Jūs esat ļoti laipns, ser, – Džesamijs atzina, nosarcis vēl vairāk, – bet mēs ne… mēs neizmantosim ļaunprātīgi jūsu viesmīlību. Es te ierados tikai tālab, lai paņemtu Lufru un… atdotu to naudas summu, ko jums nācās samaksāt, lai paglābtu viņu no konfiskācijas. Mums… mums nav nepieciešami atspirdzinājumi!

– Ir gan! – iebilda Felikss un pievērsa Vikenam savu skaisto acu skatienu, kas skaidri lika noprast, ka jauneklis cieš no bada, un ļoti pieklājīgi sacīja: – Ja jūs varētu, lūdzu!

– Feliks! – Džesamijs teju vai eksplodēja.

Bet Vikens, kurš pret skolaspuiku viltībām bija tikpat nenorūdīts kā marķīzs, redzami atslābinājās un laipni sacīja:

– Pats par sevi saprotams, ka jums tie ir nepieciešami, māster! Tagad jūs, kā jau krietns jauneklis, dodieties uz bibliotēkas telpu. Dabūsiet kūkas un limonādi. Bet ielāgojiet! Jūs nedrīkstat ķircināt viņa gaišību lordu!

– Nē, nekādā ziņā! – Felikss ļoti izjusti atsaucās. – Un tad jūs mani aizvedīsiet uz to lietuvi, brālēn Olverstok?

Izdzirdējis skaņu, kas līdzinājās apspiestiem smiekliem, marķīzs atcerējās par sava sekretāra klātbūtni. Lords pagrieza galvu, pasmaidīja un tēloti mīļi sacīja: – Ak! Ja vien es neaizmirstu par tevi, manu dārgo zēn! – Tad viņš ar tikko jaušamu ļaunību piebilda: – Lūdzu, sekojiet mums uz bibliotēku! Es vēlos, lai mani aizbilstamie ar jums iepazīstas. Džesamij, Feliks, tas ir misters Trevors! – Viņš nogaidīja, līdz puiši, atcerējušies par labajām manierēm, palocījās un pastiepa roku, lai sasveicinātos ar misteru Trevoru, bet pēc tam vadīja nelielo kompāniju uz bibliotēkas telpu. Tiklīdz durvis bija aizvērtas, lords sacīja: – Feliks, tev nudien ir ļoti paveicies! Par pneimatiskajiem pacēlājiem misters Trevors zina daudzkārt vairāk nekā es. Un tieši viņš ir tas cilvēks, kurš tevi aizvedīs uz lietuvi.

– Jūs man pārāk glaimojat, ser! – misters Trevors nekavējoties iebilda. – Es esmu dziļi pārliecināts, ka tā nemaz nav.

– Nu, šajā jautājumā mazāk par mani jūs nemaz nevarat zināt, – sacīja marķīzs, kura balsī jau ieskanējās skarbāki toņi.

– Jā, bet jūs sacījāt, ka aizvedīsiet mani pats, brālēn Olverstok!

Kauna karstuma pārņemts, Džesamijs lūdza, lai brālis pārtrauc uzmākties lordam ar saviem untumiem, jo pat visvientiesīgākajam cilvēkam jau būtu kļuvis skaidrs, ka viņa gaišība nevēlas to darīt.

Šie vārdi lika Feliksam pagriezties pret marķīzu, veltīt viņam sirdi plosošu skatienu un nāvējoši ievainota cilvēka balsī sacīt: – Es domāju, ka jūs to vēlaties, ser. Jūs taču teicāt…

– Jā, protams, es vēlos! – lords neapdomīgi sacīja. – Bet ir sagadījies tā, ka es grasījos aizbraukt uz Ričmondu, izmēģināt savus jaunos pajūga zirgus. Kā tev patiktu doties turp kopā ar mani, nevis apskatīt lietuvi?

– Nu nē! – protestēja Felikss.

To nu Džesamijs vairs nespēja izturēt un kaislīgi iesaucās: – Nejēga! Tu… tu stulbeni! Tev lielāku prieku sagādātu došanās uz lietuvi nekā izbrauciens ar tiem lieliskajiem sirmjiem, kurus mēs redzējām pie savas mājas? Tev nudien viss prātiņš izkūpējis!

– Man mašīnas patīk vairāk nekā zirgi, – Felikss pavisam vienkārši sacīja.

Mīļā miera labad marķīzs atkal iejaucās brāļu karstajā sarunā. – Nu, par gaumi nemēdz strīdēties. Ja tava sirds tiecas pie lietuves, tad tā arī būs lietuve. Vai tu vēlies apskatīt sirmjus, Džesamij? Aizej un aprunājies par viņiem ar manu zirgu puisi. Vari viņam pateikt, ka šodien man tie nebūs vajadzīgi.

– Oho! Paldies, ser! Es ar lielāko prieku tos apskatīšu, – Džesamijs noteica, un viņa drūmums jau bija pagaisis.

Garāmejot piekodinājis, lai Felikss uzrauga Lufru un neļauj viņam nelāgi uzvesties, Džesamijs izsteidzās no telpas. Kad viņš atgriezās, Felikss aizrautīgi cienājās ar plūmju kūku un kumosus noskaloja ar bagātīgiem limonādes malkiem; turklāt vēl arī kaislīgi runāja par dažādiem tehniskiem izgudrojumiem, reizēm aizraudamies par daudz. Misters Trevors atmiņas dzīlēs par tvaika dzinējiem bija sameklējis elementāras zināšanas, ko savas karjeras laikā bija apguvis, un cītīgi pūlējās līdzvērtīgi piedalīties sarunā. Marķīzs bija graciozi iekārtojies zvilnī, vēroja viņu ar smaidu un nešpetnu uzjautrinājumu.

Ienāca Džesamijs, un saruna spēji aprāvās. Aizrādījis Feliksam, ka cilvēks nedrīkst būt tik nāvējoši garlaicīgs, viņš dāvāja marķīzam savu viedokli par zirgiem. – Ideāla krāsa! – viņš sacīja. – Platas krūtis, slaidi kakli un nevainojami taisnas paceles cīpslas! Nekad vēl neesmu redzējis tik saskaņotu komandu! Un viņi lieliski saprotas! Jūsu cilvēks izvizināja mani ap laukumu… viņš domāja, ka jūs neiebildīsiet… un man īpaši patika zirgu straujā gaita. Zirgi, kas augstu cilā kājas, laikam ir labi četrvietīgām vai lando karietēm, bet faetonā vai divričos es dodu priekšroku straujumam. Un jūs, ser?

– Es tāpat, – piekrita Olverstoks. – Cienājies ar limonādi!

– O, paldies, ser! – tencināja Džesamijs, paņemdams glāzi no Čārlza Trevora rokas. – Nē, kūku ne! Pateicos!

– Tā ir ļoti garda, – uzslavēja Felikss, dāsni vēlēdamies dalīties cienastā ar vecāko brāli.

Neņemdams vērā šo iejaukšanos, Džesamijs iedzēra limonādi un tad sacīja: – Lūdzu, ser! Vai jūs varētu pateikt, cik naudas iedevāt parka dežurantiem un lopkopim?

– Par to neraizējies! – attrauca Olverstoks. – Rīt es braukšu uz Ņūmārketu un nedēļu būšu projām, taču, kad atgriezīšos Londonā, es došos izmēģinājuma braucienā ar saviem sirmjiem. Vai tu vēlētos man piebiedroties?

Atbilde bija skaidri nolasāma spēji pietvīkušajā Džesamija sejā un sajūsmas pilnajās acīs. Viņš izdvesa:

– Ser… – Bet jau mirkli vēlāk viņš savaldījās un teica: – Man tas patiktu pat ļoti, ser, bet… bet… man nudien ir jāatdod jums tā naudas summa, ko iztērējāt, lai izglābtu Lufru.

Šāds paziņojums noveda Olverstoku vēl nebijušā situācijā. Bija radusies dilemma. Neviens cits no viņa ģimenes locekļiem ne reizi nebija uzskatījis, ka būtu jāatmaksā summas, ko lords reizēm iztērējis. Pārāk daudziem šķita, ka šāda dāsnuma izrādīšana ir Olverstoka pienākums. Un vēl nebija pagājušas ne divas stundas kopš mirkļa, kad viņš bija cieši nolēmis neuzņemties ne mazāko atbildību par Freda Merivila dēliem. Tā bija viena dilemmas puse. Tagad viņš bija atklājis, ka gluži kas cits ir atļaut jaunietim pastiept roku ar naudu pilnīgā pārliecībā, ka summa nebūs nekāda lielā, lai cik arī Čārlzs būtu iztērējis Lufras labā. Cīnīdamies pret likteni, Olverstoks sacīja: – Tici man, tas ir gluži lieki. Es nezinu, cik maksāja Lufras izpestīšana, un man tas ir gluži vienalga. Ja tu neliksies mierā ar šo visai garlaicīgo lietu, es tevi neaicināšu līdzi izmēģināt sirmjus!

Uz mirkli iestājās saspringts klusums. Tad Džesamijs pacēla acis, kurās vairs nebija iepriekšējā mirdzuma un vīdēja nepatīkama stingrība. – Lai tā būtu, ser, – viņš klusi atbildēja. – Vai tagad jūs man pateiksiet, lūdzu, cik es esmu jums parādā?

– Nē, jaunais cēlsirdi. Es tev to neteikšu vis!

– Es izlūdzos jūsu piedošanu, ser, tomēr nav neviena man zināma iemesla, kas liktu jums izrādīt tādu laipnību un maksāt par mana suņa izdarītajiem pārkāpumiem.

– Tad jau tu droši vien nevari būt informēts par to, ka tavs tēvs… hmm… ir atstājis jūs visus manā gādībā, – secināja lords.

– Māsa man sacīja kaut ko tādu, – atzina Džesamijs un mazliet sadrūma. – Un tomēr es nesaprotu, kā tas varētu būt, jo viņš neatstāja testamentu.

– Tā kā runa ir par jautājumu, kas skar tikai mani un viņu, būtu jābrīnās, ja tu zinātu, kā tas viss noticis. Tā nekādā ziņā nav tava darīšana. Un, kas attiecas uz Lufras nedarbu, es vairs nevēlos neko par to dzirdēt. Vairs nekad nevediet viņu uz Grīnparku!

Tīši izraudzītais vīzdegunīgais tonis bija sasniedzis cerēto efektu. Droši vien Džesamija sirdsapziņa neļāva likties mierā, tomēr to pārspēja miglainas un draudīgas bailes, ka viņš atļāvies pārāk daudz un bijis nepieklājīgs pret cilvēku, kurš atrodas uz augstākas sabiedriskās pakāpes nekā viņš pats. Jauneklis stostīdamies sacīja:

– N-nē, ser! Tas… tas ir ļoti laipni no jūsu puses. Es nezināju… Lūdzu, neuztveriet to kā apvainojumu! Tā… tā tam nevajadzēja izskatīties. Ja reiz jūs esat mūsu aizbildnis, tas, protams, visu maina… man tā šķiet.

Marķīzs viņam uzsmaidīja, tomēr ar smaidu neatklājot savas slēptās domas. Viņš jutās atvieglots. Vai puisis bija zinājis, ka marķīzs neizprot, kāds neprāts viņu pārņēmis un cik nogurdinošā pasākumā viņam nāksies iesaistīties, tik pārsteidzīgi atzīstot Merivila prasību? Džesamijam nāktos ciest īstas mokas, bet viņš neko nezināja par lorda ierasto nevēlēšanos iesaistīties jebkādos darījumos ar saviem radiniekiem, tātad varēja dzīvespriecīgi doties projām un uz Augšvimpolstrītu soļot vislabākajā omā, prātojot par gaidāmo lielisko iespēju – braucienu uz Ričmondu kopā ar viņa gaišību un nelielajām, tomēr izredzēm kaut īsu brīdi paturēt grožus savās rokās.

Tostarp marķīzs bija devies uz Vordorstrītu kopā ar gados jauno ceļabiedru, kurš dižmanīgi soļoja viņam blakus un īsināja laiku, detalizēti aprakstot Olverstokam visas Mērlina Mehānikas muzejā redzētās ekspozīcijas, piemēram, tādas atrakcijas kā “Žonglieris”, “Gaisa kavalkāde”, “Mērlina ala” un atjautīgi ierīkotas runājošas antīkās bistes, taču visvairāk Feliksam patika hidrauliskā vāze, mehāniskās mūzikas orķestris un mehāniskā fregate. Nākamo viņš plānoja apskatīt Maijārdē automātu Springārdenstrītā, ja vien pasenais ceļvedis nemeloja un ekspozīcija vēl eksistēja. Kā rakstīts sējumiņā, ko Felikss izvilka no kabatas, tas brīnums bija muzikāla sieviete, kas veic vairākas dzīvnieciskas funkcijas un izpilda sešpadsmit melodijas uz klavierēm, nospiežot taustiņus. Pēc tam zēns vēl pastāstīja, ka nav apmeklējis Britu muzeju, jo tur jau neesot nekā cita kā vien izbāzti putni un dažādas vecas, noputējušas lietas, kas varētu interesēt vienīgi tādus cilvēkus kā Džesamijs.

Olverstokam un viņa pavadonim ceļā gadījās sastapt vairākus labus lorda paziņas, un šis apstāklis vēlāk klubos tika dedzīgi apspriests.

Dendijs un tirgotājs misters Tomass Reikss augstākajā sabiedrībā bija pazīstams ar vārdu Apollons, jo – tas gan tika sacīts bez godbijības – bija audzis austrumos un iekārtojies uz dzīvi rietumos. Viņš jutās apstulbis, kad ieraudzīja, kā lords Olverstoks no paša mājas Bārklija laukumā iziet kopā ar kādu skolas vecuma puisi. Misters Rūfuss Loids, kas Olverstoku sastapa Bondstrītā un pat apvaicājās, kurp viņš dodas, vēlāk gluži apmulsis atstāstīja pārējiem, ka lords devies uz kādu lietuvi Soho rajonā. Pilnīgi visi tādu vēsti uzklausīja ar milzīgu neticību, bet sers Henrijs Maildmejs iecietīgi, tomēr ar nepatīkamu pārākuma smaidu bez vilcināšanās sacīja:

– Diemžēl man jādomā, ka viņš tevi ir vienkārši apmuļķojis.

Lords Pīteršems, ilggadējs Olverstoka draugs, bija vistuvāk patiesībai, kad pār viņa šaurajām lūpām pārslīdēja vārdi: – Uzdrīkstos domāt, ka viņš turp ved kādas savas māsas dēlu.

Misters Endimions Dontrijs, kurš arī bija sastapis Olverstoku Bondstrītā, varētu apstiprināt Pīteršema sacīto, taču šajā diskusijā vispār nepiedalījās. Turklāt viņš, ieraudzījis marķīzu pilsētā kopā ar skolnieku, izbrīnījās tikai mazliet. Misters Dontrijs bija lielisks jauns cilvēks ar teicamu miesasbūvi, klasiskiem sejas vaibstiem, viņa profils valdzināja daudzas sievietes, kuras pat apgalvoja, ka viņš varētu pozēt tēlniekam grieķu skulptūru tapšanā. Viņam bija brūnas acis, skaisti veidotas lūpas un vijīgi brūni mati, kas slīga pār cēlajiem uzacu lokiem. Tik izcili ārējie dotumi nenovēršami piesaistīja uzmanību; ja vien viņa prāts būtu vairāk nekā mērens un viņš prastu vadīt sarunas daudz interesantāk, viņš neapšaubāmi kļūtu par dāmu pirmo favorītu. Diemžēl tā nebija. Endimions bija patīkams un pieklājīgs, tomēr arī diezgan neattapīgs un neaizrāvās ar dažādiem prātojumiem, sarunājoties viņš visbiežāk izmantoja ikdienišķas banalitātes un daudzmaz atdzīvojās vienīgi tad, ja sāka stāstīt par šķēršļiem, ko veiksmīgi pārvarējis savā ceļā uz sasniegumiem sportā vai medībās. Šie apstākļi noveda pie tā, ka viņš tika ierindots pie apnicīgajiem ļautiņiem.

Brāļi virsnieki uzskatīja viņu par krietnu puisi, taču, labsirdīgi izzobojot, bija iesaukuši viņu par Vientiesi Dontriju. Un viņš par to necēla ne mazākos iebildumus, vien miegaini pasmaidīja un sacīja, ka nekad neesot bijis no tiem slīpētākajiem. Viņš allaž atcerējās par saviem dēla pienākumiem un bija arī mīļš brālis, tāpat priecājās par Olverstoka piešķirto naudas pabalstu un to laimīgi pieņēma, līdzīgi kā savu korneta pakāpi un zirgus, un bija patiesi pateicīgs par šādiem labumiem, tomēr ļoti reti vērsās pie lorda, lai izlūgtos vēl kādu summu.

Bondstrītā pamanījis Olverstoku, Endimions nekavējoties pārgāja uz to ielas pusi, lai sasveicinātos, un viņa sejā rotājās patiesi laimīgs smaids. Viņš pastiepa roku un sacīja: – Brālēn Vērnon! Jūs izrādījāt velnišķīgu laipnību, uzaicinādams manu māsu uz balli… Jāteic, ka mani tas ļoti pārsteidza. Un mana mamma ir ārkārtīgi pateicīga jums. Protams, es arī!

– Vai esat nodomājis šīs viesības pagodināt ar savu klātbūtni? – Olverstoks vaicāja.

– Ak kungs, jā! Domāju, ka jā. Tur nu gan noteikti būs milzīga drūzma!

– Nenoliedzami, – piebalsoja lords Olverstoks.

– Tā tam noteikti jābūt, – sacīja Endimions un prātīgi pašūpoja galvu. – Pirmā balle Olverstoku namā kopš māsīcas Elizas iziešanas sabiedrībā… tā apgalvo mana mamma. Noteikti būs ļaužu ka biezs! – Pamanījis, ka turpat atrodas arī mazais Felikss Merivils, kurš, abu vīriešu sarunas nogarlaikots, pārmetoši paraustīja lorda Olverstoka piedurkni, Endimions jutās mazliet pārsteigts, no saviem Olimpa augstumiem pieliecās zemāk un pēc tam veltīja viņa gaišībai vaicājošu skatienu. Saņēmis informāciju, ka tas ir Freda Merivila jaunākais dēls, Endimions sacīja: – Nē, vai patiesi? Ak kungs! Freds Merivils… – To pateicis, viņš kaut kā īpaši naivi piebilda: – Mans kungs, kas par briemīgu atmiņu! Kas īsti ir Freds Merivils?

– Viņš bija mans brālēns, – salti atbildēja lords Olverstoks. – Nelaimīgā kārtā ir sagadījies tā, ka viņš ir aizgājis citā saulē. Tā kā Freds par mani bija dažus gadus vecāks, es ļoti šaubos, ka jūs viņu pazināt.

– Jā, patiesību sakot, nepazinu vis, – Endimions attrauca. – Taču tagad es atcerējos. Jūs esat kļuvis par viņa bērnu aizbildni, brālēn! Man to pateica mamma. Viņa sacīja, ka jūs rīkosiet viņiem balli. Neizskatījās gan, ka mamma par to īpaši priecātos, taču man nav ne jausmas, kālab tā. – Viņš atkal paraudzījās uz nepacietības pilno Feliksu un mazliet sarauca pieri. – Ja nu vienīgi… Šis mazais radinieks nevēlas doties uz balli, vai ne, jaunais cilvēk?

– Nē, – atsaucās Felikss, gluži lieki uzsvērdams šo vārdu, – es gribu doties uz lietuvi!

– Tev tas būs jādara, Feliks. Tev būs tas jādara, – marķīzs visai pārliecinoši sacīja. Pēc tam viņš uzmeta sardonisku skatienu savam mantiniekam un vaicāja: – Varbūt nāksiet kopā ar mums, Endimion?

Misters Dontrijs neuzskatīja, ka lieliski pārzinātu visus jauninājumus, kā viņš pats to formulēja, tomēr nebija noskaņots, arī viņa paša formulējums, būt par traucēkli. Viņa prātā lietuves kaut kādā miglainā veidā bija saistītas ar ieročiem, un viņš zinīgi sacīja Olverstokam: – Artilērija, ko? Nē, nē, tā nav manu interešu sfēra, brālēn!

Pēc tam viņš atvadījās un devās savās gaitās, nejuzdams ne izbrīnu, ne arī bažas, kādas nomocīja viņa māti un viltīgo radinieci Luīzu. Endimions ar ideālu aukstasinību uztvēra Olverstoka paskaidrojumu par to, kālab viņš interesējas par līdz šim nezināmajiem Meriviliem.

Jebkādas vārgās cerības, ka Olverstoku varētu neielaist lietuvē, bez pēdām pagaisa pie ieejas. Lorda cienījamais sekretārs neslinkoja un bija nobruģējis savam darba devējam ceļu. Tiklīdz viņa gaišība uzrādīja savu vizītkarti, metaforiski runājot, katras durvis atvērās jo plaši. Lietuves vadītājs bija gatavs vairāku augstāko rangu darbinieku pavadībā izvadāt viesi pa visu ēku. Šis ārkārtīgi kompetentais cilvēks ne tikai paziņoja, ka ir neizmērojami pagodināts par lorda vizīti, bet arī pauda vēlēšanos izskaidrot itin visus mūsdienu mehānikas smalkumus, kas būtu pievērsuši viņa gaišības uzmanību. Šāds solījums Feliksam bija kā apliecinājums viņa instinktu nemaldībai. Viņš bija pareizi rīkojies, atraidīdams misteru Trevoru kā pavadoni. – Šis lietuves priekšnieks to nemūžam nedarītu, lai iepriecinātu misteru… misteru… man piemirsās viņa uzvārds, – Felikss triumfējoši nočukstēja.

Lordam kā reta veiksme likās tas, ka lietuves vadītājs bija lielas ģimenes tēvs, bet nevienā no saviem dēliem nebija pamanījis ne kripatas no viņa ģēnija dzirksts. Pēc piecu minūšu ilgas pazīšanās ar jauno Merivilu vadītājs jau uzreiz saprata, ka sarunājas ar radniecīgu dvēseli; kopš tā brīža marķīzam bija ļauts nespēlēt galveno lomu. Viņš atvieglots padevīgi sekoja entuziastu pēdās, un, viņaprāt, garlaicīgo ekskursiju atdzīvināja vienīgi Felikss, kurš negaidot bija sācis šķist interesants. Lords maz zināja par pneimatiskajiem pacēlājiem un kompresoriem, un viņu tie nemaz arī neinteresēja, taču jau visai drīz viņš atskārta, ka jautājumi, kurus Felikss uzdod savam gidam, parāda pieklājīgas zināšanas un rada cieņu eksperta acīs. Olverstoks sāka domāt, ka Feliksā slēpjas daudz vairāk, nekā viņam sākotnēji bija licies; ekskursijas beigās lords nejutās pārsteigts, kad lietuves vadītājs apsveica viņu ar jaunā pavadoņa lielisko izpratni. Lords Olverstoks pat sajutās lepns par savu aizbilstamo, un tas viņa gaišību no tiesas pārsteidza.

Nekas Feliksa līdzšinējā dzīvē pat ne tuvu nespēja līdzināties tai izcilajai pieredzei, ko viņš tikko bija izbaudījis. Milzīgā informācijas daudzuma pārņemts, Felikss bija palicis gandrīz bez valodas, spēja vien izstomīt pateicības vārdus un dedzīgi paust cerību, ka brālēns Olverstoks arī ir priecīgs par šo ekskursiju. – Dž-džesamijs teica, ka jūs n-nevēlaties nākt k-kopā ar mani. Vai t-tiešām tā bija, ser?

– Vari būt drošs, ka es to gribēju gan, – atteica marķīzs, bez vilcināšanās aptumšodams savu sirdsapziņu ar meliem.

– Pat tad, ja jūs negribējāt, jums noteikti bija interesanti! – noteica Felikss, žilbinoši smaidot.

Marķīzs piekrita arī šim apgalvojumam. Pēc tam viņš uzsauca važonim, iesēdināja Feliksu karietē un deva norādījumu aizvest zēnu uz Augšvimpolstrītu, kā arī iedeva Feliksam gineju. Tāds dāsnums atņēma zēnam valodu – vismaz līdz brīdim, kad važonis uzšāva zirgiem ar pātagu un Feliksam nācās bīstami tālu izliekties pa karietes logu, lai skaļi pateiktos savam labdarim.

DEVĪTĀ NODAĻA

Kamēr marķīzs baudīja hēdonisku atpūtu Čivli, ik dienu apmeklējot pavasara zirgu skriešanās sacīkstes un vērojot, kā viņam piederošā daudzsološā ķēvīte Musinātāja uzvar skrējienā, apsteidzot spēcīgus konkurentus, Merivilu dāmas bija aizņemtas ar gatavošanos, kas bija nepieciešama, lai pienācīgi ierastos gaidāmajā Olverstoka rīkotajā ballē; mazliet, taču ne pārmēru – izņemot vienu nopietnāku incidentu – viņas nomocīja ģimenes jaunākie bērni.

Tā kā brālis bija nodevies studijām, bet māsas aizrāvušās ar tērpu smalkumiem, krokām un kruzuļiem, Felikss pats meklēja sev izklaidēšanos. Puisis atcerējās lordu Olverstoku sakām, ka misteram Trevoram vajadzēšot kopā ar Feliksu kāpt uz tvaikoņa un doties līdz Mārgitai. Ieradies Olverstoka namā, lai marķīza sekretāram atgādinātu par šo faktu, jauneklis vīlās, jo izrādījās, ka Čārlzam piešķirtas brīvdienas un viņš ir izbraucis no pilsētas. Tā, protams, bija pamatīga neveiksme, taču Felikss nosprieda, ka vismaz var doties uz upi un pavērot tvaikoni no tāluma. Kā viņš vēlāk paskaidroja, tas arī bija viss, ko viņš grasījies darīt. Ja vien diena nebūtu bijusi tik ļoti jauka, dzenrati neizskatītos tik vilinoši un cena par braucienu uz Mārgitu neizrādītos tik mērena – ja vien cilvēkam nebija iebildumu pret kopējo kajīti –, viņš arī nebūtu neko vairāk pasācis. Taču šo apstākļu kopums un viņam kabatā džinkstošā bagātība tomēr bija stiprāki faktori par nevainīgo apņemšanos nedarīt neko tādu, kas Frederikai varētu nepatikt. Marķīza dāvinātā gineja vairs nebija neskarta, tomēr naudas palika pietiekami, lai samaksātu deviņus šiliņus par privilēģiju daudzas stundas pavadīt uz pārpildīta tvaikoņa ne tuvu ne vismodernāko cilvēku sabiedrībā. Viņa daudz izlepušākie brāļi tādus būtu nodēvējuši par īsteniem “Netīreļu biedrības” pārstāvjiem. Jau krastmalā Felikss bija iepazinies ar kuģu inženieri – lielisku puisi! Un palaist garām tādu iespēju paplašināt zināšanas nozīmētu gandrīz vai iespļaut liktenim sejā. Felikss bija pārliecināts, ka Frederika nemaz nevēlētos, lai viņš tā darītu.

Patiesību sakot, kopējā kajītē Felikss pavadīja visai maz laika. Viņa patiesais entuziasms un prasme ātri iedraudzēties, lai kur viņš arī atrastos, izrādījās ļoti noderīga, un kuģa komanda ieslēdza viņu savās sirdīs. Frederika atzina, ka tas bijis patiešām noderīgi, kad nākamajā dienā kāds spēcīgs indivīds atveda brāli atpakaļ pie viņas. Pretējā gadījumā viņam būtu nācies nakti pavadīt pludmalē, jo kabatā atlikusī summa nebija pietiekama, lai nopirktu biļeti atpakaļceļam. Tad nu Felikss piedāvāja savus pakalpojumus kapteinim – kārtējam lieliskajam puisim – un, saņēmis pamatīgu rājienu, drīkstēja palikt uz klāja un kuģot uz Londonu kā bezbiļetnieks. Kā izskatījās, tieši tas apstāklis Feliksam bija sagādājis vislielāko gandarījumu.

Viņš atbruņojoši sacīja, ka ļoti nožēlojot tik liela satraukuma sagādāšanu savai ģimenei, un bija gatavs pieņemt jebkuru sodu, kādu Frederika uzskatītu par viņam piemērotu.

Tā kā bija pilnīgi skaidrs, ka pat stingrākais sods viņa prātā neaizēnos šo nozagto brīvdienu svētlaimi, kurās viņam bija tā privilēģija izbaudīt arī jūrasslimību ceļā no Mārgitas uz Remsgitu, turklāt viņš no galvas līdz kājām bija arī notraipīts ar eļļām un kvēpiem, Frederika par sodu nerunāja, vien uzdeva Džesamijam brāli pieskatīt. Atšķirībā no Haritas, kura bija daudz jūtīgāka un visu nakti bija pavadījusi nomodā, ieklausīdamās katrā troksnītī un gaidīdama klaiņotāju pārnākam, domādama par dažādiem negadījumiem, kas varbūt nabadziņu piemeklējuši, Frederika – par spīti dažiem nenovēršamiem trauksmes uzplūdiem – bija saglabājusi ārēju mieru. Viņa pat atgādināja Haritai daudzās reizes, kad Felikss sagādāja bažas māsām, bet atkal uzradās mājās pēc piedzīvojumiem, kas liktu matiem sacelties stāvus. Šajā ziņā Frederiku ļoti atbalstīja mis Vinšema, jo sacīja, ka sasodītais puika līdzinās kaķim – met viņu, kā vien gribi, bet viņš allaž nokritīs uz kājām.

Džesamijam bija divējāda attieksme pret jaunākā brāļa izdarīto. No vienas puses, viņš neatbalstīja šādu rīcību, bet, no otras, – apbrīnoja uzņēmību. Džesamijs piekrita pieskatīt jaunāko brāli, tomēr, jaunajam džentlmenim par lielu izbrīnu, veltīja viņam vien vieglu rājienu. Pats Džesamijs gan bija nolēmis, ka Londonā nevajadzētu lieki tērēt laiku, tomēr visai bieži izjuta dzinuli nostumt grāmatas malā, lai izmēģinātu kaut vai dažus lielpilsētas piedāvātos jaukumus. Frederikas lūgums bija viņam sagādājis lielisku atrunu. Viņš pa trīssimt četrdesmit pieciem pakāpieniem uzvilka Feliksu Londonas Monumentā. Pēc tam, samaksājuši sešus pensus katrs, viņi stāvēja uz dzelzs balkoniņa, un Džesamijs informēja brāli par to, ka šis ir par divdesmit četrām pēdām lielāks augstums nekā Trajāna kolonna Romā. Lai nu kā, tomēr šī bija pirmā un pēdējā izglītojošā ekskursija tajā neaizmirstamajā nedēļā. Uzzinājis, ka jauno naudas kaltuvi ar spēcīgajiem tvaika dzinējiem un gāzes apgaismojumu drīkst apmeklēt vienīgi cilvēki, kuri saņēmuši īpašas rekomendācijas, Felikss bija ar mieru izbaudīt arī ne tik izglītojošas apskates vietas, piemēram, lauvas un tīģerus Ekseteru namā, jūras kaujas Sedlera avotu teātrī, melodrāmu Sari teātrī un boksa maču Sentmārtinstrītā. Taču tad iejaucās Džesamija nemierīgā sirdsapziņa, un viņš atteicās brāli vest uz burlesku vai tamlīdzīgām izklaidēm. Viņš nebija redzējis aizraujošāku teatrālu priekšnesumu par Šekspīra lugu fragmentu uzvedumiem Ziemassvētkos sava krusttēva namā, un melodrāma bija viņu aizrāvusi, tādējādi ļaudama palikt kurlam pret sirdsapziņas iebildumiem par to, ka brāļa vešana uz Sari teātri varētu sēt nelāgas sēklas atvērtajā un vēl trauslajā apziņā. Kad Džesamijs ieraudzīja sabiedrību, kas bija ieradusies uz boksa maču, apklusināt sirdapziņu vairs nebija iespējams, jo tā vārda pilnā nozīmē kliedza, ka viņš ne vien ved savu jaunāko brāli pašā netikumu midzenī, bet arī pats riskē ar ieslīgšanu Londonas nelāgo kārdinājumu slazdos. Tādas izklaides kā Svētā Pāvila katedrāles, Tauera vai Buloka muzeja apmeklējums Felikss nepārprotami noraidīja, bet tad Džesamijs laimīgā kārtā piedāvāja braucienu ar kuģi no Pedingtonas līča pa Lielo kanālu uz Aksbridžu. Feliksam nekas cits neatlika un bija jāpieņem šāds piedāvājums, kurš cilvēkam, kas izbaudījis tvaikoņa jaukumus, solīja vienīgi nāvējošu garlaicību, ja vien viņš nebūtu atklājis Pīrlesas – pirmā Londonas publiskā peldbaseina – dāvātos priekus. Šī plašā izklaides un atpūtas oāze ar segtām peldvietām, sporta laukumiem, bibliotēku un zivju dīķi atradās Mūrfīldā aiz Betlēmes slimnīcas. Džesamijs, kurš jau pamazām sāka orientēties Londonā, pēc atpūtas kompleksa atrašanās vietas nojauta, ka īpaši izsmalcināta tā nevarētu būt, taču viņa iebildumi pagaisa, kad nāca zināms, ka agrāk tas dēvēts par Bīstamo dīķi, jo tajā daudzi peldētāji noslīkuši. Tā nu viņš bija pilnīgi gatavs turp doties, taču nolēmis nekādā ziņā nepieļaut, lai Felikss tur peldētos, – vismaz līdz brīdim, kad pats eksperimenta nolūkos būs visu pārbaudījis. Bīstamais dīķis jau sen bija pārvērsts par visai drošu atpūtas un peldēšanās vietu, taču bija vēl ne pārāk silta pavasara diena un īpaši daudz peldētāju neredzēja, tāpēc abi brāļi nolēma peldēšanos atlikt uz vēlāku laiku, kad sezona būs kārtīgi iesākusies.

Felikss, pats par sevi saprotams, izstāstīja ģimenei par Bīstamo dīķi un to, ka viņi ar Džesamiju nolēmuši turp doties atkal siltākā laikā, tomēr, palicis divatā ar brāli, viņš paziņoja, ka negrasās runāt par boksa mača apmeklējumu. – Tu taču zini, kādas ir sievietes! – Felikss sacīja. – Viņas noteikti sāktu kliegt, it kā būtu kaut kas ļauns, ja cilvēks noskatās labu cīniņu.

Šie bezrūpīgi izteiktie vārdi bija pēdējais sitiens pa Džesamija jutīgo sirdsapziņu. Viņš atskārta, ka ir ne tikai bijis pārāk piesardzīgs un nav atklājis, ka vedis brāli uz Sari teātri un boksa maču, bet viss vainagojies ar to, ka viņš ar paša piemēru arī pamudinājis Feliksu mānīties.

Pēc šiem brāļa vārdiem Džesamija skatiens kļuva stingrāks, un viņš saknieba lūpas, bet pēc brīža sacīja:

– Nē, tur patiešām nav nekā nosodāma, taču man tomēr nevajadzēja vest tevi turp. Un es grasos Frederikai par to pastāstīt. Nav nekā slikta mačos, bet kopā ar visu pārējo… derībām un likmēm… Nu jā, lai paliek. Jebkurā gadījumā bija ļoti aplam aizvest tevi uz šādu vietu!

– Džesij! Nu gan tu saceri muļķības! – Felikss ar riebumu noteica.

Viņš bija gatavs ķildai, bet Džesamijs nelikās dzirdējis apvainojumu un gluži vienkārši aizgriezās, lai gan viņa acīs liesmoja zibeņi.

Kad par brāļu pieredzēto vīrišķīgi tika pavēstīts Frederikai, viņa izturējās iecietīgi. Viņai nešķita, ka divpadsmitgadīgs zēns tiktu ļauni ietekmēts, skatoties aizraujošu melodrāmu vai dūru cīņu. Pat tad, kad Džesamijs pateica, ka melodrāmā bijušas visai amorālas vietas, Frederika ļoti saprātīgi attrauca: – Nedomāju, ka viņš vispār pievērsa uzmanību tām mazliet pikantajām vietām, jo viņu interesē vienīgi piedzīvojumi! Protams, nebūtu labi, ja šādu lugu apmeklēšana viņam kļūtu par tradīciju, bet nevajag sevi plosīt, Džesamij! Tu viņam nekādu ļaunumu neesi nodarījis. Par boksu runājot, man tas liekas pat ļoti biedējošs, bet es skaidri zinu, ka džentlmeņi nesaskata nekā peļama šajā sporta veidā. Pat tavs krusttēvs…

– Es runāju nevis par boksu, bet par citām ar to saistītajām lietām, – Džesamijs iebilda. – Es nezināju, bet… man tomēr vajadzēja nojaust, ka es, cilvēks, kurš grasās kalpot baznīcai, vedu savu mazo brāli neceļos!

Pamanījusi pazīmes, kas liecināja, ka brālis sāk izturēties kā reizēs, kad Harijs viņu diezgan parupji dēvēja par “Pirmo kristiešu mocekli”, Frederika steigšus iesaucās: – Muļķības, Džesamij! Tu tam visam piešķir pārāk lielu nozīmi. Tu varbūt arī ievēroji derības un likmes, taču viss, par ko interesējās Felikss, bija pati cīņa.

– Man tā vien izskatās, – aizrādīja Džesamijs, – ka viss, par ko tu kopš pārcelšanās uz Londonu spēj domāt, ir balles kleitas Haritai un… citas pasaulīgas lietas!

– Ja es par tām nedomāšu, kurš tad to darīs? – Frederika atcirta. – Kādam jau tas ir jādara, tu taču to saproti? Pretējā gadījumā… kur gan mēs nonāksim? – Viņa ieinteresēti paraudzījās uz brāli. – Nevajag tik daudz moralizēt, mans dārgais, bet arī pats labāk pamēģini mazliet pasaulīgo jaukumu un neiedrošini mūsu kaimiņu tik bieži nākt pie mums vizītēs.

– Bieži nākt vizītēs? – Džesamijs atkārtoja, drūmi saraucis pieri. – Ja tu vēlējies sacīt, ka viņš izturas draudzīgi un laipni…

– Vientiesi, es taču nerunāju par to! Es tikai sacīju, ka viņš kā pielipis seko Haritai un ļoti ātri kļūst par traucēkli.

– Ja tev viņš nepatīk, kālab tu nepasaki Haritai, lai turas no viņa pa gabalu? Ja es viņam ieteiktu likt mūs mierā, tas gan izskatītos ļoti smalki! Turklāt… kālab man tas būtu jādara? Viņš Haritu uzrunā ar vislielāko cieņu, to nu es varu tev apliecināt. Un vispār tieši es ar viņu iepazinos pirmais, vairākas dienas pirms tam, kad viņš satika Haritu.

Frederikas acīs dejoja dusmu velniņi, taču viņa tikai drūmi noteica: – Jā, tā tas bija.

– Un viņa māte atnāca apciemot tevi. Manuprāt, tas bija ļoti pieklājīgi un laipni. Kāpēc tu biji tik ļoti strikti noskaņota? Jā, un kāpēc tu atraidīji lēdijas piedāvājumu aiziet pie viņas uz pusdienām, kad viņa mūs visus aicināja? Vai tad viņa nav pietiekami cienījama persona?

– Nenoliedzami ir un visaugstākajā mērā, bet mums nevajadzētu satuvināties ne ar viņas ģimeni, ne draugiem. Būšu pilnīgi atklāta pret tevi, Džesamij… Viņi varbūt ir labi, cienījami cilvēki, tomēr nepieder pie augstākajiem sabiedrības slāņiem. Misis Naitlija kā patronese mums nenāktu par labu. Patiesību sakot, tādējādi mums tiktu nodarīts milzīgs kaitējums! Vai saproti, ka viņas manieres nemaz nav izcilas, un pēc tā, ko Badls man sacīja, es secinu, ka misters Naitlijs ir pat ļoti nepieklājīgs cilvēks.

– Badls! – Džesamijs izaucās.

– Mans dārgais! Ja Badls slej degunu gaisā, tad vari būt visai pārliecināts, ka viņam ir taisnība. – Frederika pasmaidīja. – Tētis man reiz sacīja, ka labs virssulainis ir tāds, kas saož vienkāršās tautas pārstāvi vienā acumirklī. Es pieņemu, ka jaunais Naitlijs ir ieguvis lielāku slīpējumu nekā viņa vecāki, bet tomēr viņš ir no tās pašas sugas, Džesamij.

– Ja cilvēks ir labs un cienījams, kā tu pati sacīji, Frederika, tad par pārējo man maza bēda, – paziņoja brālis.

– Tad nu gan! – iesaucās Frederika. – Tieši tu no mums visiem esi visizvēlīgākais! Kā tad bija ar to nabaga puisi, kurš pirms diviem gadiem sāka nomāt Greindžu? Tu viņu raksturoji visai skarbi!

– Tas bija pirms diviem gadiem! – brālis pārtrauca Frederiku un nosarka. – Ceru, ka tagad es esmu kļuvis gudrāks.

– Jā, mīļais! Arī es tā ceru, – godīgi atbildēja Frederika. – Ja tu grasies kļūt par mācītāju, tev jāmācās netiesāt godājamus cilvēkus vienīgi par to, ja viņi nezināšanas pēc pārkāpj kādas robežas.

Šī skarbā atbilde pielika punktu abu diskusijai. Džesamijs augstprātīgi klusēja, bet Frederika atgriezās pie pasaulīgajām lietām, kas viņu bija atvedušas uz Londonu.

Viņai palīdzēja Harita, jo tieši ar viņu visvairāk saistījās māsas godkārīgie mērķi. Piedalījās arī mis Vinšema, kura nicināja laulību, tomēr negribīgi atzina, ka tik skaistai vientiesītei kā Harita tā būtu piemērota. Harita Londonas sezonu gaidīja ar rāmu prieku. Meitenei, kura iepriekš nekad nebija devusies tālāk par savu Herefordšīru, izklaidējās vienīgi vasaras piknikos un dārza svētkos vai reizēm deju vakaros un pavisam reti varēja noskatīties kādas ceļojoša teātra trupas izrādi, perspektīva piedalīties Londonas ballēs vai venēciešu stila brokastīs, rautos, sarīkojumos, kā arī apmeklēt operu un varbūt pat Olmaka klubu noteikti bija interesanta. Taču, uzzinājusi, ka mīļā Frederika ir gatava iztērēt vai katru pieejamo peniju par jauniem tērpiem un uzpošanos, Harita vairs nejutās tik pārliecināta.

Harita, vispaklausīgākā meitene, kādu vien varēja iedomāties, tagad reizēm spēja kļūt nepakļāvīga. Padzirdējusi, ka Frederika savu tērpu Olmaka kluba apmeklējumam grasās uzticēt krustmātes Skrebsteres vienkāršās šuvējas rokām, Harita paziņoja – tik jauki, cik tas bija pa spēkam šādai mīlīgai būtnei, – ka viņai nepatīk neviena no dārgās un Londonā populārās modistes piedāvātajām kleitām. Šās dāmas neuzbāzīgi elegantā salona telpu adresi Brūtonstrītā Frederikai bija norādījis lords Olverstoks.

Frederika bija vēsi patencinājusi lordu par ieteikumu un sacījusi, ka nemaz nešaubās par viņa labajām vērtēšanas spējām šajā jautājumā. Kad viņš mazliet indīgi bija mudinājis nosaukt Franšo madāmai viņa vārdu, ja ir vēlēšanās sev iegūt visiedvesmojošāko tērpu, Frederika apmulsa un atteica: – Jā, es tā arī darītu, ja vien gribētu, lai mani uztver par palaidni!

– Vai drīkstu painteresēties, ko jūs īsti zināt par tādām palaidnēm, Frederika? – viņš jautāja, mazliet iekodis savā viegli trīsošajā lūpā.

– Neko daudz, bet tētis man teica, ka viņas esot…

Frederika aprāvās, bet lords laipni pabeidza teikumu viņas vietā: – …vieglas uzvedības sievietes. Tīra patiesība, taču kā jūsu aizbildnis es esmu dziļi satriekts un spiests lūgt jūs pacensties un nelikt man sarkt! Vismaz ne sabiedrībā!

– Nē, nē! Tā es nekad nedarītu! Es gribēju teikt… – Frederika ieskatījās lordam acīs un sāka smieties. – Jūs esat netīkamākais cilvēks, kādu man nācies sastapt! Un tagad pasakiet, kura cepuru meistare būs visatbilstošākā manai nenovērtējamajai klientei!

– Pavisam noteikti varu rekomendēt mis Stārku Konditstrītā. Viņai piemīt nevainojama gaume!

– Pateicos. Es jau sagaidu, ka viņas pakalpojumi būs visai dārgi, tomēr nebrīnīšos, ja viņa pazeminās cenu, kad uzzinās, ka Harita debitēs šajā sezonā ar lēdijas Bakstedas gādību, – Frederika sacīja.

Un viņai bija pilnīga taisnība. Mis Stārkai pārāk bieži bija nācies izmantot savas prasmes, lai ar cepures palīdzību gluži vienkāršu seju parādītu vislabākajā gaismā, bet mis Merivila viņai likās teju vai sapņa piepildījums. Meistare bija darinājusi cepures daudzām skaistām sievietēm un ar pirmo skatienu spēja nekļūdīgi noteikt, ka aube ar augstu kroņa daļu nepiestāvēs mis A, ka mis B nevajadzētu valkāt cieši pieguļošu cepuri un huzāru stila galvassegu nedrīkst nēsāt mis C, taču nekad vēl nebija apkalpojusi klienti, kas vienlīdz valdzinoša izskatījās ikvienā piedāvātajā cepurē. Šī prasmīgā dāma bez grūtībām atrada Haritai Merivilai vispiemērotāko modeli no plašā klāsta. Kamēr Harita uzlaikoja ieteikto cepuri – kolekcijas lepnumu ar ekstravagantu kroņa daļu, milzīgu stāvu sejas ēnotāju un spalvu kaskādi –, mis Stārkas acis pildījās ar triumfa asarām. Paraudzījusies uz savu galveno palīdzi, viņa ieraudzīja vien uzspēlēta kritiskuma atblāzmu. Mis Troklija bija apstrīdējusi mis Stārkas ģenialitāti un iebildusi, ka šāda cepure esot pārāk tālu apsteigusi modi un esot arī pārāk prasīga pret jebkuru valkātāju. “Un ko jūs tagad sacīsiet, mis Troklija?”

Mis Troklija, kā jau varēja gaidīt, sacīja, ka šādu cepuri valkāt uzdrošināsies tikai reta sieviete. Ja vajadzētu to iztēloties galvā kādai citai – ne tik pievilcīgai lēdijai –, tad viņa noteikti dotu padomu tādu neizvēlēties.

Šo rapsodiju pārtrauca Frederika, pieprasīdama nosaukt cepures cenu. Kad tā tika pavēstīta, Frederika piecēlās kājās un pasmaidīja, tomēr noraidoši pašūpoja galvu. – Nē! Diemžēl man jāteic, ka tā ir pārāk dārga. Manai māsai ir nepieciešamas vairākas cepures, un viņa nedrīkst zaudēt prātu tikai vienas pašas dēļ. Varat man ticēt, es patiesi uzskatu, ka tā ir ļoti jauka, un tomēr… Tikpat skaista ir puķēm rotāta salmenīca. Nāc, Harita! Mēs nedrīkstam vēl vairāk tērēt mis Stārkas laiku un patiesībā arī savējo ne. Man nudien žēl, bet es nešaubos, ka mēs atradīsim citas, kas tev patiks tikpat labi.

– Jā gan! – Harita laimīgi piekrita, sasiedama savas cepures lenti zem kreisās auss. – Man patika arī tā, ko mēs redzējām skatlogā Bondstrītā. Aiziesim un apskatīsimies vēlreiz!

Sarunas laikā mis Stārka ātri šo to pārdomāja un, kad Harita jau vilka cimdus, mudināja viņu vēl uzkavēties. Viņa vainoja mis Trokliju, kura kļūdaini esot nosaukusi pārāk lielu summu, un sacīja Frederikai, ka viņai esot paradums dot atlaides, ja dāma grasoties pirkt vairākas cepures. Un pēc tam vēl piebilda, ka noteikti ir gatava izrādīt laipnību visiem lēdijas Bakstedas draugiem.

Patiesības labad jāteic, ka mis Stārka šai lēdijai nebija gādājusi pat mežģīņu aubi, taču lieliski zināja, kas viņa ir. Un zināja arī to, ka, par spīti vecmodīgajai ģērbšanās manierei, viņa apgrozās augstākajā sabiedrībā. Un šajā sabiedrībā viņa ievedīs arī piemīlīgo mis Merivilu. Ja šī apburošā seja, ko ieskauj izcila cepure, neliks mātēm ar meitām precību gados straumēm vien plūst pie mis Stārkas uz cepuru salonu, tad viņa neuzskatīs sevi par cilvēku pazinēju. Nebija nepieciešams rīkoties nepieklājīgi un dot mājienu vecākajai mis Merivilai, ka ir iespējams panākt apbusēji apmierinošu vienošanos, ja vien viņa publiski izsludinās, ka māsas cepuri darinājusi mis Stārka Konditstrītā. Vairākas matronas noteikti pašas iztaujās mis Haritu un vēlēsies zināt, kur viņa atradusi tik apbrīnojamu galvassegu. Bija gluži neticami, ka jaukā un nevainīgā būtne varētu noklusēt šādu informāciju. Un atbildei noteikti jāskan “pie mis Stārkas”, bet ne “pie Klarimondas Ņūbondstrītā”.

Tā nu trīs lieliskas cepures tika aiznestas līdz mis Merivilas ekipāžai, kur uz bukas sēdēja uzticamais sulainis Ouens, ko bija izvēlējies misters Trevors un par labu esam atzina arī Badls.

– Vai tas nebija vareni? – Frederika sacīja, un viņas acīs mirdzēja gan triumfs, gan tikko manāma viltība. – Trīs cepures! Bet samaksājām tikai mazliet vairāk nekā par vienu!

– Frederika, tās bija satriecoši lētas!

– Ne vairāk, kā mēs varējām atļauties. Nu labi, tās nebija arī nieka cenā, tomēr… cepures ir vissvarīgākās, tu taču saproti. Nemoki sevi, mīļā! Nākamais uzdevums ir balles kleitas izraudzīšanās tavai debijai. Vai tiešām tev nepatika pilnīgi neviena kleita Franšo madāmas salonā? Pat ne tā ar krievu stilā izšūtu ņieburu un ziliem satīna ielaidumiem priekšpusē? – Harita papurināja galvu. Mazliet vīlusies, Frederika teica: – Man gan likās, ka tā tev piestāvētu. Hm… ko tu saki par to ļoti jauko baltā satīna kleitu ar sārto ņieburu?

– Manuprāt, tajā apburoši izskatītos tu pati! Tev vienmēr ir piestāvējusi sārtā krāsa.

– Harita, mēs tagad nerunājam par tērpu, kas piemērots man. Un pat tādā gadījumā, ja tā būtu, nekas mani nepiespiestu uzģērbt kleitu, kas modelēta meitenei! Turklāt tu labi zini, ka mis Šibeta sašūs man precīzi tādu kleitu, kādu es vēlos. Tu taču biji kopā ar mani, kad pasūtīju to itāliešu krepa audumu apelsīnziedu krāsā un satīnu apakšsvārkiem!

– Jā, un arī es lieliski zinu, ko vēlos! – sacīja Harita.

– Lūdzu, Frederika, piekrīti manam lēmumam!

– Bet, dārgumiņ… – izsaucās Frederika. – Protams, ka tu vari dabūt visu, ko vēlies! Ja vien tu neesi izraudzījusies kaut ko gaužām nepiemērotu, bet tā noteikti nav, jo tev piemīt ļoti laba gaume. Kur tu to kleitu redzēji?

– Es jau pavisam drīz tev parādīšu, – apsolīja Harita, pateicīgi paspiedusi māsas roku.

Vairāk viņa neko nevēlējās izpaust un uz māsas vaicājumiem atbildēja vienīgi ar galvas pašūpošanu, savas jaukās lūpas turēdama cieši aizvērtas. Kad viņas bija nokļuvušas mājās, Harita aizveda Frederiku pati uz savu guļamistabu un viņai priekšā nolika jaunāko “Dāmu Žurnāla” numuru, kas bija atvērts lappusē, kur varēja redzēt lokanu jaunavu elegantā trīsceturtdaļgaruma kleitā no balta zīda un ar pērļu rozetēm aizdarē, kā arī balta satīna apakšsvārkos. – Ko tu par to domā, Frederika? – viņa vaicāja, satraukti raudzīdamās uz vecāko māsu.

Kritiski novērtējusi attēlu un prātā atbrīvojusies no tajā redzamās brūngani violetās šalles, tiāras un melno mežģīņu plīvura, kas aizsedza seju, Frederika nosprieda, ka intuīcija nav Haritu pievīlusi. Viņa bija gara auguma meitene, tomēr ne tik gara kā attēlā redzamā dāma, kura šķita izstiepusies vai septiņas pēdas augstu, un izraudzītā kleita viņai lieliski piestāvētu. – Man patīk, – Frederika apņēmīgi sacīja. – Tā ir vienkārša, tomēr ne ikdienišķa. Tev ir taisnība, Harita, tā tev izcili piestāvētu. Jo īpaši tās maigās, cēlās krokas apakšvārkos, bez nekādiem liekiem volāniem vai citiem rotājumiem.

– Es zināju, ka tu tā sacīsi! – izdvesa Harita.

– Jā, bet… – Frederika apklusa, un pierē ievilkās rieva. Viņa pacēla galvu, saskatījās ar māsu un sacīja: – Es pieļauju, ka tu vēlēsies, lai Franšo tev darina tieši tādu pašu. Vai viņa varēs? Neesmu īsti pārliecināta, taču domāju, ka Londonas modistes šuj tikai pēc pašu izstrādātiem modeļiem.

– Nē, nē, nē! – iesaucās Harita ar viņai gluži neierastu kaismi. – Es grasos to pašūt pati!

– Nē, tu nekādā ziņā to nedarīsi, – iebilda Frederika. – Vai tiešām tu vēlies pirmo iespaidu radīt ar mājās šūdinātu kleitu? Nemūžam! Ja vien tu zinātu, Harita, cik ilgi es esmu sapņojusi tevi izvest sabiedrībā, dodot tev visu labāko, kas vien iespējams…

– Tā būs, tu to arī izdarīsi, mana labākā māsa no visām māsām! – Harita paziņoja un apskāva Frederiku. – Tu tikai paklausies, ko sacīšu! Es neesmu apveltīta ar īpaši spožu prātu, neesmu arī lasījusi daudzas grāmatas, es nemāku gleznot vai spēlēt klavieres, bet pat manai mātesmāsai ir jāatzīst, ka es protu šūt! Jā, un es protu arī veidot piegrieztnes un iešūt piedurknes. Vai tad tu neatceries to kleitu, ko es pašuvu uz skvairu balli? Visi interesējās, vai krustmāte Skrebstere to gadījumā nav pasūtījusi Londonā, un prasīja, vai mēs Herefordā vai Rosā esam atradušas drēbnieku, par kuru nevienam nekas vēl nebija zināms. Pat lēdija Pīsmora ļāvās apmānam, jo bija sacījusi, ka manā kleitā pamanījusi ko tādu, kas pavisam noteikti liecina par augstas klases modistes darbu. Un man šis darbs ļoti patīk. Tu taču zini, Frederika!

Iebilst šķita aplam, jo Harita patiešām bija prasmīga šuvēja. Tomēr Frederika neizlēma līdz brīdim, kad mis Vinšema privātā sarunā savai mīļākajai māsasmeitai sacīja: – Ļauj, lai viņa to dara! Ja viņai tas neizdosies… un esmu pārliecināta, ka tā nenotiks… es viņai to atklāti pateikšu! Viņa varbūt arī neizceļas ar īpaši spožu prātu, taču pirksti viņai ir daudz veiklāki nekā tavējie, Frederika. Turklāt viņa būs aizņemta un tādējādi netrāpīsies ceļā tam uzbāzīgajam nelgam, kas dzīvo mums kaimiņos. – Un Frederikai atlika vien piekrist.

DESMITĀ NODAĻA

Mis Vinšema tikai priecājās par to, ka pavadones pienākumi uzticēti lēdijai Bakstedai, kad Merivilu meitenes devās uz balli Olverstoku namā. Vēl pēdējā brīdī mis Vinšema atvēra logu, lai pavaicātu, vai viņām līdzi ir nēzdodziņi, Badls piekodināja uzmanīties, lai kleitas apakšmala neslaukās gar karietes kāpnītēm, bet Ouens uzmanīgi palīdzēja abām iekārtoties sēdekļos. Abas māsas cerēja, ka pavadīs brīnišķīgu vakaru; viņas neizrādīja – vai patiešām neizjuta – ne mazāko nervozitāti, kas debitantēm bija tik ierasta, pirmo reizi izejot sabiedrībā. Haritu nenomāca godkārība, un viņas mieru nespēja satricināt arī ekstravagantie komplimenti. Meitene bija pārliecināta, ka balle sagādās prieku, jo viņa allaž mēdza ballēs priecāties. Cilvēki taču bija tik jauki! Haritu nemāca bailes par to, ka viņa netiks uzlūgta uz katru deju, jo kaut kas tāds ar viņu vēl nekad nebija atgadījies. Viņa to skaidrotu tādējādi, ka Herefordšīrā viņai bija ļoti daudz paziņu, taču Londonā viņa itin mierīgi, bez mazākā aizvainojuma uztvertu ieteikumu lielāko vakara daļu atrasties pavadoņu sabiedrībā.

Toties Frederikai netrūka godkāres, taču tā saistījās ar viņas māsu. Pārliecinājusies, ka Harita ir kā nevainojams, tikko uzplaucis zieds un kleita, ko māsa darinājusi pati, var droši sacensties ar Franšo daudzkārt dārgākajiem šūdinājumiem, viņa nejuta bažas. Haritas daiļums un nemākslotā izturēšanās nodrošinās viņai izcilus panākumus. Pati par sevi Frederika domāja, ka jau sen ir pārsniegusi savus daudzsološākos gadus un nu jau gandrīz vai uzskatāma par vecmeitu. Viņas vienīgās rūpes bija par to, lai Haritai sagādātu nevainojamu fonu. Un tas nelikās grūti. Pārāk ilgu laiku Frederika bija vadījusi saimniecību sava tēva īpašumā, tālab kautrība viņu nenomāca. Apelsīnu ziedu krāsas tērps, kuru viņai bija pašuvusi mis Šibeta un Haritas veiklie pirksti vēl mazliet uzlabojuši, lai tas iegūtu modernākas nianses, bija tieši piemērots sievietei, kura vēl nav veca un vārga, tomēr sevi vairs neuzskata par preciniekiem iekārojamu. Briljantu kaklarota, ko nelaiķis misters Merivils reiz bija dāvājis savai sievai, piešķīra Frederikai cienīgumu. Nelielā cepurīte, kuru, paliekot nedzirdīgai pret Haritas iebildumiem, viņa izvēlējās kā sava elegantā tērpa komplekta noslēdzošo elementu, skaidri pauda to, ka viņa ierindojama vecāku sieviešu kategorijā.

Frederika nebija pārāk sīki informēta par to, kā jāizturas augstākās sabiedrības viesībās, taču saprata, ka lords Olverstoks, ielūgdams viņu un Haritu uz dineju pirms balles, bija vēlējies dot viņām nepārprotamu zīmi. Daži teikumi uz kartītes, kas bija rakstīti ar lorda Olverstoka cītīgā sekretāra rūpīgo roku, neatstāja ne mazākās šaubas par viņa gaišības motīviem. Viņš vēlējās iepazīstināt abas viešņas ar savu vecāko māsu un vairākiem cilvēkiem, kuri, pēc viņa domām, varēja vēlāk izrādīties noderīgi. Šo vārdu viņš bija pasvītrojis ar nepārprotamu nodomu. Īsā teksta beigās bija lūgums – kas gan vairāk līdzinājās pavēlei –, lai viņas Olverstoku namā ierastos mazliet pirms balles sākuma. Šī īsā zīmīte bija rakstīta Frederikas gaumei pārāk pavēlnieciskā tonī, tomēr viņa nolēma to neievērot, jo lords bija skaidri parādījis nolūku pavērt viņām durvis uz augstāko sabiedrību. To, ka viņš savu aizbilstamo labā rīkojies sev gluži neraksturīgi, Frederika nezināja. Lords bija sarīkojis dineju viņām par godu un uzaicinājis cilvēkus, no kuriem parasti bija radis izvairīties vai kurus centās neievērot vispār. Pirmajā kategorijā ietilpa viņa vecākā māsa un viņas vīrs, viņa māsa Luīza, mīļotā māsīca Lukrēcija un lēdija Seftone, kuras draudzīgums marķīza acīs neatsvēra viņas samākslotību, kas nekad nebeidza kaitināt. Pie otrās kategorijas bija pieskaitāmi viņa māsu bērni – divas meitas un divi dēli; samērā pieņemamais, bet visai blāvais misters Redmūrs, kas bija saderināts ar viņa vecāko māsasmeitu; viņa mantinieks ar māsu Hloju un godājamais Alfrēds Perikūms, kam bija tā apšaubāmā veiksme būt precētam ar pievilcīgu bruneti, kuras vārds vēl visai nesen tika saistīts ar lordu Olverstoku. Tas gan bija saistīts ar vairāku citu džentlmeņu vārdiem arī. Paskatoties sarakstā un izlasot arī lēdijas Dževingtones un lēdijas Bakstedas vārdus, misteram Trevoram kļuva nedaudz nelāgi. Jautājumi bija lieki, jo viņš lieliski zināja, ka misis Perikūma ir uzaicināta, lai nodrošinātu “ieraugu visai šai mīklai”, kā dzēlīgi bija izteicies lords. Tālāko gaitu nodrošinātu ar lorda un lēdijas Džersiju un viņa gaišības ilggadējā drauga mistera Dārsija Mortona līdzdalību. Misters Trevors, attapies no pārsteiguma par vārdiem sarakstā, paraudzījās vēlreiz un pamanīja kādu trūkumu. – Tur ir nepāra skaitlis, ser, – viņš norādīja. – Desmit dāmas un tikai deviņi džentlmeņi, ieskaitot jūs pašu.

– Un desmit džentlmeņi, ieskaitot tevi! – atbildēja lords. – Nemaz nešaubos, ka tu dotu priekšroku nepiedalīties, un es tevi nemaz nevainoju, tomēr tu ļoti slikti esi iepazinis manu raksturu, ja domā, ka es vadīšu šīs drausmīgās viesības, nenodrošinājies ar atbalstu.

Čārlzs iesmējās, pietvīka un mazliet stomīgi sacīja:

– Es… es būšu tikai laimīgs par to! Paldies, ser! Vai man… vai jūs vēlaties, lai es ierodos arī ballē?

– Pilnīgi noteikti es to vēlos! Tev nāksies piepūlēt savu prātu, lai saprastu, kā vislabāk sasēdināt viesus. Tev būs darbs ilgākam laikam, nekā tu vēlētos.

– Tā laikam būs, – piekrita Čārlzs, raudzīdamies uz sarakstu. – Nenāksies viegli atrast kaut puslīdz pieņemamu risinājumu. Es gribēju teikt…

– Es skaidri zinu, ko tu vēlējies pateikt, manu dārgo zēn. Es jau sen esmu nonācis pie secinājuma, ka tas vispār nav iespējams. Tomēr pūlies, cik vari! Ierādi manai māsai Dževingtonei vietu man pretī. Tas sakaitinās lēdiju Bakstedu, taču tur neko nevar padarīt. Pilnīgi nepiemēroti būtu Luīzu apsēdināt nozīmīgākā vietā nekā Augustu… un es domāju, ka mēs taču vēlamies visu izdarīt pareizi, vai ne?

Misters Trevors, kuram tobrīd prātā bija mistera Perikūma vārds, stingi atteica: – Jā, ser.

Marķīza acīs uzzibsnīja izsmiekls, un viņš atzinīgi sacīja: – Tieši tā, Čārlz. Atstādams šo lietu tavās kompetentajās rokās, es tagad mierīgi varu doties uz Čivli. Nē, vai tikai nebūs labāk, ja es uzrakstīšu lēdijai Dževingtonei un palūgšu viņu uzņemties mājasmātes pienākumus šajās vakariņās. Tas varētu mīkstināt viņas aizvainojumu par to, ka balles saimnieču loma uzticēta lēdijai Bakstedai un mis Dontrijai. Ak, cik gan nogurdinoša lieta ir tāda organizēšana! Ja kāds mani meklē, kamēr atrodos Čivli, paziņo, ka esmu devies uz laukiem, lai atjaunotu nomas līgumu. Runājot par visu pārējo… dari, kā pats uzskati par labāku. Un es lūdzu, neaizraujies ar taupīšanu un nepārveido balles zāli par telti!

– Ar jardiem sārta zīda! Laikam jau ne, ser. Ja jums nav iebildumu, es labprāt liktu izdekorēt telpu ar ziediem.

– Visādā ziņā, – lords sirsnīgi atsaucās. – Es saprotu… un nekad par to pat neesmu šaubījies, ka tu man vispār neatstāsi neko darāmu, un tas, kā tev labi zināms, ir mans mērķis vienmēr.

Pateicoties mistera Trevora enerģijai un viņa organizatora talantam, kā arī taktiskajai attieksmei, kas nodrošināja viņam skaudīgo lorda sulaiņu labprātīgu sadarbību, pareģojums bija piepildījies. Marķīzs atrada tikai vienu nepilnību viesu izkārtojumā. Kad misters Trevors viņam priekšā nolika rūpīgi izstrādāto vietu plānu, viņa gaišība pārvietoja tikai divus vārdus, tādējādi panākot, ka misters Trevors varēja sēdēt blakus jaunākajai mis Merivilai. Tās bija visai patīkamas izmaiņas, tomēr viņš uzskatīja par savu pienākumu aizrādīt, ka misters Endimions Dontrijs noteikti nevēlēsies sēdēt blakus savai radiniecei Džeinai.

– Tas ir pat ļoti iespējams. Patiesībā gandrīz noteikti var sacīt, ka nevēlēsies, – atbildēja marķīzs. – Bet… kas liek tev domāt, ka mani interesē Endimiona vēlmes?

Misters Trevors iedomājās, ka tieši tādas frāzes liek uzskatīt lordu par neaprēķināmu cilvēku. Viņš spēja vienlaikus gan pievilkt, gan atraidīt. Nekas nespēja būt vēl atsvešinošāks kā viņa atklāti demonstrētā saltā vienaldzība, ko viņš izrādīja saviem ģimenes locekļiem; nekas nebija mīļāks par to, kā viņš prata piepildīt sava sekretāra iespējamās vēlmes. Ar šokējošu smalkjūtības trūkumu lords spēja iekļaut viesu sarakstā lēdiju, kura neapšaubāmi iekvēlinās sašutumā viņa māsas, bet deva arī rīkojumu savam sekretāram piedalīties pasākumā un uzsvēra, ka tas ietilpst viņa pienākumos. Tādējādi lords mudināja misteru Trevoru ballē labi justies un būt viņam par palīgu, par otro namatēvu.

Čārlzam ne parātā nenāca šaubīties, ka viņš izbaudīs balli, jo tādi pasākumi nemaz negadījās bieži; un, pateicoties marķīza veiktajām izmaiņām vietu izkārtojumā pie galda, viņš plānotās vakariņas jau gaidīja ar patīkamām cerībām. Pirmie ieradās Dževingtoni, kuri bija atveduši arī cienījamo misteru Redmūru. Lēdija Dževingtone bija majestātiski cēli izrotājusies ar greznu, tomēr ļoti neglītu briljantu tiāru. Viņa izturējās pārmēru jautri un laipni. Tas izpaudās jau uzreiz, kad Olverstoks pateica:

– Domāju, ka nav nepieciešams tevi iepazīstināt ar Čārlzu, vai ne, Augusta?

Viņa nekavējoties atbildēja un pastiepa roku pretī misteram Trevoram, visžēlīgi dāvādama viņam smaidu.

– Nudien, tas nav nepieciešams! Čārlz, kā jums klājas? Un kā klājas jūsu godātajam tēvam? Un dārgajai māmuļai? Liekas, ka es tik ļoti sen neesmu viņus redzējusi! Izstāstiet man par viņiem visu!

No šīs nepieciešamības misteru Trevoru atbrīvoja nākamo viesu ierašanās. Tā bija lēdija Baksteda ar savējiem, un viņiem cieši pa pēdām sekoja arī misis Dontrija ar Hloju. Misis Dontrija izskatījās īpaši pievilcīga vienā no saviem ierasti pieguļošajiem tērpiem, kas lieliski piederējās viņas slaidajai figūrai. Šis tērps, kā lēdija Baksteda prātā piezīmēja, noteikti bija maksājis piecdesmit ginejas, bet lēdija Dževingtone nosprieda, ka pat vairāk. Arī viņa bija uzlikusi briljantu tiāru, smalki izstrādātu, tomēr ne tuvu tik impozantu kā ģimenes dārglieta, ko valkāja lēdija Dževingtone. Tai pāri misis Dontrija bija uzlikusi vienu no saviem mežģīņu šķidrautiem, rokās bija tērpam pieskaņoti smalkādas cimdi. “Francijā darināti un noteikti maksājuši piecas ginejas, ne peniju mazāk,” sašutusi sprieda lēdija Baksteda. Vienā rokā misis Dontrijai bija apgleznots vēdeklis un miniatūra somiņa. Otru roku viņa pastiepa pretī lordam un klusi sacīja: – Dārgais Vērnon! – Sasveicinoties ar misis Dontriju, lords Olverstoks atkal sakaitināja savas māsas, jo piespieda lūpas viņas rokai. Sieviete pacēla savas lielās, iegrimušās acis pret iekšējā niknumā kūsājošajām lēdijām un apveltīja viņas ar vārgu, mīlīgu smaidu, taču tas nekādi neliecināja, ka viņa šīs dāmas uztvertu par vakara namamātēm. – Dārgais Vērnon! – viņa atkārtoja. – Vai es esmu nokavējusies? Cik nepiedienīgi no manas puses! Bet es zinu, ka jūs man piedosiet! Un te ir arī jūsu pastāvīgākā apbrīnotāja… Hloja, mana dārgā!

Mis Dontrija, kura pirms dažām dienām bija nosvinējusi savu septiņpadsmito dzimšanas dienu, iztaisīja skolniecisku reveransu, un viņas sirdsveida sejā bija lasāms gan izbrīns, gan satraukums. Mamma bija meiteni aizmirsusi informēt, ka viņa savu briesmīgo brālēnu skata pasaku labdara veidolā; meitene jutās izsista no sava nedrošā līdzsvara un bažīgi raudzījās uz misis Dontriju, gaidīdama norādījumus. Marķīzs ievēroja viņas mulsumu un pieklājīgi vaicāja: – Cik ilgi jau es esmu… Lukrēcij, kā tu teici? Ak, jā! Cik ilgi es jau esmu apbrīnots, Hloja? Vai tā varbūt nemaz nebija?

– Nē, nē! – viņa nemāksloti atbildēja, pēc tam karsti pietvīka un stomīdamās turpināja: – Es negribēju sacīt, ka… tikai… brālēn, es jūs pārāk labi nepazīstu.

Viņš smaidīja. – Krietna meitene! Mans pienākums ir parūpēties, lai mēs varētu iepazīties tuvāk, vai ne? – Pēc tam viņam kļuva samulsušās meitenes žēl, un viņš jaunavu nodeva Čārlza Trevora rokās. Šā cilvēka klātbūtne meiteni nemaz nesatrauca, un viņa itin drīz atguvās. Marķīzs, kritiski viņu nopētījis, strupi pavēstīja: – Jauks bērns, kas ar laiku vēl mainīsies uz labo pusi. Žēl, ka viņa vairāk līdzinās savam tēvam, nevis jums, Lukrēcija! Viņa nekad nebūs daiļava, tomēr ir patīkama mazulīte. Es izsaku jums komplimentu par viņas tērpu. Vai tā bija jūsu izvēle?

Misis Dontrija jutās apmierināta par tik cienīgu izturēšanos, kura turklāt bija patiesi pelnīta. Viņa bija iztērējusi daudz laika, domu un neapšaubāmi arī lielu naudas summu par šo maldinoši vienkāršo kleitu, kas bija mugurā Hlojai. Nemaldīgi labā gaume bija likusi izvēlēties bāli dzeltenu muslīnu, kas meitai piestāvēja daudz labāk nekā tradicionāli baltais vai bāli zilais un sārtais, ko parasti uzskatīja par jaunām meitenēm īpaši piemērotiem toņiem. Hlojai bija lielas, brūnas acis un brūni mati, āda siltā krēmkrāsas tonī, un tā vizuāli izskatījās gluži dzeltena, ja bija izvēlēts balts vai zils tērps. Viņas augums joprojām bija ļoti nenobriedis, turklāt meitene bija arī pārmēru tieva, tomēr jebkur tiktu uzskatīta par pievilcīgu jaunavu, sprieda Olverstoks. Un tas bija daudz vairāk, nekā varēja pateikt par mis Bakstedu, kuras nožēlojamais augums bija ietērpts pārspīlēti izrotātā kleitā, bet galvā viņai bija sārtu rožu vainadziņš. Par Džeinu nevarēja sacīt, ka viņai bijis labs padomdevējs. Sārtie toņi nebija meitenei paši piemērotākie; viņa bija mantojusi savas mātes ķildīgo dabu un spēja īgņoties vai augu dienu no vietas, tālab māte bija ļāvusi viņai gūt virsroku šajā jautājumā. Marķīzs no attāluma nopētīja Džeinu. Viņam nepatika ne jaunavas mākslotā ķiķināšana, ne tas, kā viņa izskatījās. Gluži neizteiksmīga meitene, kura jau drīz kļūs visai neglīta ar smagnējiem sejas vaibstiem, un lēdija Baksteda tur neko nevarēs padarīt.

Luīza un Augusta bija sabāzušas galvas kopā. Augusta uzdeva jautājumus par Meriviliem un neizteiksmīgi pauda savu pārsteigumu par to, ka Luīza piekritusi ņemt šīs meitenes savā paspārnē.

– Mana dārgā Augusta! Es jutu, ka tas ir mans pienākums, – atteica lēdija Baksteda. – Vērnons bija visai pārliecinošs, kā jau tu vari iedomāties! Cik tas raksturīgi Fredam Merivilam… visu savu ģimeni uzkraut uz Olverstoka pleciem! Ja es nebūtu nākusi palīgā, nemaz nezinu, kas ar tām meitenēm varētu notikt. Viņu radiniece ir tik ekscentriska… tas ir tik skumji… un viņai derdzas iziet sabiedrībā.

– Nē, nudien! – iesaucās lēdija Dževingtone, ar manāmu skepsi uzklausīdama šādu paskaidrojumu. – Cik laipns gan Olverstoks spēj būt! Un kādas viņas ir? Nemaz nešaubos, ka ļoti daiļas.

– Mīļo dieniņ, nē taču! Es esmu satikusi tikai vecāko māsu; vispār diezgan izskatīga meitene, bet par daiļavu gan es viņu nenodēvētu. Pieņemu, ka jaunākā ir arī skaistākā māsa. Vērnon, vai tu man neteici, ka mis Harita Merivila ir piemīlīga?

– Ļoti iespējams, – viņš atbildēja. – Es viņu par tādu uzskatu, visādā ziņā. Jums, dārgā Luīza, būs jāatklāj, kā likās jums pašai.

Tajā brīdī Vikens pieteica mis Frederikas Merivilas un mis Haritas Merivilas ierašanos, un lēdijai Bakstedai nebija ne mazākās nepieciešamības lordam Olverstokam stāstīt savu iespaidu par šo meiteni, jo viss jau bija skaidri nolasāms no Luīzas sejas.

Frederika ienāca telpā mazliet pirms savas māsas un apstājās, lai ātri paraudzītos apkārt. Viņa radīja elegantas sievietes iespaidu. Gan cepure, gan apelsīnu ziedu krāsas kleita, pieskaņotie aksesuāri un mirdzošā briljantu kaklarota, kā arī viņas skaidri redzamā pašpārliecība – viss liecināja par to, ka viņa nav jāuztver kā tikko uzplaukusi meitene. Frederiku varēja nosaukt par jaunu matronu, kurai aiz muguras jau vairāki pieredzes bagāti gadi.

Dažas sekundes pabijusi savu radinieku ciešo skatienu gūstā, viņa tomēr nebija iemesls, lai pārtrauktu dažādās sarunas, kas risinājās apkārt. Ienākot Haritai, telpā iestājās klusums. Pat flegmatiskais lords Baksteds aprāvās teikuma vidū un lika lordam Dževingtonam apsvērt, kā viņš pats vēlāk stāstīja bargajai vikontesei, vai viņš no tiesas atrodas lorda Olverstoka rīkotajā ballē – vai arī ir aizmidzis un redz sapni.

Lēdija Dževingtone, kā jau taisnīga sieviete, nespēja viņu par to vainot – mis Harita Merivila nenoliedzami bija dēvējama par sapņa iemiesojumu.

Slaida un daiļa sniegbaltīte, viscaur tērpusies baltā, un viņas mirdzošos matus rotāja maijpuķīšu vītne. Un šajā tīrajā baltumā izcēlās meitenes zeltainie mati, koši zilās acis, vaigu un lūpu trauslais sārtums. Nevienu vīrieti nedrīkstētu vainot par to, ka viņš šo jaunavu uzskata par debešķīgu vīziju. Un viņa bija izcili ģērbusies! Lēdija Baksteda atzinīgi novērtēja gan kleitu, gan pērļu rozetes – viņa zināja, ka tādas ir dabūjamas lieliskajā veikalā Panteona bazārā. Harita bija uzlikusi tikai vienu dārglietu – no mātes mantoto pērļu rotu. Kā vēlāk izteicās lēdija Dževingtone, tā bija tieši tāda, ko pieklājas valkāt meitenei pirmajā sezonā. Viņa īpaši nevainoja lordu par viņa vecumam neatbilstošu entuziasmu, taču savam vieglprātīgajam un nepastāvīgajam dēlam gan vēlējās izteikt pārmetumus.

Gregorijs Sendridžs stāvēja pavērtu muti, un viņa skatiens bija kā piekalts Haritai.

Meitene nudien bija skaista, vērtējot pēc jebkuriem standartiem. Lēdija Dževingtone, kuras Anna bija likumīgi saderināta, varēja vien izteikt līdzjūtību lēdijai Bakstedai, kuru lords Olverstoks piemānījis un kuras dusmas nepārprotami pauda naidā zibošais skatiens un niknumā piesārtušie vaigi. Nemaz nebija grūti saprast, kālab Olverstoks tik viegli bija pieņēmis atbildību, kas tika no viņa prasīta. Daudz par jaunu viņam un visādā ziņā nepiemērota, bet par to nebija jāraizējas; lordam Olverstokam viņa apniktu jau pēc mēneša. Un arī par Gregoriju nevajadzēja pārlieku bažīties. Viņš jau vairākkārt bija iemīlējies un tikpat strauji atsalis; ja tomēr viņas pievilcības spēks izrādītos spēcīgāks par kaisli pret sportu, mamma bez šaubām, pratīs šķirt viņu no šīs meitenes. Bet… kā gan jutīsies Luīza, ja viņas nosvērtais Kārltons pakļausies Freda Merivila meitas burvībai? Iedomājoties par Luīzas sīkstulību, viņas ļaunīgo dabu un nepieņemamajām prasībām, kādas viņa izvirzīja Olverstokam, lēdija Dževingtone pat nespēja vainot viņu necienīgo brāli par tik nežēlīgu izrīkošanos.

Olverstoks devās uz priekšu, lai sasveicinātos ar savām aizbilstamajām, un Hloja, skatienu nenovērsdama no Haritas, nočukstēja: – Ak… Cik viņa ir skaista! Gluži kā pasaku princese.

Misters Trevors paraudzījās uz Hloju, piekrītoši pamāja ar galvu un pasmaidīja.

– Nu, mani bērni, – marķīzs tēvišķi teica.

Frederikas skatiens uzzibsnīja, taču viņa visai rāmi sacīja:

– Priecājos jūs redzēt, brālēn! – Tad viņa nekavējoties devās pie lēdijas Bakstedas. – Esiet sveicināta, kundze! Vai drīkstu jūs iepazīstināt ar savu māsu? Harita, šī ir lēdija Baksteda, mūsu laipnā aizgādne.

Lēdija Baksteda saņēmās, ar lielām mokām iemānīja lūpās smaidu un sniedza roku Haritai, kura graciozi pakniksēja. – Izlūdzos jūsu piedošanu, kundze, ka neierados vizītē pie jums kopā ar savu māsu, – Harita sacīja maigā balsī. – Man bija tik ļoti žēl, ka nevarēju viņai pievienoties!

– Jūs taču bija pievārējusi smaga saaukstēšanās vai tamlīdzīga liga, vai ne? Un tagad ļaujiet iepazīstināt ar manu māsu lēdiju Dževingtoni, – stingri, bet pietiekami laipni atbildēja lēdija Baksteda, kura skaidri apzinājās, ka Augusta arī saprot, cik bezdievīgi māsa piemānīta, un tikai priecājas par viņas neveiklo stāvokli. Laipnība, kādu Augusta izrādīja, iepazīstoties ar Merivilām, tikai apstiprināja šo pārliecību; viņai atlika vien iegrimt pārdomās par to, kādu mierinājumu varētu gūt no apziņas, ka Tā sieviete izjūt tikpat lielu vilšanos par to, ka uz skatuves parādījusies tik pārpasaulīga skaistule.

Taču misis Dontrija, kura nekad nemēdza izrādīt tik nederīgas emocijas kā dusmas vai aizvainojumu, ar māsām sasveicinājās vēl laipnākā manierē, nekā to bija darījusi lēdija Dževingtone. Misis Dontrija pat paaicināja Hloju, lai viņa iepazīstas ar māsīcām, un pēc tam pievērsa Olverstoka uzmanību tam, cik pievilcīgi abas jaunās meitenes izskatās kopā, tā sēžot uz nelielās sofas zāles malā un sarunājoties. Kamēr to nedzirdēja ne lēdija Baksteda, ne lēdija Dževingtone, misis Dontrija abas jaunavas raksturoja kā skaistākās šajā telpā. Tā kā Frederika vērtējamo kategorijā neietilpa, atlika vien mis Sendridža un mis Baksteda. – Tas gan nenozīmē, – viņa piebilda ar sapņainu smaidu sejā, – ka es grasos salīdzināt šīs abas jaunavas. Pat mans neobjektīvais skatiens rāda, ka Hloja nobāl jūsu jaukās Haritas spožumā. Mans dārgais Olverstok, viņai jau drīz pie kājām kritīs vai puse Londonas! – Misis Dontrija iesmējās un paraudzījās uz lordu. – Cik gan daudzas mātes ar izprecināmām meitām kļūs par jūsu ienaidniecēm! Ja mana Hloja nebūtu vēl tik ļoti jauna, lai domātu par līgavaiņiem, arī es piepulcētos šai grupai.

Patiešām atzinīgi novērtējis šādus vārdus, marķīzs attrauca: – Apbrīnojami, dārgā Lukrēcij! – Un tad viņa uzmanību pievērsa Seftonu ierašanās.

Pēdējais ieradās Endimions. Viņš izskatījās kā pievilcīgs, pāraudzis skolas zēns, kas pieķerts kādā pārkāpumā, un stomīdamies bēra atvainošanās vārdus par savu gausumu. Viņš lūdza piedošanu savam brālēnam un ar nožēlas pilnu skatienu arī visiem pārējiem. Viņš esot stāvējis sardzē. Brālēns Olverstoks to noteikti sapratīšot… Un tad Endimions ieraudzīja Haritu. Atvainošanās pārtrūka, viņš tikai stāvēja un cieši vērās uz meiteni neslēptā apbrīnā, līdz lēdija Dževingtone izrāva viņu no šī transam līdzīgā stāvokļa, dzēlīgi sacīdama, ka viņš noteikti jau esot pazīstams ar lēdijām Džersiju un Seftoni.

Puisis nosarka līdz pat matu saknēm un sāka bārstīt nesakarīgus atvainošanās vārdus, vienlaikus paklanīdamies lēdijām. Laimīgā kārtā abas vairāk šķita uzjautrinātas, nevis aizvainotas. Lēdijai Seftonei bija pārāk jauks raksturs, lai viņa tik viegli apvainotos, savukārt lēdija Džersija gan piederēja pie tiem, kas ļoti augstu vērtē tradīcijām atbilstīgu izturēšanos. No viņas dusmām Endimionu paglāba daļēji tas, ka puisis bija ārkārtīgi pedantisks un arī pievilcīgs jauneklis no labas ģimenes un viņu savā mājā uz balli, viesībām vai kādu citu pasākumu labprāt uzlūgtu katra saimniece; kā arī daļēji tas – kā viņa pati vēlāk izteicās –, ka Feini un Dontriji bija pazīstami jau veselu mūžību. Viņai bērnībā viena no tuvākajām draudzenēm bija Olverstoka jaunākā māsa, nabaga Eliza, kura apprecējās ar misteru Kentmīru un gandrīz pilnībā nozuda no Londonas sabiedrības lielās skatuves. Lai gan četrus gadus vecākais Olverstoks nekad neatradās valdzinošās Sallijas Feinas rokas un mantas kārotāju pulkā, viņa godīgi atzina, ka pret Olverstoku viņai ir maigas jūtas, un ierindoja viņu savu senāko draugu lokā.

Olverstoks bija desmit gadus jaunāks par Džersijas grāfu, taču labi pazina šo cilvēku, jo abi bija herovieši un konkurenti zirgu skriešanās sacīkstēs, kā arī medībās. Uzturoties Londonā, abi dzīvoja Bārklija laukumā; šis apstāklis, kā sacīja lēdija Džersija, ne tikai padarīja viņus par kaimiņiem, bet arī radīja neatrisināmu problēmu, proti, bija jāizvēlas, kas ir pieņemamāk – pēc uzaicinājuma uz viesībām Olverstoka namā izmantot karieti vai pazemoties un kājām pieveikt tos piecpadsmit jardus līdz viesību vietai.

Zināmās aprindās lēdija Džersija tika dēvēta par lēdiju Klusētāju, taču katrs, kurš pieņēma, ka viņas vieglo, nebūtisko vārdu plūdi liecina par tukšu galviņu, ļoti kļūdījās. Viņai piemita vērā ņemama inteliģence, ko viņa diemžēl atļāvās demonstrēt gaužām reti. Jau kopš ienākšanas telpā viņa bija nemitīgi čalojusi par visdažādākajiem tematiem. Taču, vadot šīs sarunas, viņa neko nepalaida garām un prātā atzīmēja daudzas intriģējošas detaļas. Kāda draudzene, viena no Olmaka kluba patronesēm, augstprātīgā misis Barela, viņai jau bija pavēstījusi – un viņai savukārt to bija pastāstījusi pati lēdija Baksteda –, ka Olverstoks uzņēmies gādību par savām jaunajām māsīcām un, cik nu viņš savā apātiskajā manierē spēja, darīja visu, lai ievestu sabiedrībā šīs divas jaunās dāmas, tālab sarīkojis balli par godu savām māsasmeitām. Ar to jau bija gana, lai lēdijas Džersijas ziņkārība būtu tīkami satraukta. Tā kā lēdija Džersija lordu Olverstoku pazina daudz labāk nekā misis Barela, tad ne mirkli nenoticēja, ka viņš balli rīkojis par godu māsasmeitām. Tātad tas nozīmēja, ka lords to darījis, lai palīdzētu savām pārējiem nepazīstamajām māsīcām. Un arī kaut kas tāds viņam nemaz nebija raksturīgi. Kad lēdija Džersija ieraudzīja Haritu, doma, ka šī meitene varētu būt viena no jaunākajām Olverstoka izklaidēm, viņai prātā ienāca tikai uz īsu mirkli un tūdaļ pat tika aizgainīta. Meitene bija jauka un piemīlīga, taču noteikti nebija Olverstoka stilā. Nevainīgi pumpuri, kas tik tikko pavēruši ziedlapas, nekad vēl nebija iekļauti lorda Olverstoka upuru sarakstā; un šī turklāt bija viņa aizbilstamā.

Lēdija Džersija nosprieda, ka viņa ir tikai daiļa tukšgalvīte, kura lordam Olverstokam apniktu jau pēc piecām pazīšanās minūtēm. Savai senajai draudzenei misis Dramondai Barelai Luīza bija paskaidrojusi, ka Olverstoks jūtoties Freda Merivila parādnieks, tālab uzņēmies šo pienākumu parūpēties par viņa bērniem. Neviens, kurš pazina Olverstoku, šādam paskaidrojumam nespētu noticēt. Tad kālab… Un piepeši lēdija Džersija saprata. Skatiens uz lēdiju Bakstedu to apstiprināja – šī skaistule uz balli ir uzlūgta tālab, lai sodītu Luīzu!

Viņa neapšaubāmi bija padarījusi Olverstoka dzīvi neciešamu, pieprasīdama sarīkot balli par godu viņas neievērojamajai meitai. Un šī bija lorda atriebība! Tieši tā! Lēdija Džersija neuzskatīja, ka Luīza pēc savas nemitīgās uzstājības nebūtu to pelnījusi.

Un Lukrēcija. Viņas sejā rotājās jauks, sapņains smaids, bet viņa noteikti bija tikpat saniknota kā Luīza, varbūt pat vēl lielākā mērā, jo viņai ne vien vajadzēja skatīt savu meitu otras jaunavas ēnā, bet vēl arī vērot dārgo Endimionu, kurš uz Haritu lūkojās gluži kā īsts plānprātiņš.

Bija ieradušies arī Perikūmi. Laikam gan vairāk bija jārunā par misis Perikūmu, jo būtu absurdi iedomāties, ka viņas bagātajam, taču diezgan pamuļķajam vīram varētu būt kādas citas intereses, izņemot ēdienu un zirgus. Interesanti, kas gan licis Olverstokam uzlūgt uz viesībām šos cilvēkus? Vēl nesen vairākus mēnešus lorda vārds diezgan cieši tika saistīts ar Karolīnas Perikūmas vārdu, taču pēdējā laikā viņus tik bieži vairs neredzēja kopā; pēc lēdijas Džersijas domām, viņa bija pārāk untumaina un īpašnieciska. Vai Olverstoks būtu ataicinājis Perikūmu uz viesībām, kas nepārprotami sarīkotas par godu viņa aizbilstamajām, lai liktu noprast, ka viņas laiks ir pagājis? Tāds cilvēks kā lords Olverstoks būtu pilnībā spējīgs uz šādu rīcību. Nabaga Karolīna! Tomēr viņai jau nu vajadzēja būt gana saprātīgai, lai neiedomātos, ka ar Olverstoku var atļauties būt bezrūpīga. Iegūt viņa uzmanību, protams, bija triumfāli, taču pieņemt, ka varēs viņu noturēt, dāļājot savu labvēlību gan viņam, gan pārējiem mīļākajiem, bija milzīga muļķība. Lorda Olverstoka pieķeršanās vēl nekad nav bijusi pietiekami spēcīga, lai iedegtu viņā tik spēcīgu kaisli, ka tā pārspētu pārējos sāncenšus. Ja dāma, kurai marķīzs izrādījis uzmanību – visai ātri gaistošu, jāteic –, iedrošināja arī citus kungus, viņš pameta šo sievieti, tik vien kā paraustījis plecus, neveltot viņai vairs ne mazāko domu. Lēdija Džersija nojauta, ka Olverstoka simpātijas parādīšanās kāda cita vīrieša sabiedrībā liecina vien par to, ka lordam jau kļuvis garlaicīgi un viņš jūtas nepietiekami novērtēts.

Misis Perikūma lordu bija sākusi garlaikot jau pirms vairākiem mēnešiem. Viņa bija pievilcīga, jautra un gana saprātīga, lai viņš vēlētos pievirzīties tuvāk – tomēr ne pārmēru tuvu. Olverstoks saskatīja šajā sievietē augstdzimušu dāmu ar kurtizānes dvēseli un kā ar tādu arī bija dalījis slepenos mīlas priekus, kamēr juta kaisli. Taču pārāk ilgi tas nebija. Viņa alkas bija uzkurinājis vien šķebīgais skaistums, tomēr tas nebija iesvēlis ne dzirksti mīlas viņa saltajā sirdī.

Misis Perikūma to zināja; un arī viņai bija sveša gan mīla, gan maigums, tādēļ viņa paraustīja plecus tik vienaldzīgi, cik vien spēja. Sieviete bija pietiekami gudra, lai tas arī tiktu ieraudzīts – iekams sabiedrība pamanītu marķīza intereses samazināšanos – visi nospriestu, ka tieši viņa ir atsalusi šajās attiecībās. Viņa gan nebija tik gudra kā lēdija Džersija un tāpēc nešaubīgi pieņēma, ka daiļā mis Harita Merivila ir lorda Olverstoka jaunākā iemīļotā, tomēr iepazīstināšanu pārcieta ar aukstasinīgu smaidu sejā, piemērotā brīdī pat pačukstot lordam: – Esiet uzmanīgs, dārgais draugs! Kad jūsu vecuma vīrietis sāk aizrauties ar skolniecēm, tas jau liecina par senilitāti!

– Es būšu uzmanīgs! – lords apsolīja un uz viņas smaidu atbildēja ar smaidu.

Čārlzs Trevors tika brīdinājis marķīzu, ka brālēns Endimions varētu nepriecāties par nepieciešamību sēdēt pie galda blakus māsīcai Džeinai, taču visai drīz noskaidrojās patiesā cietēja šajā situācijā. Tā bija Džeina. Čārlzs un Harita sēdēja tieši pretī Endimionam un Džeinai. Varēja labi redzēt, ka Endimions ir vai nu ļoti apmulsis, vai arī neuzskatīja, ka viņam pret Džeinu vajadzētu izrādīt kaut nedaudz pieklājības. Lielāko daļu laika viņš aizrautīgi skatījās uz galda pretējo pusi, izbaudīdams pasakaino vīziju. Daļa – un ne jau mazākā – no Haritas pievilcības slēpās tajā, ka viņa savu skaistumu necik augstu nevērtēja un allaž pievērsa uzmanību cilvēkiem, kas uzsāka sarunu ar viņu, pati savukārt palikdama pilnīgi akla pret apbrīnotāju skatieniem. Pamanījusi, ka tiek cieši vērota, viņa par to nemaz nepriecājās, drīzāk gan uzskatīja tādu vērotāju par ārkārtīgi nepieklājīgu personu, turklāt iedomājās, ka varbūt kaut kas nav īsti kārtībā un viņa, piemēram, ir notraipījusi seju. Šādas bailes gan Haritu nenomāca, kad meitene pacēla galvu un sastapa brūnača Endimiona dedzīgo skatienu, kas, dievināšanas pilns, bija pievērsts viņai. Harita pietvīka un nekavējoties aizgriezās; lai gan meitene vēlējās, kaut jauneklis tik cieši neraudzītos uz viņu, par ārkārtīgi nepieklājīgu rīcību viņa to neuzskatīja. Viņš bija lieliskākais jauneklis, kādu Haritai jebkad bija nācies sastapt. Visu to varoņu iemiesojums, kuri, pēc mātesmāsas Serafīnas vārdiem, eksistēja vienīgi balādēs vai uz romantisku grāmatu vāciņiem. Ja Herita nezinātu, ka viņš viņu nepārtraukti vēro, tad atļautos pārmīt dažus slepenus skatienus ar šo jaunekli. Tomēr viņa to zināja un, kā jau labi audzinātai jaunavai pieklājas, vairs turp neraudzījās. Mazliet tālāk pie galda Frederika, izrādīdama patiesu interesi, iedrošināja jauno lordu Bakstedu neskopoties ar pamācībām muižas saimniecības vadīšanā.

Lēdija Džersija, kas no otras galda puses vēroja abas māsas, piepeši ieteicās: – Patiešām ļoti labi, Olverstok! Man viņas patīk. Abas izturas viegli un nesamāksloti, un daiļavai piemīt kautrība, kas ir ļoti pievilcīga. Vai jūs mani vēlējāties redzēt viesu pulkā, lai es palīdzētu sagādāt viņām ielūgumus uz Olmaka klubu?

Šāds izaicinošs jautājums, ko pavadīja lēdijas asais skatiens, lordu Olverstoku ne mazākajā mērā nesamulsināja. Apmierināts ar to, ka lēdija Seftone viņam labajā pusē bija iegrimusi sarunā ar misteru Mortonu, viņš mierīgi atbildēja: – Nē. Vienīgi tāpēc, lai paglābtos no neizturamas garlaicības, Sallij! Es paļaujos, ka ielūgumus viņām sagādās Luīza.

– Viņa to nedarīs, – lēdija Džersija apņēmīgi sacīja, – un pavēstīs, ka misis Barela atteikusies izlīdzēt. Un pat jūs, nejūtīgais briesmoni, taču nevarētu cerēt, ka viņa šādā brīdī vērstos pie Emilijas Kauperes. – Lēdija paraudzījās uz viesiem un stīvi iesmējās. – Mīļais Dievs, jūs tikai paskatieties uz Luīzu! Es to izdarīšu! Jā, es to izdarīšu. Kaut vai vienīgi tālab, lai jūs piedalītos mūsu saietos.

– Neizdosies, mana mīļā. Es nekad nemēdzu pakļaut sevi aizvainojumiem. Varbūt jūsējie tiek taupīti hercogiem?

Lēdija atzinīgi iesmējās. – Velingtons? Bet viņš taču centās pārkāpt mūsu iedibinātos noteikumus! Jūs, es esmu par to pilnīgi pārliecināta, nekad tā nerīkotos.

– Jūs daudz ko nezināt. Pavaicājiet manām mīlošajām māsām!

– Tas nav nepieciešams. Atbilde man ir zināma. Kā viņas izturējās pret mani… Augusta un Luīza, ne jau mana dārgā Eliza, par to varat būt drošs… Kad viņas bija jaunas lēdijas, bet es vēl tikai skolas vecuma meitēns… Tas taču viņas pamatīgi satrauks, ja es izlīdzēšu jūsu aizbilstamajām! Mīļais Dievs, tā noteikti būs! Marija!

Lēdija Seftone, kuras uzmanība tika šādā valdonīgā kārtā pievērsta, pagriezās un veltīja savai draudzenei laipnu skatienu.

– Vai mēs varam Olverstoka aizbilstamās uzņemt Olmaka klubā?

– Jā gan! Manuprāt, mums to vajadzētu darīt, vai ne? Tik labi audzinātas meitenes… Jūs taču piekrītat, vai ne? Domāju, ka mums viņu labā jādara viss, ko spējam, – apstiprināja lēdija Seftone un atkal pievērsās iepriekšējam sarunbiedram.

– Labi, tad es to darīšu, – sacīja lēdija Džersija. – Ak, cik uzbudinoši tas ir! Mans Dievs, kāda gan es esmu vientiese! Nudien! Tagad taču es nekad neuzzināšu, vai jūs mani uzaicinājāt šā iemesla pēc.

– Par to neuztraucieties, – Olverstoks mierinoši noteica. – Labāk padomājiet par to, kā jūs pārmācīsiet manas māsas!

– Cik patiesi vārdi! – Lēdija Džersija atkal palūkojās uz viesiem pie galda. – Daiļava būs uzmanības centrā! Vecākā, protams, ir pieticīgāka, bet… Kāds ir viņu mantiskais stāvoklis, Olverstok?

– Cienījams.

Viņa sarauca degunu. – Ak, žēl gan! Nu, nekad jau neko nevar zināt… Ar šādu seju jaunākajai vismaz nenāksies nopūlēties, lai tiktu pie labas partijas. Paskatīsimies!

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Vismaz viena lēdijas Džersijas pareģojuma daļa piepildījās jau ļoti ātri. Ar pilnu pārliecību varēja sacīt, ka mis Merivila uzreiz kļuva par balles karalieni. Jau ilgi pirms tam, kad pēdējais viesis tika nogādāts pie Olverstoka un viņa māsas Luīzas, daiļā Harita bija aizrunāta uz itin visām dejām, un jaunajiem, modernajien džentlmeņiem, kas ieradās ar novēlošanos, tika liegta kārotā iespēja apskaut viņas vidukli. Ar vienu partneri vairāk nekā divas reizes viņa dejot negāja, tomēr ļāva, lai Endimions pavada viņu pie galda, pastiprinot puiša dedzīgo pārliecību, ka attiecības veidojas pat ļoti labi. Pamanījis šaubas Haritas sejā, viņš sacīja: – Es lūgšu, lai jūsu māsa mums pievienojas. Lūk, tur jau viņa ir, kopā ar jauno Gregu. Viņš ir mans brālēns, vai zinājāt? Jums taču tas patiktu, vai ne?

– Jā, noteikti. Lūdzu, paaiciniet arī jūsu māsu mums pievienoties!

Par šo ierosinājumu Endimionam gan bija maza bēda, Hlojai tobrīd uzmanību izrādīja jaunais lords Rentorps – arī viņam neizdevās tikt pie dejošanas ar Haritu. Viņš bija viens no Endimiona pulka biedriem, virsniekiem, kurš nevilcinoties bija izteicis aizrādījumus par viltniekiem, kas nocēluši draugiem visu labāko. Tā kā šis jauneklis bija dāmu mīlulis, visai nekaunīgs un dzīvespriecīgs, Endimions nekādā ziņā nealka redzēt viņu savā kompānijā pie galda, tādēļ sacīja: – Ak… jā, bet viņa ir kopā ar Rentorpu, vai zināt.

– Vai tad viņš nevēlētos mums pievienoties? – Harita nevainīgi vaicāja. – Jūsu mamma mūs iepazīstināja, un viņš bija diezgan patīkams un arī visai ērmots, kad man nācās pavēstīt, ka es nevarēšu ar viņu dejot. Jūsu mamma teica, ka viņš esot jūsu draugs.

– Jā, gan! Protams, ka ir. Vislabākais no visiem, – sacīja Endimions. – Es tikai iedomājos, ka jūs varbūt nevēlēsieties… ģimenes viesībās un… Rentorps nav ģimenes loceklis…

Taču jau drīz vadības grožus viņam no rokām izņēma labākais draugs, kurš parādījās turpat blakus ar Hloju pie rokas. Arī šim puisim galvā bija ienākusi laimīgā doma par jauku kompāniju pie vakariņu galda. Un Hloja viņu šajā jautājumā labprāt atbalstīja. Viņa bija sākusi priecīgi apbrīnot savu brīnumdaiļo māsīcu un kautrīgi cerēja, ka varētu iekļauties viņas draugu lokā. Endimiona runas par ģimenes viesībām bija gluži liekas, jo viņa bezrūpīgais draugs jautri apgalvoja, ka ģimenes locekļi vienmēr ir turpat tuvumā, ja vien kāds svešinieks netiek viņiem pa vidu. Endimionam nekas cits neatlika, vajadzēja vien doties pie Frederikas un brālēna Gregorija, lai uzaicinātu abus pievienoties mielastā, un viņa nodevīgais draugs uzmundrināja viņu: – Tu tikai pasteidzies, citādi mēs nepagūsim paķert visus pīrādziņus ar omāriem!

Lēdija Baksteda bija bažījusies, ka balles sagatavošanas laiks ir pārāk īss un ka tādu pasākumu rīkot pirms sezonas sākuma nozīmē riskēt ar vāju apmeklētību, taču jau mirkli pirms vakariņām viņa secināja, ka neviens no sagaidāmajiem rautiem, ballēm un saietiem nespēs pārsist šo balli varenībā un izcilībā. Viņu plosīja divējas jūtas – lepnums un aizvainojums. Viņas odiozajam brālim atlika vien pamāt ar pirkstu, un augstākās sabiedrības pārstāvji pulkiem vien plūda uz viņa namu, tieši tā, kā viņš to bija paredzējis. Tas, pats par sevi saprotams, visai tieši saskanēja arī ar lēdijas Bakstedas vēlmēm un tomēr likās kaitinoši. Viņam nāktu tikai par labu piedzīvot vienu otru graujošu atraidījumu. Protams, nevarēja noliegt, ka Vērnons bija nodrošinājis viņai iespēju ievest Džeinu augstākajās un modernākajās aprindās, taču ne tāds bija viņa mērķis. Viņš vēlējās šajās aprindās ievest Merivilu meitenes un bija to panācis. Vismaz pusducis dāmu bija lūgušas atvest šo brīnišķīgo aizbilstamo uz viņu plānotajām viesībām. Viņas aizbilstamo, jā nudien! Un nepārspējamākais bija Sallijas Džersijas solījums sagādāt abām Merivilu māsām ielūgumus uz Olmaka klubu, turklāt vēl viņai nepietrūka nekaunības nozvērināt viņu, lēdiju Bakstedu, lai aizved meitenes uz sarīkojumu zāli. Un, protams, arī pati savu meitu… – Džeinu, vai ne? – bija sacījusi lēdija Džersija ar tādu laipnību balsī, ka lēdijai Bakstedai gribējās aizbāzt ausis, lai to nedzirdētu. – Es atsūtīšu ielūgumu, jā, patiešām! Un, ja es to nedaru, tad noteikti man atgādini, Luīza! Tu taču zini, cik izklaidīga es esmu!

Mazā, nekaunīgā Sallija Feina bija noplukušās skolas audzēkne, kuru lēdija Baksteda vairākkārt bija ļoti sekmīgi aprājusi. To atceroties, lēdija atskārta, ka franču pavāra gatavotās delikateses pārvēršas par pelniem viņas mutē. Un tajā brīdī lielākais gandarījums būtu Sallijai kārtējo reizi parādīt, kur ir viņas īstā vieta. Tomēr, par spīti pat visniknākajam naidam, kas plosījās lēdijas Bakstedas krūtīs, viņa nekad neizlaida no acīm savas labākās iespējas. Neviena māte ar izprecināmu meitu nevarētu atļauties nonicināt lēdijas Džersijas palīdzību. Viņa bija vispāratzīta Londonas ekskluzīvākā kluba karaliene.

Apetīte lēdijai Bakstedai bija pazudusi, tomēr viņa jutās spiesta pieņemt Sallijas priekšlikumu ar smaidu, kas likās tikpat neīsts un mīlīgs kā tas, kurš rotājās Sallijas lūpās.

Šajā triumfa un aizkaitinājumu vakarā viņai tika aiztaupīts tikai viens vienīgs sarūgtinājums – lords Olverstoks nevienu no savām aizbilstamajām neuzaicināja uz deju. Arī citi gluži tāpat kā lēdija Baksteda ziņkārīgi vēroja, ko marķīzs darīs. Visiem par atvieglojumu vai vilšanos – tas bija atkarīgs no viņu nostājas –, izrādījās, ka viņš aicina tikai padzīvojušas dāmas vai lēdijas ar augstu sabiedrisko stāvokli. Jāteic gan, ka viņš apstājās, lai pārmītu dažus vārdus ar Frederiku, taču tas nebija nekas īpašs, jo, par spīti savam kūtrumam, lords pamanījās kaut īsu brīdi aprunāties ar katru no saviem viesiem.

– Vai esat apmierināta, Frederika?

Viņa impulsīvi atbildēja: – Pat nezinu, kā jums pateikties! Jā, patiešām es esmu apmierināta. – Piepeši viņa pasmaidīja. – Šis taču ir mana triumfa vakars, vai jums tā nešķiet? Es zināju, ka Haritu vajag tikai ieraudzīt, lai augstu novērtētu. – Kad lords klusēja, viņa satraukti piemetināja: – Tas taču nav tikai mans neobjektīvais viedoklis, vai ne? Viņa ir sacēlusi īstu furoru, vai ne?

– Neapšaubāmi. Vai jūs kādreiz domājat arī par ko citu, nevis tikai par Haritu?

– Kā, lūdzu? Nu, protams, ka domāju! – viņa izsaucās, juzdamās diezgan šokēta. – Es domāju par viņiem visiem, tikai šajā reizē, jūs taču saprotat, par Haritu es domāju vairāk nekā par pārējiem, jo viņa ir manu spiedošāko raižu objekts.

Lords ziņkārīgi paraudzījās uz Frederiku. – Vai pati par sevi jūs nemaz neraizējaties, Frederika?

– Pati par sevi? – meitene pārvaicāja, un viņas pierē ievilkās rievas. – Jāteic tā… ja man būtu kāds pamats raizēties, es to arī darītu. Pats par sevi saprotams! Bet…

– Laikam jau man vajadzēja jautāt, vai jūs domājat arī par sevi, – viņš iestarpināja. – Jūs šo nosaucāt par savu triumfa vakaru tikai tālab, ka Harita ir sacēlusi furoru, taču man izskatījās, ka jūs uz deju tikāt lūgta tikpat bieži kā jūsu māsa.

– Jā… – Frederika iesmējās. – Vai tas nav uzjautrinoši? Es biju labā nozīmē satriekta. Mani deju partneri cerēja, ka tad, ja būs ļoti pieklājīgi un izrādīs īpašu uzmanību, es būšu aizkustināta un iepazīstināšu viņus ar savu māsu.

– Jūs nu gan esat visai dīvaina būtne! – lords Olverstoks piezīmēja.

Viņš pamāja ar galvu un viegli pasmaidīja, jo pienāca Baksteds, lai Frederiku vestu uz kadriļu.

Frederika bija neizpratnē par lorda pēdējo piezīmi, tomēr pārdomām par to veltīja visai īsu laiku; un par to, vai daudzie džentlmeņi, kas viņu aicināja uz deju otro reizi, to patiešām dara cerībā tikt tuvāk viņas māsai, Frederika nedomāja vispār. Viņa nespētu noticēt, ja kāds sacītu, ka starp daudzajiem vīriešiem, kuri neslēpjoties apbrīnoja Haritu, bija vairāki tādi, kas tieši Frederiku uzskatīja par pievilcīgāko no abām māsām.

Pie minētajiem bija pieskaitāms arī misters Mortons, kurš Olverstokam veltīja ziņkārības pilnu skatienu un vaicāja, kādu blēdību viņš te tagad esot iecerējis.

– Nekādu, nudien! – Olverstoks mierīgi atbildēja.

Misters Mortons nopūtās. – Dārgo zēn, jūs taču nedomājat… nē, sasodīts!.. jūs nudien nevarat domāt, ka piemuļķosiet mani! Neviens no jūsu paskaidrojumiem, ko mēģinājāt man iestāstīt par to, kālab uzņēmāties palīdzēt Merivila meitām, man nav pieņemams. No vienas puses, es it kā uzzināju, ka esat kaut ko parādā Merivilam, bet, no otras puses, jūs šķietat neapšaubāmi kritis par upuri Haritas dievišķajam skaistumam. Jūs noteikti sabiezināt krāsas, Vērnon!

– Kāpēc? – iebilda viņa gaišība lords. – Jūs tikai padomājiet par visām tām sievietēm, par kuru skaistuma upuri es esmu bijis, Dārsij!

– Es tieši par viņām domāju. Nobriedušas odziņas, visas kā viena, – atteica Mortons.

– Ak! Vai jūs jebkad agrāk esat redzējis tik ideālus vaibstus un auguma līnijas?

– Nē, es reti tiekos ar tik jaukiem putniņiem, – misters Mortons atzina. – Lieta tāda, ka mana gaume nav virzīta uz burvīgām vientiesītēm. Un jūsējā arī ne, dārgo zēn, jūsējā arī ne! Vecākā māsa gan ir ko vērta. Viņa ir neparasta. Lai gan arī nav jūsu stilā. Tātad… kālab jūs esat ņēmis abas savā paspārnē?

– Ko citu lai es būtu darījis, ja Merivils… hmm… bija norādījis, ka viņas nonāks manā gādībā?

– Jums uzlikt kādu pienākumu? Nē, Vērnon! – nepiekāpās misters Mortons. – No visiem neticamajiem stāstiņiem, ko jebkad esmu uzklausījis… Tu un viņš… jūs taču diezin vai pateicāt viens otram kaut ko vairāk par dažām pieklājības frāzēm!

– Var jau gadīties, – norūca marķīzs. – Es vienkārši paklausīju līdzjūtības radītam impulsam…

– Ko? – noelsās viņa draugs.

– Vai jums liekas, ka man nekad tā nav gadījies? – atvaicāja lords Olverstoks, un satīriskais mirdzums viņa acīs bija nepārprotams. – Jūs mani nepareizi sapratāt. Šad tad tā notiek. Protams, ne jau bieži, tomēr reizēm…

– Nē, nē! Es jūs sapratu pareizi, – misters Mortons drūmi attrauca. – Uzdrīkstos sacīt, ka nebūtu gandrīz nekā tāda, ko jūs neizdarītu savu draugu labā. Dievs kungs, vai nu man to nezināt! Es taču zinu, ka tieši jūs izglābāt nabaga Ešberiju…

– Man jāpieņem, ka jūs labi zināt, par ko runājat, – iejaucās Olverstoks ar skaidri manāmu skarbumu balsī, – bet es gan to nezinu! Teikšu vēl vairāk, Dārsij, jūs kļūstat nāvējoši apnicīgs! Ja gribat zināt patiesību, es palīdzu ievest Merivila meitas sabiedrībā tikai tālab, lai pakaitinātu Luīzu!

– Nu lūk! Tieši tā jau es arī domāju, – nesatricināmi noteica misters Mortons. – Tomēr tas nekādi neizskaidro to, kālab jūs vedāt to puiku uz lietuvi vai kur nu vēl.

Tāds iebildums lika Olverstokam pārsteigumā iesmieties. – Felikss! Ja jums kaut reizi nāktos viņu sastapt, Dārsij, jūs noteikti saprastu, kālab es viņu vedu uz lietuvi.

Vēl viens kungs, kuram bija radies visai labs priekšstats par vecāko mis Merivilu, bija lords Baksteds; šo apstākli viņa māte uztvēra ar dalītām jūtām. Viņa pilnīgi saprotamā kārtā jutās atvieglota par to, ka viņš nav – atšķirībā no sava pastulbā brālēna – nekavējoties nonācis Haritas daiļuma varā, tomēr gaužām neatzinīgi vēroja to, cik dzīvīgi viņš ar Frederiku bija sarunājies pie vakariņu galda, un viņa vēlākā uzvedība mātē radīja pat zināmu naidīgumu. Viņam nebija pieticis, ka Frederikas sabiedrībā pavadījis jau veselu stundu un nodejojis ar jauno dāmu divas dejas; viņš izrādīja nepārprotamu tieksmi atrasties viņas tuvumā arī deju starplaikos. Tas būtu visai nopietni sanervozējis lēdiju Bakstedu, ja vien dēls vēlāk nebūtu raksturojis Frederiku kā labu sarunbiedreni un saprātīgu sievieti. Kad dēls piebilda arī to, ka uzskata Frederiku par diezgan nepievilcīgu pēc vaiga, lēdija Baksteda bija gatava ļaut savam satraukumam mazināties, jo šāds vērtējums diezin vai bija sastatāms ar aizrautīgu apbrīnu.

Lēdija Baksteda nebūtu ļāvusies tik bezrūpīgai attieksmei, ja zinātu, ka dēls nākamajā dienā devies vizītē uz Augšvimpolstrītu, lai apraudzītu dāmas un noskaidrotu, kā viņām klājas pēc “iepriekšējās dienas trakulībām” – tā viņš ar mazliet smagnēju humora devu to bija nodēvējis. Viņš noteikti nebija nosaucams par abu māsu vienīgo apmeklētāju. Vairāki citi džentlmeņi bija ieradušies, izmantojot visniecīgākos ieganstus. Tur bija arī Endimions Dontrijs, kurš savai vizītei nebija izdomājis nekādu īpašu atrunu. Viņš jutās nopelnījis kādu bonusa punktu, liekot uzsvaru uz savām radniecīgajām attiecībām ar abām Merivilām un izrādot viņām tēvoča cienīgu laipnību. Viņa klātbūtne būtu radījusi spēcīgas pretestības jūtas triju citu džentlmeņu krūtīs, ja vien Endimions nebūtu atklāti pavēstījis, ka viņš savu gādību velta Frederikai, nevis Haritai.

Nākamajā nedēļā pēc Olverstoka namā rīkotās balles abas mis Merivilas saņēma daudzus ielūgumus; un mis Vinšema jutās pagodināta, jo pie viņas viesos ieradās lēdija Džersija, kas atveda iepriekš solītos ielūgumus uz Olmaka klubu. Lēdija Džersija ieradās daļēji ziņkārības pēc un daļēji tāpēc, ka vēlējās pakalpot Olverstokam un ieriebt viņa māsai Luīzai. Kāpdama augšup pa kāpnēm Badla pavadībā, viņa jau nožēloja savu visžēlīgumu. Lēdija Džersija bija untumaina sieviete un sevi vērtēja visai augstu; līdz šim vēl nekad nebija piedzīvots, ka viņa toleranti izturētos pret šādiem ļaudīm, kur nu vēl būtu palīdzējusi celt viņu pašapziņu.

Māja viņai šķita noplukusi, lai gan bija redzami centieni saglabāt bijušo cienību, un viņa arī atcerējās baumas par to, ka Freds Merivils ir apprecējies ar kaut kādu tukšu niecību no provinces. Nu jau bija par vēlu atkāpties, taču viesistabā lēdija Džersija iegāja ar ciešu apņēmību turēt mis Vinšemu pieklājīgā attālumā. Tomēr pietika ar divām minūtēm, lai pilnībā aizmirstu par savām pārmēru izsmalcinātajām un impozantajām manierēm. Mis Vinšemas kleita, iespējams, arī bija vecmodīga, un viņa pati nudien bija ekscentriska, tomēr ne tuvu nebija nodēvējama par noplukušu, un augstākās sabiedrības karalienes vizīte viņai bija īsts notikums, gluži tāpat kā iepriekš lēdijas Bakstedas ierašanās.

Dienās, kad lēdija Džersija jutās īpaši pārāka par citiem, viņa spēja izturēties visai netīkami; šajā reizē viņa izlēma būt citāda – laipna un draudzīga. Kad mis Vinšema sāka klāstīt savu viedokli par Londonas namiem vispār un konkrētāk arī par mēbelētajiem, par laulībām, nelgām, kā arī par to, cik vīriešu dzimums ir nepamatoti augstās domās par sevi, lēdija uzjautrinājās no sirds un skaļi smējās. Viņa devās projām apņēmības pilna savām draudzenēm pavēstīt, ka mis Vinšema ir ērmīgākā persona – liela zilzeķe, sausa humora pārpilna – un viņai nepiemīt ne kripatas samākslotības.

Lēdijas Džersijas popularitāte nebija vispāratzīta, ļaunas mēles viņu mēdza salīdzināt ar traģēdiju varoni; un viņas regulārie nepieklājības izvirdumi pret tiem, kas bija izpelnījušies viņas nelabvēlību, šokēja pat tik augstprātīgas dāmas kā misis Barelu un grāfieni Līvenu, tomēr viņas noteiktajam kursam atteicās sekot tikai dažas lēdijas.

Tāpēc mis Vinšemu apciemoja vairākas dāmas, un viņai par šīm vizītēm noteikti būtu jāpriecājas daudz vairāk, nekā tas patiesībā bija. Kad, neņemot vērā visai striktos iebildumus, mis Vinšemai nācās pavadīt māsas Merivilas uz Olmaka klubu, viņa pamanīja, ka ļoti daudzi cilvēki vēlas ar viņu aprunāties; viņas niecīgākie izteikumi tika uzņemti ar tik lielu atsaucību, ka viņai būtu vajadzējis sevi uzskatīt par augstākās raudzes asprāti, ja vien viņa būtu uzņēmīgāka pret glaimiem.

Tā nu viņa sajutās spiesta reimatisma sāpes uzdot par nopietnu išiasa lēkmi un, aizbildinoties ar šādu iemeslu, atteikties no visiem ielūgumiem, kas bija sākuši līt pār viņu kā lietus. Un pienākumu pavadīt māsas Merivilas vajadzēja uzticēt vai nu lēdijai Bakstedai, vai arī misis Dontrijai.

Kura no abām dāmām šo pienākumu veiktu negribīgāk, bija grūti pateikt, tomēr kā viena, tā otra – līdzīgu apsvērumu mudinātas – bija nolēmušas vismaz radīt labas gribas iespaidu.

Lēdija Baksteda nopietni baidījās, ka viņas neciešamais brālis nešaubīdamies atteiktos apmaksāt pastāvīgi augošo rēķinu kaudzi, ko nemitīgi papildināja Džeinas un arī pašas lēdijas Bakstedas modistes, – par tērpiem, šallēm, cepurēm, cimdiem un visiem pārējiem atribūtiem, kas gluži vienkārši bija nepieciešami, lai nodrošinātu pieņemamu parādīšanos augstākās sabiedrības aprindās. Un misis Dontrija, kura gan neapraudāja katru gineju, kas bija iztērēta viņas vecākās meitas tērpam, tomēr skaidri redzēja, ka viņai nāksies būt atkarīgai no Olverstoka, kurš izglābtu viņu no nepieciešamības ievērot vairākus visai netīkamus taupības pasākumus. Turklāt misis Dontrija bija pelnījusi lielāku žēluma devu, jo lēdija Baksteda vismaz zināja, ka viņas Kārltons nav aizrāvies ar Haritu un ka viņam pietiks veselā saprāta pat neielaist prātā domas par saderināšanos ar Frederiku. Misis Dontrijai šāda mierinājuma nebija.

Endimions jau pašā sākumā bija kā apmāts ar Haritu un tagad bija viņā neprātīgi iemīlējies, un – to nācās atzīt pat viņa mīlošajai mātei – izturējās kā neprātis, kurš cenšas izrādīt Haritai katru iespējamo uzmanības apliecinājumu. Viņš ar apbrīnas un padevības pilnu skatienu raudzījās savā dievietē, teju vai bija gatavs ēst viņai no rokas un izrādīja satraucošas pazīmes par to, ka vēlas ciešāk saistīties ar šo meiteni. Misis Dontrijai atlika vienīgi cerēt, ka dēla kaislība izplēnēs tikpat ātri kā iedegusies, jo uz viņa saprātu paļauties nekādā ziņā nevarēja. Visu padarot vēl ļaunāku, Hloja bija sirsnīgi iedraudzējusies ar Haritu, un šis iemesls Endimionam dāvāja ideālu atrunu biežiem Augšvimpolstrītas nama apmeklējumiem. Viņš bija laipns brālis un – cik nu dienests pulkā to atļāva – gatavs allaž rūpēties par māsas izklaidēm, tādēļ pavadīja Hloju uz ballēm un pat uz Olmaka klubu, ko agrāk bija izvairījies apmeklēt, jo uzskatīja, ka ierašanās šādos izsmalcinātos sarīkojumos ir visai nožēlojama izprieca. Viņš pastaigājās ar māsu parkā; un Hloja ik reizi, kad grasījās apciemot Haritu, varēja būt droša, ka viņai būs uzticams pavadonis. Kopš mazām dienām Hloja un viņas māsa Diāna bija dažus gadus vecāko brāli dievinājušas un apbrīnojušas, tomēr vairāk kā izcilu personu, kurš dāvina viņām cukurotas plūmes un reizumis aizved uz Estlija Karalisko amfiteātri vai noskatīties pantomīmas izrādi Sedlera avotu teātrī.

Hloja negaidīja, ka brālis tik ļoti sasparosies viņas labā; nu jau viņa bija nevis skolniece, bet gan jauna dāma, kas bauda savu pirmo sezonu. Kādā atklātības uzplūdā viņa aizkustinoši pateicīgi sacīja mātei, ka tik pievilcīgs un laipns vecākais brālis kā Endimions ir visapburošākais, kas vien uz pasaules var būt. – Mamm, es jūtos tik brīnišķīgi, kad viņš mūs pavada uz viesībām! Tu pat iedomāties nevari, cik iepriecināta es esmu, ka varu doties pastaigās kopā ar viņu, nevis ar Diānu vai mis Nanniju! Es esmu pilnīgi pārliecināta, ka nevienam un nekad vēl nav bijis tik izcila brāļa!

Pēc īsa cīniņa pašai ar sevi misis Dontrija, pateicoties dziļai mātes mīlestībai pret saviem bērniem, bija spējīga pateikt: – Taisnība, mana visudārgā! – Toties savai uzticamajai māsīcai Herietai viņa vēlāk un jau daudz brīvāk izpauda bažas par Endimiona apmātību un to, ka viņai sāp sirds par dēla izturēšanos, kas tik ļoti maldina nabaga nevainīgo Hloju. – Es nešaubīgi zinu, ka viņš mūs uz viesībām pavada vienīgi tāpēc, ka vēlas lielisku aizbildinājumu, lai kā pielipis staigātu nopakaļ tai nožēlojamajai Haritai Merivilai! Mana dārgā Herieta, viņa taču ir pilnīgi nobūrusi to puisi! Jā, un Hloju arī. Viņa gan ir viena viltīga radība!

Uz šīm un līdzīgām piezīmēm mis Plamlija atbildēja ar mierinošiem vārdiem un virkni pretrunīgu paziņojumu, kuri šķita labvēlīgi ietekmējam atraitni. Viņa bija pārliecināta, ka Endimions nemaz nav noburts; un tajā pašā visai nesakarīgajā teikumā atgādināja tās dažādās jaunkundzes, kurās viņš agrāk neprātīgi iemīlējies. Viņas ieskatā Harita nebija aprēķinātāja, bet viņai radās aizdomas, ka meitene cer iegūt lorda Rentorpa vai sera Digbija Mīta uzmanību. Un viņai nelikās arī, ka Endimionu – šo patiešām jauko brāli! – virzījuši kādi slēpti motīvi, kad viņš pieteicies būt par Hlojas pavadoni ballēs. Un vēl šī dāma nespēja noliegt visai veiksmīgo apstākli, ka cerība sastapt Haritu piespiedusi Endimionu apmeklēt pasākumus, uz kādiem agrāk viņš devies visai nelabprāt. – Cik patiešām droša ir sajūta, Lukrēcij, ka Hlojai ir uzticams pavadonis!

Šī draudzīgā čalošana, ja arī pilnībā neizgaisināja misis Dontrijas bažas, tad vismaz daļēji remdēja tās. Kad mis Plamlija ar patiesu apbrīnu sāka runāt par misis Dontrijas izrādīto patiesas svētās cienīgo laipnību pret māsām Merivilām, salīdzinot to ar lēdijas Bakstedas visai atšķirīgo izturēšanos, viņas skumjas strauji gāja mazumā, un viņa sacīja: – Herieta! Vai tu spēj tam noticēt? Tā briesmīgā sieviete par viņām runā kā par tukšiniecēm! Un visiem skandē, ka viņām nav naudas. Turklāt izliekas, ka ir ļoti pozitīvi noskaņota pret viņām! Es jau nu gan zinu, ka tā ir visnekaunīgākā izlikšanās. Lēdija Baksteda baidās, ka viņas Kārltons varētu iekrist slazdos. Protams! Es varu sacīt vienīgi to, ka man derdzas tamlīdzīgi triki. Un es ļoti ceru, ka esmu daudz labāka kristiete nekā viņa!

Mis Plamlija apstiprināja, ka par to nemaz nešaubās. Tā kā viņa bija ļoti draudzīga un tik nekritiski uzklausīja visu, tad varbūt neatskārta, ka misis Dontrija varētu pateikt daudz patiesāk – ka viņa nav tik liela muļķe, lai mēģinātu atkārtot tamlīdzīgus trikus.

Misis Dontrija rīkojās aktīvi un sev visai neraksturīgi. Viņa iepazīstināja Haritu ar visiem brīvajiem vīriešiem, kas, pēc viņas domām, varētu būt pievilcīgi savas dzīvesvietas adreses dēļ vai iekārdināt meiteni ar savu sabiedrisko statusu. Misis Dontrija bija pilnīgi pārliecināta, ka Harita cenšas nomedīt kādu titulētu džentlmeni, tālab ne vien uzkurināja lorda Rentorpa interesi, bet arī iepazīstināja Haritu ar katru dižciltīgas ģimenes atvasi, kuru pati gan nevēlētos redzēt sava znota lomā. Patiesības labad gan jāteic, ka tobrīd viņa savai Hlojai nemaz nemeklēja piemērotu partiju. Meitene tik tikko bija beigusi skolas gaitas un vēl bija pārāk jauna, lai uzņemtos nopietnas saistības. Ja vien nebūtu apņēmusies neļaut Luīzai Bakstedai apsteigt viņu šajā ceļā, misis Dontrija meitu būtu izvedusi sabiedrībā vēl tikai nākamajā gadā. Hloja misis Dontrijas acīs bija vēl bērns, bet aizvien pieaugošā tuvība, ko izjuta Hloja un misters Trevors, paslīdēja garām viņas skatienam, jo viņa aizrautīgi bija nodevusies savam mērķim šķirt Endimionu no Haritas.

Merivilām savukārt klājās visai labi. Pateicoties viņu saistībai ar Olverstoku, spožumam, ar kādu viņš meitenes ieveda sabiedrībā, lēdijas Džersijas un lēdijas Seftones aizbildnībai un tam, ka nenoliedzami bija manāma meiteņu lieliskā audzināšana, viņas saņēma iespaidīgi daudz ļoti apmierinošu uzaicinājumu. Bija maz tādu, kas ticēja lēdijas Bakstedas smīnīgajiem mājieniem par to, ka viņām nav ne graša pie dvēseles, un tikai paši skaudīgākie vecāki Haritai ņēma ļaunā viņas daiļumu. Vispārējais viedoklis bija tāds, ka Harita ir ļoti jauka, nesamākslota meitene un ka pūliņi samaitāt viņas izredzes ir ļoti raksturīgi lēdijas Bakstedas dabai, jo pašas meita diemžēl ir tik neizskatīga. Turklāt misis Dontrija nebārstījās ar līdzīgiem vārdiem, lai gan arī viņas meita bija tikko debitējusi. Tādējādi radās iespaids, ka lēdijas Bakstedas mājienos nav ne kripatas taisnības. Nebija noliedzams, ka viņas noīrējušas māju nemodernā Londonas rajonā, taču to varēja norakstīt uz mis Vinšemas ekscentriskuma rēķina. Nekādas citas trūkuma pazīmes netika manītas. Meitenes allaž bija eleganti ģērbušās, viņu izcilais virssulainis bija visu mūžu kalpojis šai ģimenei, un viņi algoja visnotaļ labu sulaini. Vēl vairāk, tapa zināms – pēc misis Dontrijas autoritatīvajiem vārdiem –, ka viņu brāļa īpašums Herefordšīrā esot vērā ņemams. Vairāki cilvēki atcerējās, tiesa, diezgan neskaidri, ka Freds Merivils ar savu uzvedību licis vecākiem priekšlaikus nosirmot un ātrāk aiziet viņsaulē un tādējādi visai negaidīti ieguvis veco Merivilu īpašumus savā pārziņā. Tā kā ne Freda tēvs, ne arī viņa vecākais brālis Londonas sabiedrībā nebija visai plaši pazīstami, nevienam nebija drošas informācijas par to, cik lieli ir šie īpašumi un kāda ir to vērtība. Pat Dontriji nekad nebija viesojušies Greinārdā. Tā nu misis Dontrijai bija iespēja, nebaidoties saņemt pamatotus iebildumus, radīt iespaidu, ka tagadējais īpašnieks ir jauns un turīgs cilvēks, bet viņa māsām ir nodrošināts piedienīgs pūrs.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Nepagāja ilgs laiks, un Frederika sāka atskārst to, ka sabiedrībā radies pārspīlēti pozitīvs priekšstats par viņas tēva atstāto mantojumu. Dažas gluži ikdienišķas piezīmes lika secināt, ka viņa un Harita tiek uzskatītas ja ne par bagātām mantiniecēm, tad par visai labu partiju gan. Kad mis Perikūma, kas Frederikai jau uzreiz nebija iepatikusies, vaicāja, kurā valsts daļā atrodas Greinārda, un piebilda, ka dzirdējusi to slavējam par visai skaistu vietu, šķita skaidrs, ka šīs runas iekustinājis lords Olverstoks. Džeinai Bakstedai, kura netīkamā kārtā bija aizrāvusies ar aizkulišu tenkām, Frederika varēja būt pateicību parādā par ziņu, ka mis Perikūma esot viena no lorda Olverstoka chères amies; Frederika uzskatīja, ka nav pamata neticēt viņas vārdiem, lai gan Džeinai to nebija sacījusi. Marķīza dzīvesveids nekādā ziņā nebija Frederikas darīšana, tomēr viņu kaitināja tas, ka pret pašas gribu ir ierauta tajā, ko varēja uzskatīt teju par krāpšanos. Un viņa apņēmās noskaidrot, vai patiešām lords Olverstoks ir atbildīgs par to.

Tāda iespēja tik drīz neradās, bet, kad šī reize pienāca, apstākļu sakritības dēļ viņai nācās šo savu prasījumu ietērpt ļoti pieklājīgos vārdos. Viņa gaišība nebija aizmirsis savu solījumu paņemt līdzi Džesamiju izmēģinājuma braucienā uz Ričmondu ar jauniegūtajiem zirgiem – lai gan ticamāks bija pieņēmums, ka viņam to bija atgādinājis Karijs, viņa galvenais zirgu puisis, kuram par Džesamiju bija izveidojies ļoti labs iespaids. Kādu rītu lords Olverstoks ieradās Augšvimpolstrītā, lai paaicinātu Džesamiju līdzi. Puisim šajā saistībā nācās izcīnīt nopietnu kauju ar paša sirdsapziņu. Viņš pateica Frederikai, kura uz kāpnēm bija satikusi Ouenu brīdī, kad viņš piegādāja Džesamijam lorda uzaicinājumu, ka apņemšanās mācīties katru rītu neļauj pakļauties dažādiem kārdinājumiem. Frederika visai saprātīgi bija iebildusi, ka viņš taču var mācības turpināt arī vēlāk pēcpusdienā; puiša sejā bija uzmirdzējis gaišs prieks. Ouens tika lūgts viņa gaišībai pavēstīt, ka Džesamijs ieradīsies pēc acumirkļa.

Šo ziņu Olverstokam tomēr piegādāja Frederika un tostarp pavaicāja arī, vai lordam pēc atgriešanās atradīsies kāds mirklītis laika, ko veltīt viņai.

Marķīzs paraudzījās uz Frederiku. Viņa acis laiski, tomēr ļoti vērīgi nopētīja jauno sievieti. – Noteikti, – viņš atbildēja. – Vai atgadījies kaut kas svarīgs?

Viņa neatbildēja uzreiz. – Man tā liekas, bet var jau būt, ka jums tā nešķitīs.

– Jūs mani ieintriģējāt, Frederika. Vai man tā izklausījās, vai arī es patiešām jūsu balsī saklausīju nopēluma noti?

Uz šo jautājumu Frederikai vairs nenācās atbildēt, jo pa kāpnēm noskrēja Džesamijs un aizelsies izteica cerību, ka nav licis viņa gaišībai gaidīt pārāk ilgi. Pavirši atsveicinājies no māsas, viņš ierausās faetonā un izskatījās tik laimīgs, ka Frederikas krūtīs pateicības jūtas pret lordu Olverstoku pārmāca ne tik gaišās emocijas.

Kad Džesamijs pēc vairākām stundām atgriezās, sejā bija redzams ārkārtīgs apmierinājums. Viņš aicināja lordu Olverstoku uz viesistabu un sacīja: – Frederika? Lūk, te jau tu esi! Nāciet, ser! Ak, Frederika, es tik lieliski pavadīju laiku! Kopš mēs pārcēlāmies uz Londonu, nekas vēl nebija sagādājis man tik lielu prieku. Mēs bijām Ričmondas parkā. Brālēnam Olverstokam ir atļauja tur iebraukt! Un viņš man ļāva paturēt grožus. Ser, pat nezinu, kā jums pienācīgi pateikties. Par visu, ko man iemācījāt…

– Manu mīļo zēn, pateicies tu jau man esi pietiekami. Taisnību sakot, pat par daudz, – atteica Olverstoks, juzdamies pat mazliet uzjautrināts. – Ja turpināsi vēl, tad sāksi mani garlaikot.

Džesamijs iesmējās, nosarka un nedaudz kautrīgi sacīja: – Laikam jau tā patiešām bija, ser. Tik… tik apnicīgs darbs tādam kā jums… apmācīt tādu iesācēju! Un cik ļoti laipni bija tas, ka atļāvāt man ņemt grožus savās rokās, lai gan zinājāt, ka neesmu pieredzējis braucējs!

– Ja man būtu radušās kaut mazākās šaubas, – Olverstoks nopietni sacīja, – es tev nebūtu to ļāvis. Tu gan vēl neesi speciālists, taču tev ir viegla roka, vērā ņemama precizitāte un tu saproti, kā tikt galā ar vadāmajiem.

Šie vārdi lika Džesamijam samulst. Viņš pamanījās pateikties lordam vēl vienu reizi un tad devās projām, lai pavadītu ne pārāk aizraujošu stundu kopā ar savām mācību grāmatām. Viņš gan tās atvēra, taču domas lidinājās kaut kur gluži citur…

– Arī man laikam nāktos jums pateikties, – Frederika sacīja, silti smaidīdama, – tomēr es to neuzdrīkstos. Vai jums bija ļoti garlaicīgi?

– Visai savādā kārtā ne. Tā bija jauna pieredze! Vēl nekad iepriekš es nebiju mēģinājis savas prasmes nodot kādam citam. Un man nācās secināt… vai nu es esmu lielisks skolotājs, vai arī man gadījies ļoti apķērīgs skolnieks. Lai nu kā, es neesmu ieradies, lai runātu par zirgu vadīšanas prasmēm. Ko esmu izdarījis, lai izpelnītos jūsu īgnumu, Frederika?

– Nezinu. Es vēlējos teikt, ka patiesi esmu saīgusi, tomēr īsti neesmu pārliecināta, ka vainīga ir tieši jūsu rīcība, – viņa godīgi paskaidroja. – Cilvēki domā, ka mums pieder vērā ņemams īpašums. Brālēn, vai jūs izplatījāt šādas baumas?

– Nekādā ziņā, – lords atteica un mazliet iepleta acis. – Kālab man tas būtu vajadzīgs?

– Nu, varbūt tāpēc, ka vēlējāties būt izpalīdzīgs.

– Varu iedomāties tikai dažas lietas, kas palīdzētu vēl mazāk.

– Un es gluži tāpat! Turklāt tas taču ir tik netīkami vulgāri! Man riebjas krāpšanās. It kā es ar melu palīdzību vēlētos izkārtot Haritai spožu laulību. It kā šādas shēmas vispār darbotos!

Viņš pasmaidīja. – Oho! Vai jūs tādas izmantotu, ja tās darbotos?

Frederikas acīs arī atmirdzēja smaida atblāzma, bet viņa noraidoši pašūpoja galvu. – Nē, tas ir nicināmi! Vai tad jūs tā nedomājat?

– Domāju gan, tomēr izskatās, ka jūs tieši man gribējāt pārmest tik nicināmu rīcību.

– Jā, bet es zināju, ka tas darīts ar vislabākajiem nolūkiem, – viņa mierināja lordu.

– Tas ir vēl ļaunāk! Jūs uzskatījāt, ka es esmu tāds blēdis.

Frederika iesmējās. – Nē, es nudien tā neuzskatu! Es izlūdzos jūsu piedošanu, taču, ja jūs neizplatījāt šīs tenkas, kurš tad to varēja izdarīt? Un… un… kāpēc? Es zvēru, ka nekad neesmu mēģinājusi iedvest cilvēkiem pārliecību par mūsu piederību pie bagātniekiem. Un es esmu nešaubīgi pārliecināta, ka arī Harita neko tādu nav darījusi. Patiesību sakot, kad misis Perikūma runāja par Greinārdu, ko iztēlojusies par kaut ko līdzīgu hercoga muižai, un to, cik ļoti vēlētos to apskatīt, es viņai pateicu, ka tā nemaz nav.

– Tā, nu gan es saprotu, kālab aizdomas bija kritušas uz mani! – Olverstoks provokatīvi norūca. Un tas likās tik negaidīti, ka Frederika pat izbrīnīti nopūtās. – Es nespēju vien beigt šausmināties par tenkotājiem, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem nostāda nevainīgas jaunavas šādās situācijās, – lords skumjā balsī noteica.

– Ja reiz par to runājam, – kaismīgi attrauca Frederika, – tad es nespēju beigt šausmināties par to, ka jūs man sakāt šādas lietas, brālēn! Jūs nudien esat derdzīgs.

Marķīzs nopūtās. – Ak vai! Man tas ir zināms. Un šī apziņa man naktī neļauj mierīgi gulēt.

– Jūs laikam esat pārāk norūpējies, milord! – viņa iesaucās, vēl īsti nepaspējusi aptvert, ko grasās teikt. Pēc tam viņa steidzīgi piebilda: – Tā sacītu Harijs.

– Par to es nešaubos. Tomēr trauslas sievietes lūpās šādam izteicienam gan nebūtu vietas.

Arī Frederika to labi apzinājās un jau grasījās atvainoties, bet tad pamanīja jautras dzirkstis lorda acīs un noteica: – Neciešamais radījums! Kaut jūs spētu izturēties nopietni!

Viņš sāka smieties. – Labi, lai notiek! Izturēsimies nopietni. Jūs vēlaties uzzināt, kurš ir atbildīgs par to, ka izplatījušās runas par jūsu lielo materiālo labklājību…

– Jā, un vēl es gribu zināt, ko varētu lietas labā darīt.

– Pilnīgi neko. Par šo baumu aizsācēju man nav zināms vairāk kā jums, un es nesaskatu iemeslu, kālab jums par to būtu tik ļoti jāuztraucas. Un, ja reiz mēs runājam nopietni, ļaujiet dot jums vienu ieteikumu. Neatbalstiet Olertona tuvošanos jūsu māsai!

– Kāpēc? – Frederika spēji paraudzījās uz viņu.

– Tāpēc, mana mīļā nevainība, ka viņš ir tas, ko mēs dēvējam par brunču mednieku.

Frederika pamāja ar galvu. – Priecājos, ka to uzzināju, un arī man pašai bija radušās tādas aizdomas. Man tomēr jāatzīst, ka viņš ir izturējies ārkārtīgi pieklājīgi un laipni, turklāt atstāja labi audzināta cilvēka iespaidu. Ja nu vienīgi reizēm uzdrošinājās šo to, kas jau šķita nepatīkami. Tomēr ir daudzi citi, pat vēl no labākām ģimenēm, kas atļaujas krietni vien vairāk.

– Jā, tādi nu viņi ir, – lords piekrita. – Kurš stādīja viņu jums priekšā?

– Misis Dontrija viesībās pie lēdijas Džersijas. Tieši tālab jau es nospriedu, ka esmu viņu nepareizi novērtējusi.

– Tiešām viņa? – marķīzs pārvaicāja. – Nu, nu. – Lorda acīs parādījās uzjautrinājums, un Frederika pūlējās izprast tā iemeslu. Olverstoks atvēra šņaucamās tabakas dozi un paņēma šķipsniņu, tad piepeši iesmējās. – Kurš gan varēja paredzēt, ka jūsu atbalstīšana man sagādās tik lielu izklaidi!

– Jūs pats! – Frederika nevilcinoties attrauca. – Sākumā es to vēl neattapu, taču tagad esmu pilnīgi pārliecināta, ka jūs uzņēmāties gādību par mums tikai tālab, lai sakaitinātu lēdiju Bakstedu!

– Vai jūs varat mani par to nosodīt?

Gluži nevilšus Frererikai izlauzās smiekli. – Nu, laikam jau ne! Taču jūs noteikti domājāt, ka jums tas nesīs uzjautrinājumu.

– Taisnība. Un tieši tā arī notika. Es neparedzēju vien to, ka tik ļoti ieinteresēšos par Merivilu labklājību. – Marķīzs mazliet paklusēja, tomēr Frederika nepaguva ierunāties, kad viņš īsi pavaicāja: – Un kas bija dīvainis, kurš jūsu māsu pavadīja vakar? Tas nelga svītrotā vestē?

– Misters Naitlijs, – viņa ar bezcerību balsī izdvesa.

– Kas, pie joda, ir šis misters Naitlijs?

– Mūsu kaimiņš. Ļoti cienījams jauneklis, tomēr pilnīgi nepiemērots un zaudējis prātu Haritas dēļ. Viņš taču tvīkst mīlas mokās! Sūta Haritai ziedus, slepus vēro un gaida, līdz viņa izies no mājām tikai Ouena pavadībā! – Frederika ar rūgtumu pavēstīja.

– Augstais Dievs! Vai Haritai pret viņu ir kādas jūtas? – Nē, protams, ka nav! Viņa vienkārši nespēj to jaunekli atraidīt. Un, dārgais brālēn, ja jūs domājat, ka varat pārliecināt Haritu, ka labāk to izdarīt tagad nekā vēlāk… jūs viņu slikti pazīstat. Viņai piemīt tik dziļš jūtīgums, saprotiet…

– Un dziļa muļķība arī! – marķīzs nepacietīgi pārtrauca Frederiku.

– Jā, man nākas piekrist, – viņa noteica un nopūtās. – Kaut māsa nebūtu tik naiva un neļautu, lai katrs viņai šādi neliek mieru! Man jāatzīst, ka es ļoti bieži par to uztraucos.

Viņš pamāja ar galvu un sacīja: – Haritai nenāks par labu, ja cilvēki viņu redzēs Olertona sabiedrībā, tomēr viņš atļausies vienīgi firtēt ar jūsu māsu, tālākus soļus viņš nespers. Par to es parūpēšos!

– Paldies! Taču viņš nav izdarījis neko tādu, lai… Es nevēlos, lai jūs viņam kaut ko sacītu. Tas izskatīsies pēc ziloņa izpūšanas no mušas.

– Man jau neko nevajadzēs teikt! – lords atbildēja un dāvāja Frederikai vienu no saviem sardoniskajiem smaidiem. – Gluži tāpat kā visi pārējie, viņš tic, ka es esmu Haritas aizgādnis. Un ir pat ļoti iespējams, ka viņš uzskata mani par neieinteresētu uzraugu. To varētu labot. Vai jūs apmeklēsiet Krū pasākumu? Es jūs pavadīšu un patrenēšos labsirdīgā vērošanā. Man vajadzētu jūs abas aizvest uz kādu izrādi vai pat izvizināt parkā.

– Jūs esat ārkārtīgi laipns. Mēs patiešām esam pagodinātas!

– Jā, es reti vizinu sievietes.

– Jūs sapratīsiet, ka arī tas ir garlaicīgs pasākums, uzdrīkstos sacīt!

– Iespējams. Tomēr mani uzmundrinās pirmreizīguma sajūta.

– Tā ir ātri gaistoša, – Frederika aizrādīja.

Sardoniskā izteiksme pazuda no lorda sejas. – Ļoti labi, Frederika! – viņš atzinīgi noteica. – Man nemaz nešķiet, ka jūsu vizināšana pa parku man liksies garlaicīga.

– Tas izklausās mierinoši, varat man ticēt! Tomēr nav ne mazākās nepieciešamības dāvāt man šādu labvēlību. Es būšu jums bezgala pateicīga, ja reizumis parādīsieties kaut kur kopā ar Haritu. – Viņa neveiksmīgi pūlējās apspiest nebēdnīgu ieķiķināšanos un tad atbruņojoši piebilda: – Jūs pat iedomāties nevarat, cik daudz drosmes man nepieciešams, lai to sacītu, bet pēc visām šīm Londonā pavadītajām nedēļām es nudien esmu pamanījusi, cik neaptverami liela ir jūsu ietekme.

– Odze! – lords attrauca. – Es pacietīšu jūsu daiļās, taču ne pārāk attapīgās māsas sabiedrību, tomēr jums nāksies apsolīt, ka šos garlaicīgos pasākumus laiku pa laikam atsvaidzinās jūsu skarbā klātiene. Un, starp citu, vai tenkotāji melo, vai arī mans tikpat tukšgalvīgais radinieks sāk izrādīt pārmēru konkrētu interesi?

– Nē… lai gan es vēlētos, kaut tā būtu! – atsaucās Frederika. – Bet, ja runājam par pārmēru konkrētu interesi… Izskatās, ka viņš jau kopš pirmā mirkļa, kad ieraudzīja Haritu, lolo pret viņu nevaldāmu kaisli. Jāteic, es vēlētos, kaut viņš nebūtu tik pievilcīgs! Baidos, ka šis jauneklis ir vienīgais no manas māsas apbrīnotājiem, pret kuru viņa izjūt kādu interesi. Un es nevaru iedomāties neko nepiemērotāku! Turklāt es nemaz neuzskatu, ka misis Dontrija atbalstītu šādu savienību.

– Noteikti ne! Mana radiniece Lukrēcija ir gudra sieviete.

– Jūs taču nevarat lēdijai pārmest to, ka viņa savam dēlam novēl izdevīgu laulību, – Frederika saprātīgi aizrādīja. – Tas ir tieši tas, ko es esmu iecerējusi Haritai, galu galā! Es nevēlos jūs aizskart, milord, tomēr man nemaz neliekas, ka Endimions būtu atbilstīga partija. Ir jau ļoti jauki, ka viņa mamma nemitējas viņu dēvēt par jūsu mantinieku, taču… kurš gan ir teicis, ka tas jelkad vispār notiks? Jūs taču neesat tik senils!

– Pateicos! – Marķīzs likās padodamies.

Frederikas skatienā uzzibsnīja uguntiņas, taču viņa visai pieklājīgi turpināja: – Nav par ko! Un tomēr, kad Haritu pavada Endimions, es varu justies mierīga. Viņš pret manu māsu izturas ar vislielāko cieņu, gandrīz vai godbijīgi.

– Jā, viņš nekad nav bijis izmanīgs, – lords piezīmēja. – Nabaga meitene. Vai arī Baksteds izrāda viņai uzmanību?

– Mīļais Dievs, nē! – viņa atsaucās un nolaida plakstus; viņas rokas sastinga uz ceļgaliem. – Lords Baksteds, brālēn, dod priekšroku man.

Olverstoks sāka smieties. – Nē! Vai patiešām? Man jūsu ir žēl, taču par viņu tas liecina tikai labu. Un kā jūs atrodat kādu sarunas tematu, kad esat ar viņu?

– Kālab man būtu kaut kas jāmeklē? Viņam to nekad netrūkst! Kad esam apsprieduši politisko situāciju un viņš laipni ir pievērsis manu uzmanību kādam avīžrakstam, ko es neesmu lasījusi, viņam ir visai daudz stāstāmā par sevi, par viņa muižām un uzskatiem visdažādākajos jautājumos. – Frederika ieķiķinājās un apklusa, bet tad nožēlas pilnā balsī sacīja: – Bet es nedrīkstu ar viņu rotaļāties. Viņš ir ļoti laipns un pat visai saprātīgs. Lai gan par daudz ikdienišķs.

– Neizteiksmīgs un cienījams. Bet es domāju, ka viņš nav jūsu vienīgais apbrīnotājs. Mana sirds asiņoja nabaga Oldridža dēļ, kad redzēju, kā Dārsijs Mortons izrīkojās ar viņu tajā ārkārtīgi garlaicīgajā suarejā pagājušajā trešdienā.

– Māņi! – Frederika attrauca. – Es vēlētos, lai jūs nerunātu tādas muļķības. Tūdaļ jūs paziņosiet, ka misters Mortons ir ieinteresējies par mani, bet es uzdrošinos jums apgalvot, ka nekas tāds viņam ne prātā nenāk. Un man gluži tāpat.

– Nesteidzieties mani apsūdzēt!

Viņa pasmaidīja. – Labi. Tomēr ticiet, ka es ar viņu neflirtēju un nemedīju sev vīru.

– Jā, tikai vēlaties to atrast Haritai. Pastāstiet, vai jums patīk jūsu pirmā sezona Londonā!

Frederika atbildēja uzreiz: – Bez pārspīlējuma varu sacīt, man tā patīk tik ļoti, ka laikam kļūstu daudz līdzīgāka savam tētim, nekā jebkad būtu iedomājusies.

Lords ļoti labi pārvaldīja sevis kontrolēšanas māku un tālab spēja ierunāties tā, lai balsī nebūtu jaušamas ne mazākās trīsas. – Cik satraucoši! Nemaz nešaubos, ka jūs sevi nepareizi novērtējāt.

– Ziniet, es no sirds ceru, ka tā ir, – Frederika pavisam nopietni sacīja. – Kārtis mani patiešām sevišķi neinteresē. Nevienu no mums, varbūt tikai Džesamiju. Taču viņam ir tik stingri principi, kā jūs jau zināt, un par viņu man tālab nav jāraizējas. Pieņemu, ka vēl ir pāragri spriest, kāds būs Felikss, tomēr nedomāju, ka viņš kļūs par spēlmani.

Lords iesmējās. – Augstais Dievs! Nē! Viņš būs pārāk aizņemts, izgudrojot ar tvaiku darbināmu kāršu jaucēju vai mehānisku dalītāju, un tādēļ neinteresēsies par spēlēšanu. Kā viņam klājas? Un kur viņš ir? Tikai nesakiet, ka atkal devies kādā ekspedīcijā ar tvaikoni.

– Nē. Tomēr man liekas, ka viņu tagad vairāk interesē tvaikoņi, kas kuģo okeānā. Par tiem viņš laikam uzzinājis, kad brauca uz Remsgitu. Man tomēr šķiet, ka tas izgudrotājs dzīvo Amerikā, un par to es esmu bezgalīgi pateicīga. Pat Felikss neuzdrošinātos doties tik tālu!

– Es gan neatļautos tik pārliecināti to apgalvot! Viņš mierīgi varētu pieteikties par kuģa puiku un ceļot uz Ameriku. Pēc tam viņš mums paziņotu, ka ieradies Ņujorkā.

– Dieva dēļ, tikai neiedvesiet viņam šādu domu! – Frederika lūdzās, juzdama gan satraukumu, gan uzjautrinājumu. – Tas ir kaut kas tieši tāds, ko viņš būtu spējīgs izstrādāt. Pašlaik viņš ir vienā no bēniņu telpām, kuru mēs atvēlējām viņam eksperimentu veikšanai.

– Augstais Dievs! – Olverstoks izsaucās. – Tad jau var iznākt, ka mēs te sēžam uz pulvera mucas! Es laikam došos projām, kamēr viņš vēl nav māju uzlaidis gaisā.

– Nē, nē, to Felikss nedarītu! – Frederika iebilda un priecīgi iesmējās. – Viņš apsolīja paturēt prātā, ka šī māja nepieder mums.

Lords šādu ziņu uzklausīja atzinīgi. – Ja tā būtu jūsējā, tad jūs neiebilstu, ka viņam gadītos to uzspridzināt?

Pieņemiet manus komplimentus par jūsu gara spēku.

– Kā gan jūs varat tik absurdi runāt? Protams, ka man būtu iebildumi! Es vēlējos pateikt vienīgi to, ka mājās viņam ir īpaša darbnīca, kur viņš var darīt to, kas pašam prātā.

– Saprotu. Vai to viņš jau ir bieži uzspridzinājis?

Frederika pasmaidīja. – Vēl ne reizi! Gadījās, ka izcēlās uguns, bet tas bija toreiz, kad viņš mēģināja izgudrot jaunu sērkociņu veidu. Un nekāds lielais posts netika nodarīts. Viņam tikai nosvila uzacis.

– Jūs esat ļoti laba māsa, Frederika, – lords uzslavēja.

– Ko lai saka, es cenšos tāda būt, – viņa atteica un mazliet pietvīka. – Mana mātesmāsa un mūsu bijusī aukle pārāk raizējās. Bet var jau būt, ka man tikai tā liekas. No itin visa, ko zēni darīja, viņas iztaisīja milzu traģēdiju. Un tas bija pilnīgi nevietā, jo brāļi tikai īgņojās un galu galā vairs vispār neklausījās nekādos abu dāmu aizrādījumos.

– Žēl gan, ka jūsu radiniece savu dedzību nepataupīja jums ar māsu! Man jāteic, ka uzskatu viņu par ļoti sliktu pavadoni.

– Jā, tomēr mums jābūt godīgiem pret mis Vinšemu. Uz Londonu viņa nekad nebija vēlējusies braukt un piekrita to darīt tikai ar noteikumu, ka netiks vilkta līdzi uz modernām viesībām. Viņa pieņēma, ka es esmu pietiekami pieaugusi, lai pati pavadītu Haritu. Un tagad, kopš Haritas debijas, es to arī daru.

– Tas, – lords visai pārliecināti sacīja, – ir pilnīgs absurds!

– Nav gan, tomēr es negrasos ar jums par to strīdēties. Jebkurā gadījumā – neviens nevar mis Vinšemu vainot par to, ka viņai pašlaik ir svarīgākas lietas pārdomājamas. Mans tēvocis Skrebsters jūtas gaužām savārdzis, un krustmāte Amēlija ir visai apjukusi no raizēm un tagad pilnībā ir atkarīga no savas māsas Serafīnas.

Lords neko nesacīja, vien saknieba lūpas, kā vēlēdamies aizkavēt nevēlamu izteikumu. Viņa pierē parādījās divas dziļas rievas, kas izlīdzinājās, kad durvis atsprāga vaļā un istabā enerģiski iebrāzās Felikss. – Jūs, esat te, ser! Kad paraudzījos pa logu, es pamanīju faetonu un nodomāju, ka tas ir jūsējais. Vajadzēja man to pateikt, Frederika, jo tu skaidri zināji, ka es vēlos lordu sastapt! Cik nelāgi tu rīkojies!

– Lai Dievs stāv man klāt! – noteica lords. – Tikai ne vēl vienu lietuvi, Feliks!

– Nē, nē, nē! Nu, vismaz ne gluži! Tas ir jaunajā naudas kaltuvē. Tur viņiem ir gāzes apgaismojums un tvaika dzinēji ar milzīgu jaudu! Kad mēs ar Džesamiju tur bijām aizgājuši, viņi sacīja, ka tiekot ielaisti vienīg tie, kam ir īpašas ieteikuma vēstules. Vai jūs varētu mums tādu sagādāt, brālēn Olverstok? Lūdzu!

– Kā lai es to izdaru? – vaicāja marķīzs. – Es nepazīstu vadītāju un pat pārraugu ne.

– Jā, bet jūs nebijāt pazīstams arī ar lietuves direktoru, ser! – iebilda Felikss.

– Ak, tas nu gan bija kaut kas pilnīgi cits! Naudas kaltuve ir ļoti specifiska vieta, un tu taču nedomāsi, ka mans ieteikums tur tiks uztverts kā “īpašs”?

Jaunekļa bēdīgā seja piepeši atkal kļuva gaišāka, un viņš iesmējās. – Uztvers gan! Jūs mani cenšaties izjokot. Viņi jūsu ieteikumu neapšaubāmi pieņems!

– Mīļo stundiņ! Cik neciešams zēns gan tu esi! – noteica Frederika. – Pārtauc uzmākties lordam Olverstokam, lūdzu!

– Es taču viņam nemaz neuzmācos! – Felikss aizkaitināti attrauca. – Es tikai palūdzu viņam ieteikumu, nevis mudināju nākt man līdzi uz turieni. Ja brālēns Olverstoks nevēlēsies mani pavadīt, es uzdrošinos sacīt, ka misters Trevors to izdarīs ar prieku.

– Protams, ka viņš to darīs, – satraukti sacīja lords. – Ir laiks palutināt arī viņu, nabadziņu.

– Protams, labāk jau būtu, ja jūs pats nāktu kopā ar mani, – Felikss nedroši piemetināja.

– Nē, nē! Tā es kļūšu par daudz izlutināts, – atbildēja marķīzs ar manāmu pārliecību balsī. – Man jau viena izklaide bija, vai atceries?

– Jā gan, – piekrita Felikss. – Misters Trevors nav tik lielisks kā jūs, tomēr ir visai saprātīgs.

– Pat ļoti saprātīgs, – papildināja lords. – Viņš ir visai cienījams. Var gadīties, ka pienāks diena, kad viņš kļūs par premjerministru, un tālab parūpējies, lai tev ar viņu būtu labas attiecības.

Bija pilnīgi skaidrs, ka Feliksam šāda godkāre ir pilnīgi sveša, taču viņš bērna naivumā sacīja: – Jā, jā! Bet viņš nemaz nav tik vienmuļš, vai zināt? Sākumā man tā nelikās, taču tagad, kad esam iepazinušies labāk, man viņš ir iepaticies.

Pēc tam Felikss devās projām, atvadījies no marķīza, kurš jautājoši iepleta acis un vērās uz Frederiku. – Vai es drīkstu vaicāt, kā tas nākas, ka Felikss ir labāk iepazinies ar misteru Trevoru?

Viņa atbildēja tikai pēc īsa mirkļa. – Viņš mūs šad tad apciemo sestdienās, kad ielūdzam uz vakariņām dažus draugus. Tas nav formāls pasākums, jums jāsaprot, vienkārši ģimeniskas viesības cilvēkiem, kam nerūp modernie smalkumi, bet ir vēlēšanās pavadīt omulīgu vakaru, piedaloties dažādās spēlēs…

– Vai arī tuvināties Haritai?

– Nē, jūs kļūdāties! – Frederika ātri iebilda. – Misters Trevors tā nerīkojas.

– Man prieks to dzirdēt. Harita viņam nekādā ziņā nav piemērota.

– Ja reiz mēs runājam par to, tad sacīšu, ka tieši viņš nav piemērots Haritai!

– Ļoti iespējams! Interesanti, kas viņam licis aizmirst par savu mūkam līdzīgo dzīvesveidu un atļauties vairāk?

– Jautājiet viņam, ne man, milord!

– Es neesmu tik netaktisks.

– Vai jums ir iebildumi, ka viņš mūs apciemo?

– Nav ne mazāko iebildumu. Vairāk gan tā ir ziņkārība. Cik gan spēcīgam jābūt šim vilinājumam! Čārlzam nekad nav trūcis ielūgumu, viņš ir labi ieredzēts un nāk no krietnas ģimenes, tomēr pirms Merivilu ierašanās Londonā viņš ļoti reti atsaucās uz kādu no ielūgumiem. Es esmu pat visai pārliecināts, ka viņš ir iemīlējies. Vakar viņš man aizmirsa atgādināt par kādu visai garlaicīgu pasākumu. Un tā vēl nekad nebija gadījies, varat man droši ticēt! Taču, ja tā nav Harita… – Lords apklusa un piepeši kaut ko iedomājās. – Mīļais Dievs! Hloja!

– Es neesmu viņa uzticības persona, brālēn! Ja arī būtu, tad šo uzticību nenodotu.

Marķīzs izlikās to nedzirdam. Viņa lūpās parādījās smaids, un pēc pārdomu mirkļa viņš sacīja: – Tādā gadījumā dzīve kļūs interesantāka. Vajadzēs vairāk iepazīties ar Hloju.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

Frederikai nebija ne mazākā nolūka noskaidrot, vai lords patiešām grasās tuvāk iepazīties ar savu jauno brālēna meitu Hloju. Visai drīz lords izpildīja savu solījumu pavadīt sabiedrībā savas aizbilstamās, tādējādi apstiprinādams viņas aizdomas, ka sliktā atmiņa, ko lords allaž mēdza piesaukt, nav nekas cits kā vien aizbildināšanās. Olverstoks ieradās Augšvimpolstīrtā un izvizināja Haritu pa Haidparku brīdī, kad tur bija visvairāk apmeklētāju; viņš vairākas reizes apturēja karieti, lai sasveicinātos ar saviem draugiem un dotu iespēju meitenei atbildēt uz viņas daudzskaitlīgo apbrīnotāju sveicieniem. Un to viņa darīja ļoti mīļi, bez mazākajām koķetērijas pazīmēm. Lords bija pazinis daudzas daiļavas, taču nevienu tādu, kurai pašas ārējais skaistums būtu tik vienaldzīgs. Turklāt izskatījās, ka viņa pat īsti neapzinās, cik liels pagodinājums viņai izrādīts un kādas tenkas un minējumus šis fakts izraisījis. Harita pieklājīgi patencināja lordu par uzaicinājumu pavizināties, bet sacīja, ka Haidparks viņai nepatīkot tik labi kā Kensingtonas dārzi, jo tur ziedot krāšņas puķes un esot dažas tādas takas, pa kurām ejot var sajusties gluži vai kā laukos.

– Jums nepatīk Londona? – viņš vaicāja.

– Jā gan, – Harita mierīgi atteica. – Tā ir ļoti patīkama vieta, arī izklaidējoša, tomēr ne tik ērta dzīvošanai.

– Vispār jau tiek uzskatīts, ka Londona ir daudz ērtāka dzīvošanai nekā jebkuri lauki.

– Vai no tiesas? – Meitenes pierē ievilkās nelielas rieviņas. – Un kāpēc tā?

– Nu, sacīsim… Londona piedāvā daudz vairāk izklaides iespēju.

– O! – Viņa mirkli apdomāja dzirdēto. – Jā, neapšaubāmi, šeit ir teātri, notiek koncerti, dažādi pasākumi un ļoti daudzas balles. Tikai man jāteic, ka Londonas viesības, lai cik spožas un izcilas arī būtu, tomēr nevar līdzināties tām, ko rīko laukos. Vai nepiekrītat?

– Var jau būt, ka tā ir. Un kāpēc gan ne?

– Nezinu. Es esmu ļoti dumja, kad jāsāk kaut kas paskaidrot, – Harita atvainodamās sacīja. – Man daudz labāk patīk viesības, kurās es pazīstu itin visus dalībniekus. Domāju, jūs sapratāt, ko es vēlējos pateikt. – Mirkli padomājusi, viņa piebilda: – Acīmredzot tas ir tālab, ka es neesmu pieradusi pie dzīves pilsētā un pie manieres tik nepieklājīgi nopētīt svešiniekus.

– Visai netīkami, – lords nopietni sacīja. – Pieņemu, ka labāk būtu bijis, ja es jūs aizvestu kaut kur ārpus pilsētas, uz kādu mazapdzīvotu vietu, kurā sastopami vienīgi laucinieki.

– Tādā gadījumā jums būtu jābrauc liels ceļa gabals, vai ne?

Lordam Olverstokam jau kļuva garlaicīgi, un viņš diezgan neizteiksmīgi attrauca: – Taisnība gan.

Harita apklusa. Pēc mirkļa lords uzsāka citu sarunas tematu, taču Haritai bija diezgan maz domu šajā jautājumā un viņa gluži vienkārši piekrita itin visam, ko Olverstoks teica, tādējādi garlaikojot marķīzu arvien vairāk. Kad viņi bija izbraukuši vēl vienu līkumu pa parku, lords veda Haritu atpakaļ uz Augšvimpolstrītu, prātā nosodīdams pats sevi par to, ka tik nepārdomāti piekritis šo meiteni paslēpt zem savas aizgādnības mantijas. Jebkurā citā gadījumā viņš par meiteni būtu aizmirsis jau tajā pašā mirklī, kad atveda viņu uz mājām, taču šie nebija parasti apstākļi. Goda pienākums lika pavaicāt, vai viņa atkal būtu ar mieru viņam pievienoties līdzīgā izbraucienā. Viņš to pavaicāja un patincināja, kurp viņa gribētu doties. Harita ātri attrauca: – Ak, cik ļoti mīļi! Es vislabprātāk aizbrauktu uz Hemptonkortu. Mēs ar Frederiku esam par to lasījušas un ļoti vēlētos tur nokļūt. Vienīgi… – Viņa apklusa un ar savām lielajām acīm žēli lūkojās uz lordu.

– Kas? – Viņš gaidīja precīzāku atbildi.

– Vai jūs nevarētu aizvest mūs visus, brālēn Olverstok? Varbūt jūs to nepavisam nevēlaties? Ziniet, tur atrodas slavens labirints, un zēniem tas liktos ļoti aizraujoši.

Tā nu pēc dažām dienām marķīzs veda ģimeni uz Hemptonkortu, kur “Četru zirgu kluba” biedri itin labi pazina Olverstoka lieliskos zirgus un, ieraudzījuši, kādus pasažierus viņš ved, būtu neizpratnē grozījuši galvu. Lords nenēsāja nekādas piederības zīmes, bet Džesamijs, kas pārmaiņus ar Feliksu turēja rokās grožus, māsām apgalvoja, ka ikviens, kurš redzētu viņa prasmi, noteikti pazītu viņā kluba biedru.

Pēc Merivilu ģimenes domām, šis brauciens bija labākā izklaide, kādu viņi līdz šim piedzīvojuši. Pat Felikss atzina, ka apmaldīšanās labirintā un tam sekojošās pusdienas kafejnīcā pārspējušas viņa braucienu uz Remsgitu. Puisis notiesāja tādu kūku skaitu, ka Džesamijs nodēvēja viņu par īstu rīmu. – Apkārtējie varētu tevi noturēt par badā mērdētu bērnu. – Felikss tikai priecīgi atteica, ka neko, izņemot pāris saldējumu, dažas kūciņas un vēl arī dažas maizītes, nav ēdis kopš brokastīm, kad notiesāja olas, kēksiņus, grauzētas maizes šķēli un konservētus augļus, un nudien jūtoties izsalcis.

Tā kā marķīzs jau laikus bija papētījis, kā izstaigājams labirints, viņš dienu pavadīja visai patīkami, jo diezgan ātri izveda no tā Frederiku un ļāva jaunākajiem šās ģimenes locekļiem pašiem meklēt ceļu. Sargs, kura uzdevumos ietilpa novērot visu, kas notiek labirintā, un izvest ārā pārāk nogurušos pareizā ceļa meklētājus, vairākkārt piedāvāja savu palīdzību un ik reizi saņēma atraidījumu. Jaunākie Merivili bija pilnīgi pārliecināti, ka noteikti kāds no viņiem atradīs īsto risinājumu.

Frederika, soļodama blakus Olverstokam, bija spriedusi, ka tikai laimīga nejaušība abus pavadījusi līdz labirinta centram, bet, kad viņš jauno dāmu aizveda atpakaļ bez mazākās aizķeršanās, viņa smejoties paraudzījās uz marķīzu un sacīja: – Jūs zinājāt noslēpumu! Kāda mānīšanās! Un es jau sāku domāt, ka jūs esat ļoti gudrs.

– Vienkārši tālredzīgs, – marķīzs atteica. – Man nemaz nelikās pievilcīga doma par to, ka dienas labākās stundas nāksies pavadīt, klaiņojot starp augstiem dzīvžogiem. Vai jūs neesat vienisprātis?

Viņa pasmaidīja. – Man jāatzīstas, ka es daudz labprātāk pastaigājos dārzā vai mežā, taču bērni šo uzskata par izcilu izklaidi. Paldies, ka atvedāt viņus šurp! Jūs esat ārkārtīgi laipns, lai gan esmu pārliecināta, ka jums tā ir viena vienīga garlaicība.

– Nekādā ziņā! – lords atbildēja. – Tam visam piemīt pirmreizīguma burvība.

– Vai tad jūs nekad neesat šurp vedis savus māsasbērnus? – Frederika ziņkārīgi vaicāja.

– Ne reizi!

– Pat tad, kad viņi bija mazi? Cik dīvaini tas šķiet!

– Tas izskatītos vēl daudzkārt dīvaināk, ja es to būtu darījis! Varat man droši ticēt.

– Ne jau nu manās acīs.

– Tomēr tā vajadzētu būt. Kā jau brīdināju, Frederika, es neesmu ne piekāpīgs, ne tolerants, ne jauks.

– Man nudien jāpiekrīt, ka pret savām māsām jūs neizrādāt neko no pieminētajām īpašībām, – viņa godīgi atzina. – Un es jūs par to nenosodu. Vismaz ne pilnībā. Izskatās, ka viņām sagādā prieku jūs tīši kaitināt. Viņām taču vajadzētu saprast, ka šāda izturēšanās pret brāli ir liktenīga kļūda. Tomēr, par spīti jūsu apgalvojumiem, jūs neesat nekāds egoistisks briesmonis. Ja jūs tāds būtu, tad neizturētos tik jauki pret Džesamiju un Feliksu.

– Ja viņi mani būtu nogarlaikojuši, tad izturētos gan.

– Lietuves apmeklējums bija pat ļoti garlaicīgs jūsu izpratnē, – viņa lordam atgādināja.

– Jā, un tieši tālab uz naudas kaltuvi Feliksu vedīs Čārlzs, – marķīzs mierīgi atteica.

– Kāpēc tad jūs neuzdevāt viņam pavadīt mūs šodien? – Frederika nevainīgā balsī vaicāja, acīs pazibot nerātnām liesmiņām. – Diezin vai jūs pieņēmāt, ka šāds brauciens jums liksies interesantāks par naudas kaltuves apmeklējumu.

Lords Olverstoks paraudzījās uz Frederiku un tikko manāmi pasmaidīja, tomēr viņa sejā saglabājās dīvaini neizprotama izteiksme. Frederika nespēja to atšifrēt un pēc mirkļa jautāja: – Vai jūs mēģināsiet mani pārliecināt par to, ka neuzticētu misteram Trevoram savus zirgus?

– Nē, – viņš lēnām atbildēja, – lai gan tā būtu patiesība. Es domāju par to, ka jums ļoti piestāv šī cepure.

Un cepure ar sārtajām spalvām ap krokoto sejas ēnotāja zīdu nudien bija skaista, taču Frederika iesmējās.

– Ak, brālēn, jūs nu gan esat neizprotams! Kālab jūs tik apņēmīgi vēlaties, lai es noticu, ka esat egoists un vispār neciešams cilvēks? Vai baidāties, ka sākšu izmantot jūsu labo sirdi? Es apsolu, ka to nedarīšu.

– Nē, par to es nemaz nebaidos.

– Jūs vienmēr varat mani apklusināt ar kādu no savām dzedrajām frāzēm, vai ne? – viņa sacīja, jautri nozibinot skatienu.

– Maz ticams! Jums ar to nepietiktu, – lords attrauca, vadīdams Frederiku uz pieņemamā vietā noliktu soliņu. – Pasēdēsim un pagaidīsim bērnus? Ja vien jums neliekas pārmēru auksts.

Viņa pamāja ar galvu, bet, apsēdusies uz soliņa, sacīja:

– It kā jums tas ļoti rūpētu, ja man patiešām saltu!

– Jūs esat netaisna, Frederika! Gandrīz tikpat netaisna, cik netaisna bija jūsu iepriekšējā piezīme. Sakiet, lūdzu, kad es esmu jūs apklusinājis ar kādu savu ledaino frāzi?

– Mūsu pirmajā tikšanās reizē. Jūs bijāt odiozs un ceremoniāls.

– Vai es tāds biju? Pieņemiet manus pazemīgākos atvainošanās vārdus! Un varat būt droša, ka vairs es šādi neizturēšos.

– Nē, vispār jau pret mums jūs tā neizturējāties, – viņa sirsnīgi sacīja. – Taču es divreiz dzirdēju… Lai nu paliek, tā nav mana darīšana. Jums netīk, kad jūs tencina, tomēr ļaujiet man vismaz vienu reizi to izdarīt un atzīties, cik patiesi esmu jums pateicīga. Jūs mūsu labā esat paveicis daudz vairāk, nekā es biju gaidījusi. Jūs pat izglābāt Lufru. Ja tā nebija laipnība, es noteikti gribētu zināt, kas tad tas bija.

– Jūs tieši to no manis gaidījāt! – viņš aizrādīja.

– Nevarētu sacīt, ka es to gaidīju. Drīzāk es cerēju, ka jūs to darīsiet. Ak… un jūs taču man tā arī neesat pateicis, cik jums izmaksāja Lufras glābšana. Es biju to pilnīgi aizmirsusi! Lūdzu, vai jūs varētu…

– Nē, – lords pārtrauca Frederiku, – es nemaz nezinu, cik tas man izmaksāja, un man tas ir pilnīgi vienalga. Ja jūs turpināsiet mani apgrūtināt ar šādām sarunām, es jums veltīšu kādu no savām… ledainajām frāzēm.

– Tas nudien ir ļoti laipni, taču, kad lūdzu jūsu palīdzību, es nebiju domājusi jūs izmantot kā naudas maku, brālēn. Un, pats svarīgākais, es to nekad neatļautos darīt!

– Tādā gadījumā man nāksies padomāt, cik tieši naudas es jūsu labā iztērēju šodien, – viņš sacīja. – Interesanti, kālab gan es nesaglabāju rēķinus? Tā, es padomāšu. Četras biļetes uz labirintu… mēs taču samaksājām arī par ieeju pilī, vai ne? Tad iznāk, ka…

– Man gribētos, lai jūs to visu uztvertu nopietnāk, – viņa noteica un iekoda savā drebošajā lūpā.

– Es izturos pat ļoti nopietni. Un arī visnotaļ dāsni. Es neprasīšu maksu par to, ka izmantojāt manu ekipāžu.

– Nevajag taču visu novest līdz absurdam! – Frederika aizkaitināti izsaucās. – Ir tomēr milzīga atšķirība, vai ļauju jums maksāt manus parādus vai samaksāt par izklaidēm Hemptonkortā, kurp jūs pats uzaicinājāt mūs aizbraukt!

– Vispār jau tas nemaz nebija uzaicinājums, – marķīzs sacīja. – Harita mani piespieda.

Frederika noelsās vien. – Jūs esat tik… tik… neciešams! – viņa visai nepiemēroti izsaucās. – Jūs labi zināt, ka viņa pati nemūžam nelūgtu kaut ko tādu, ja vien jūs neapvaicātos, kurp viņa vēlētos doties.

– Ja jūs to dēvējat par aicinājumu aizvest uz Hemptonkortu, turklāt paņemt līdzi arī Haritas māsu un brāļus…

– Briesmīgais, briesmīgais radījums! – Frederika sacīja, pūlēdamās apslāpēt smieklus. – Lai tā paliek. Es vairs nesacīšu neko. Pat ne “paldies”. Vai man tomēr jāizlūdzas jūsu piedošana, ka šajā dienā jūs bijāt spiests paciest manu un manu brāļu sabiedrību?

– Gluži pretēji! Ja jūs būtu atteikusies piedalīties, man noteikti nāktos atcelt šo braucienu. Harita ir ļoti piemīlīga meitene, taču nav apveltīta ar to spožāko prātu. Man ir ārkārtīgi grūti ar viņu sarunāties. Patiesībā pat ļoti nogurdinoši. Kad es kaut mazliet pajokoju, viņa man vaicā, ko es ar to esmu vēlējies pateikt.

Frederikai neizdevās apslāpēt jautru smiekliņu, tomēr viņa, aizstāvot māsu, strikti noteica: – Var jau būt, ka viņa nav pati gudrākā meitene uz pasaules, tomēr viņai piemīt laba deva veselā saprāta, varat man ticēt. Pat vairāk nekā man, jo viņa prot vadīt mājas saimniecību, turklāt vēl prot izcili šūt, sadalīt gaļu gatavošanai un… vēl daudz noderīgu lietu.

– Diemžēl nekas no tā visa nebūs lietojams, vizinoties pa parku.

– Un Harita nav nekāda tukšu salmu kūlēja, – aizrādīja Frederika.

Lords sāka smieties un piekrita. – Jā, tas nu gan tiesa.

– Es biju iedomājusies, ka džentlmeņiem netīk dāmas, kuras runā vienā runāšanā, – viņa sacīja.

– Tas tiesa, taču ir jāprot atrast zelta vidusceļu, lai zinātu, kā nepļāpāt bez jēgas un tajā pašā laikā arī visu sarunas vadīšanu neatstāt partnera ziņā… Nē, nē, nevajag jau uzreiz atkal dusmoties! Es taču nenoliedzu, ka Harita ir vēl neredzēta daiļava, turklāt arī laipna un draudzīga. Bet… – Viņš apklusa un sarauca pieri.

– Tātad? – mudināja Frederika.

Marķīza skatiens tobrīd bija pievērsts paša cimdiem, ko viņš turēja rokās. Viņš novērsās no tiem un pacēla acis pret Frederiku, ierunādamies neraksturīgi maigi: – Mana mīļā Frederika, vai jums ne reizi nav ienācis prātā, ka nākotne, kādu jūs plānojat savai māsai, nav tāda, kādu viņa pati sev vēlētos?

– Nē. Un kā gan tas varētu būt? Ja vēl es būtu ieplānojusi viņai to, ko jūs mēdzat dēvēt par spīdošu partiju, bet, ticiet man, tā nudien nav. Man vienkārši gribētos redzēt Haritu ērti dzīvojam. Lai viņa nebūtu spiesta turēties pie katra sīkākā naudas gabala, taupīt, cik vien iespējams, lai viņa varētu baudīt… dzīves dāvātos priekus! – Frederikai nepalika nepamanīts tas, kā marķīzs mazliet sarauca pieri, un viņa piebilda: – Jums šādi apsvērumi varētu nešķist būtiski. Tomēr man jāaizrāda, ka jums taču nekad nav nācies skaitīt katru peniju un nezināt, ko nozīmē dzīvot spiedīgos apstākļos.

– Nezinu gan, – viņš noteica. – Nešaubos, ka jūs labāk par mani pazīstat savu māsu, tomēr mūsu neilgās pazīšanās laikā esmu novērojis, ka viņa lielāku laimi iegūtu, vadot mājas saimniecību, nevis kļūstot par spožu sabiedrības dāmu. Viņa pati man sacīja, ka lauku viesības viņai daudz tuvākas nekā Londonas balles.

– Mīļais Dievs, vai tiešām viņa tā sacīja? – Frederika, patiesi pārsteigta, izsaucās. – Viņa noteikti jokoja! Jūs tikai padomājiet, viņai bija tik milzīgi panākumi! Visi tie ziedu pušķi, ko viņa saņem… Mūsu durvju klauvēklis ne mirkli vairs nestāv mierā. Brālēn, jūs laikam būsiet kaut ko pārpratis.

Olverstoks pamanīja, ka viņa izskatās nobēdājusies, un jau bezrūpīgāk turpināja: – Pat ļoti iespējams. Visādā ziņā es neredzu nevienu iemeslu, kura dēļ jums vajadzētu ieslīgt nomāktībā.

– Ja reiz viņai tas ir vienaldzīgi… ja viņa nevēlas šādu laulību… tad jau es velti nopūlos, – Frederika atteica.

– Muļķības! Vismaz jūs izbaudāt Londonas dzīvi.

– Tam nav nekādas nozīmes, – viņa nepacietīgi aizrādīja. – Man taču nebūtu ienācis prātā atvilkt zēnus uz Londonu tikai tālab, lai es apmierinātu pati savas vēlmes.

– Uzdrošinos sacīt, ka Džesamijs droši vien patiešām labprātāk būtu palicis mājās, taču viņam nenāks par ļaunu redzēt arī mazliet vairāk no tā, ko pasaule piedāvā. Un, ja runājam par Feliksu, tad viņš ir pat ļoti laimīgs. Tomēr atļaujiet pavaicāt tīrās ziņkārības pēc: kālab jūs pieņēmāt, ka Haritai ir tādas pašas intereses kā jums?

Frederika pašūpoja galvu. – Tā es nemaz nedomāju. Man vienkārši likās, ka būtu žēl viņu paturēt prom no cilvēku acīm vai ļaut, lai viņa apprecas ar Rašberiju vai jebkuru citu mums pazīstamo jauno vīrieti, neļaujot viņai izbaudīt savu debiju. – Viņa mirkli svārstījās un tad mazliet kautrīgi piemetināja: – Saprotiet, Harita ir ļoti viegli ietekmējama. Viņa ir tik gatava piekrist jebkādiem priekšlikumiem… Tiesa, māsai ir stingri principi, tomēr viņa ir tik pakļāvīga, ka man reizēm kļūst bail par viņu.

– Varu iedomāties! Ja reiz viņa pacieš visus tos muļķa jaunekļus, kuri pulkiem vien tek viņai nopakaļ… Vai viņa ir iemīlējusies kādā no viņiem?

– Diezin vai varētu sacīt, ka viņa vispār kādā ir iemīlējusies, – Frederika attrauca. – Vismaz nav neviena īpaša. Haritai ir mīloša sirds un laipna dvēsele…

– Un tālab viņa izrāda labvēlību itin visiem pēc kārtas. Ak, nabaga Frederika!

– Nudien, atbildība ir milzīga. Viņai taču būs ar kādu jāapprecas, bet jūs tikai iedomājieties, cik šausmīgi būs, ja viņa izies par sievu pie kāda “muļķa jaunekļa”, kā jūs izteicāties. Tāds pat nezinās, kā manu māsu padarīt laimīgu! Vai, piemēram, ja tas būtu kāds, kurš cer uz lielu pūra naudu.

Lorda Olverstoka lūpas mazliet noraustījās, taču viņš atbildēja pavisam nopietni: – Jā, tas patiešām būtu satriecoši. Taču tādi jaunekļi, kas cer uz lielu pūra naudu, parasti meklē… bagātās mantinieces.

– Nu… es tā varbūt īsti arī nedomāju, – Frederika atzina. – Un laikam jau man nevajadzēja sacīt, ka Harita nav nevienā iemīlējusies. Es pati taču ne reizi neesmu šādas jūtas izbaudījusi, tālab nemaz nevaru spriest.

Vienkārši… man tā liekas.

Olverstoks, kurš Frederikas vārdos klausījās ar zināmu vīpsnu, piepeši sarosījās. – Jūs nekad neesat mīlējusi? – viņš neticīgi pārvaicāja. – Nekad? Ne reizi?

– Nē. Nu, vismaz man tā šķiet. Vienu reizi gan es izjutu īpašu maigumu pret kādu cilvēku, taču es vēl biju jauna un šīs jūtas pagaisa tik ātri, ka diezin vai bija nosaucamas par mīlestību. Patiesību sakot, ja es nebūtu satikusi šo cilvēku ballē, kad viņš bija tērpies formastērpā, tad diezin vai būtu pievērsusi viņam kādu īpašu uzmanību. – Pēc tam viņa atklāti piebilda: – Vai zināt, brālēn, man liekas, ka džentlmeņiem nemaz nevajadzētu ļaut ballēs ierasties ar šādiem parādes formastērpiem mugurā. Tas rada aplamu priekšstatu. Man par laimi, es viņu sastapu nākamajā nedēļā un bez formastērpa. Tā nudien bija pamatīga vilšanās!

– Kurš tad bija tas nelaimīgais? – marķīzs apvaicājās, acīm jautri nozibot.

– Es nemaz neatceros viņa vārdu. Tas bija ļoti sen.

– Ak, jā, – viņš līdzjūtīgi noteica, – tas notika pirms tam, kad kļuvāt par vecmeitu.

– Par vecmeitu? – Frederika mazliet padomāja un skumji pasmaidīja. – Mīļo dieniņ! Laikam jau es patiešām tāda esmu.

– Vai tad tā ir? Ļaujiet jums atgādināt, mans bērns, ka, sakot vārdus “biju ļoti jauna”, jūs sevi parādāt nepiedodami muļķīgā gaismā.

– Nē, tā nemaz nav! Man ir divdesmit četri gadi, un es jau vairākus gadus varu sevi uzskatīt par vecmeitu.

– Nu, nu… – viņš izsmējīgi noteica.

– Nekāda “nu, nu” te nebūs! Kā jums liekas, kas būtu noticis ar maniem brāļiem un māsu, ja es izietu pie vīra?

– Es to nezinu, un man ir gluži vienalga.

– Taču es gan zinu, un man nepavisam nav vienalga! Teikšu jums vairāk… man pat ļoti patīk būt par vecmeitu, jo tādējādi es esmu brīva no dažādiem nomācošiem ierobežojumiem. Piemēram, pašlaik. Ja es būtu jaunāka, tad nemaz nedrīkstētu šādi sēdēt te kopā ar jums, bez kādas pieskatītājas blakus. Ļaudis nospriestu, ka es vēlos jūs ievilināt lamatās, vai pat uzskatītu mani par frivolu personu. Taču tagad… ja garām paietu grāfiene Līvena vai misis Barela, viņu augstprātīgajās sejās nepakustētos ne vaibsts, it kā es būtu mis Berija.

Šāds salīdzinājums ar dāmu, kura tikko bija nosvinējusi savu piecdesmit sesto dzimšanas dienu, sasmīdināja viņa gaišību. Olverstoks noturējās, skaļi neiesmējies, tomēr viņa balss drebēja, kad viņš sacīja:

– Cik patiesi vārdi! Kā gan es pats neattapu…

– Uzdrošinos sacīt, ka jūs diezin vai par kaut ko tādu vispār esat domājis, – attrauca Frederika.

– Nē, – viņš piekrita, – neesmu vis.

– Un kālab lai jūs to būtu darījis? Džentlmeņiem nav jāsatraucas par tādām lietām kā pavadones, – Frederika noteica ar balsī jaušamu vēlēšanos arī izbaudīt viņam pieejamo brīvību.

– Varat man ticēt, ka pavadones mani ir tracinājušas visai bieži. Es uzskatu viņas par ārkārtīgi kaitinošām.

Sapņainību Frederikas balsī aizstāja jautrība. – Jūs tomēr esat viens neciešams radījums, brālēn!

– Jā, turklāt vēl arī ļauns un bīstams. Bet es taču jūs par to brīdināju!

– Ļoti iespējams, taču jūs par sevi apgalvojat tik daudz sliktu lietu, ka es jau vairs nepievēršu uzmanību. – Frederika pagrieza galvu un ar smaidu acīs sacīja: – Patiešām daudzi cilvēki mani ir brīdinājuši, ka jūs esat īpaši bīstams. Jums, brālēn, ir slikta reputācija. Par spīti tam visam, man ir vienalga, ko viņi stāsta. Pret mums jūs esat izturējies ārkārtīgi laipni.

Marķīzs paraudzījās uz Frederiku, un viņa sejas izteiksme neko nepauda.

– Tā patiešām ir? Cik iedvesmojoši!

– Man tomēr gribētos, lai jūs mani vairs neuzskatāt par naivu zostiņu, – viņa strikti sacīja. – Un tā vietā, lai pļāpātu visādus niekus, labāk pasakiet man, ko jūs domājat par seru Marku Lainemu.

– Ko? Vai arī viņš ir viens no Haritas uzticamajiem sekotājiem? Viņš taču vairs nesvinēs savu trīsdesmito dzimšanas dienu, jo tā jau sen ir aiz kalniem!

– Nē, taču Harita reiz man par viņu ieminējās, un es iedomājos, ka māsa varbūt būs laimīgāka ar cilvēku, kurš ir daudz vecāks par viņu. Uz tādu cilvēku viņa varētu paļauties; viņš būtu nosvērtāks un nezaudētu savaldību. Jaunlaulātie mēdz visai bieži strīdēties, taču Haritai kaut kas tāds būtu pilnīgi neciešams. Viņa ir tik jūtīga, ka pat mūsu zēnu strīdus nespēj paciest! Turklāt pat vismazākais pārmetums liek viņai ieslīgt izmisumā. Man ienāca prātā, ka sers Marks varētu būt maigas dabas cilvēks…

– Es viņu pazīstu visai pavirši un tālab nevaru jums atbildēt uz šo jautājumu. Piemēram, ja ar jūsu māsu apprecētos es, tad viņu vai nu nogalinātu, vai mierinājumu meklētu citur. Nav nekā ļaunāka par sievu, kura allaž mirkst asarās.

– Harita nemaz nav raudulīga! Un sers Marks nemeklētu nekādus papildu mierinājumus. Viņam ir nevainojama reputācija!

– Man viņš allaž ir šķitis gaužām garlaicīgs, – noteica lords.

– Respektabls ne vienmēr nozīmē garlaicīgs!

– Ne vienmēr, taču bieži gan.

– Es esmu dzirdējusi, ka jaunībā sers Marks pārcietis smagu vilšanos un kopš tā laika vairs neesot uz sievietēm ne paskatījies, – strikti noskaldīja Frederika.

– Mīļais Dievs! – ar skaidri izteiktu riebumu izsaucās lords. – Vairs man neko nestāstiet! Mans kuņģis nav tik izturīgs.

– Protams, – Frederika apsolīja un dusmīgi paraudzījās uz Olverstoku. – Manuprāt, jums vispār nav ne mazākās nojausmas par to, kas ir pareizi un kas nav.

– Nevaru jums nepiekrist.

– Tas nav nekas tāds, ar ko būtu jālepojas.

– Ak vai! Es jau nemaz nelepojos, bet… vai patiešām jums šādi cilvēki liekas pievilcīgi un apbrīnas vērti, Frederika?

– Neapšaubāmi! – viņa pārliecināti atbildēja. – Cienījami cilvēki ir apbrīnas vērti.

– Muļķības. Pārmēru lielās devās šāds cienīgums izraisa pretējas izjūtas. Vismaz par sevi es to varu sacīt.

– Bet kādam par to ir arī jāsajūsminās, – viņa aizstāvoties sacīja.

– Tas jau skan mazliet labāk, – lords atzinīgi noteica. – Man jau bija radušās bažas, ka jūs pati izjūtat maigas jūtas pret šo paraugvīrieti, bet tas nebūtu lietderīgi. Jūs nebūtu saskanīgs pāris, ticiet man!

– Labrāt! – Frederika smiedamās piekrita. – Laikam jau es nemēģināšu konkurēt ar Haritu. Turklāt man tas nemaz neizdotos.

– Es varētu iztēloties dažādus scenārijus, – aizrādīja marķīzs.

– Vai patiesi? Tādā gadījumā varu apgalvot, ka jums kaut kas piepeši sameties prātā vai arī jūs esat vēl aklāks par mani, – noskaldīja Frederika.

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

Par lielu pārsteigumu visiem un samulsinājumu dažiem, marķīzs, kura untumainā atmiņa tomēr bija saglabājusi šādas tādas druskas no tā, ko bija sacījusi Frederika, svētdienas vakarā ieradās Augšvimpolstrītā. Paturēdams prātā, ka šīs tikšanās tika nodēvētas par neformālām, viņš bija ģērbies rīta uzvalkā – izcili piegrieztos zilos svārkos, svītrotā vestē, gaiši dzeltenās šaurās biksēs un mirdzoši nospodrinātos zābakos, kurus spodrināt līdz nevainojamam spīdumam bija viens no viņa kambarsulaiņa galvenajiem pienākumiem.

Lorda Olverstoka māsasdēls lords Baksteds bija ģērbies baltā vestē, melnās biksēs un svītrotās zeķēs, un šāds ansamblis neko īpaši neatšķīrās no vakaram piemērota ģērba. Divi ļoti jauni džentlmeņi bija uzvilkuši kreklus, kuru iestīvinātās apkaklītes slējās līdz vaigiem, viņi bija izvēlējušies biedējošu izmēru kaklautus un pirkstos salikuši pārmēru daudz gredzenu. Viņu svārkiem bija neskaitāmi daudz kabatu. Tie bija dendiji iesācēji, kuri līdz brīdim, kad marķīzs ienāca telpā, bija jutušies visai apmierināti ar savu pūliņu rezultātiem. Ieraudzījuši uz sliekšņa lorda Olverstoka slaido, garo augumu, viņi sāka šaubīties. Viņa gaišību daba bija apveltījusi ar lieliskiem pleciem, un viņam nebija nepieciešamības tos akcentēt ar īpašiem polsteriem; viņš arī neizjuta vēlmi pārlieku iespīlēt jostasvietu apģērbā. Viņa apkaklītes augstums bija visai samērīgs, kaklauts apsiets skaisti, taču neuzkrītoši, bet kabata – tikai pulkstenim; pirkstā bija masīvs zelta zīmoggredzens. Nevienam nebija ne mazāko šaubu, ka šajā telpā marķīzs ir viselegantākais vīrietis.

Viņš bija ieradies pašā sarunu karstumā, bet visi piepeši apklusa, kad Badls cēli paziņoja par viņa ierašanos. Vien Felikss izsaucās: – Tas taču ir lieliski! Brālēns Olverstoks! Es ļoti priecājos, ka atnācāt! Paldies! Misters Trevors sacīja, ka jūs par visu esat parūpējies un jau nākamajā nedēļā mēs varēsim doties uz jauno naudas kaltuvi. Vai jūs esat pārliecināts, ka arī pats nevēlaties turp doties?

Misteram Dārsijam Mortonam radīja pārsteigumu izteiksme, kas parādījās lorda Olverstoka sejā, kad viņš atbildēja puisim. Tādu maigumu drauga sejā viņš vēl nekad nebija manījis. Frederika ar sveicienam pastieptu roku devās pretī viesim, un lords Olverstoks viņai uzsmaidīja. Misters Mortons jutās pilnīgi satriekts. Tāds smaids nemaz nelīdzinājās tiem, ar kādu viņa gaišība apveltīja dāmas, kas centās iegūt viņa labvēlību. Šis smaids bija daudz siltāks un intīmāks. Prātā misters Mortons iesaucās: “Vai manu! Nudien? Vai tiešām vējš pūš no tās puses?”

Frederika sasveicinājās ar negaidīto viesi un klusu vaicāja: – Kam jāpateicas, ka esat ieradies, brālēn Olverstok?

– Manai pienākuma apziņai, – marķīzs atbildēja un ar ironiju piebilda: – Baidījos, ka jums varētu būt nepiemērota sabiedrība.

Iesmējusies un tūdaļ savaldījusies, Frederika veltīja viņam apburošu skatienu, brīnišķīgi pasmaidīja un sacīja:

– Man liekas, brālēn, ka ar lielāko daļu mūsu viesu jūs esat pazīstams. Un šīs ir mis Apkota un mis Pensbija! – Kad lords Olverstoks bija paklanījies abām, Frederika viņu iepazīstināja ar abiem jaunajiem švītiem. Tos marķīzs pasveicināja ar vieglu galvas mājienu, bet viņu pārspīlētos ietērpus novērtēja ar mazliet sarauktu pieri un iznīcinošu smaidu. Pēc tam viņš pievērsās pārējiem viesiem. Tur bija Dārsijs Mortons un kāds ļoti kluss vīrietis, sers Marks Lainems, kā varēja secināt, kā arī vēl četri marķīzam ļoti labi pazīstami cilvēki, kas mulsi raudzījās pretī. Lords Baksteds, Endimions un Hloja Dontriji un viņa paša cienījamais sekretārs misters Trevors.

Hlojas dvēseles stāvoklis bija izskaidrojams ar to, ka viņai priekšā stāvēja cilvēks, kuru jau kopš pašas bērnības viņai mācīts uztvert kā visvarenu labdari: un kā tādu viņu nekādos apstākļos nedrīkstēja sadusmot. Savukārt visi trīs džentlmeņi izskatījās tik apmulsuši, it kā būtu pieķerti kādā smagā pārkāpumā.

Misters Trevors nemēģināja paskaidrot, kālab atrodas šajā mājā. Endimions ar vainas apziņu sejā sacīja, ka Hloja lūgusi viņu pavadīt. Lords Baksteds savukārt pavēstīja, ka gluži vienkārši iegriezies apraudzīt, kā lēdijām klājas.

Marķīzs neizrādīja ne mazākās neapmierinātības pazīmes, laipni viņiem uzsmaidīja un devās pie mis Vinšemas, kura sēdēja ar adīkli rokās, laiku pa laikam veltīdama ļaunīgus skatienus viesiem. Ieraudzījusi lordu Olverstoku, viņa sadrūma vēl vairāk un visai strupi atbildēja uz viņa pieklājīgo sveicienu.

Nezaudējis drosmi, marķīzs apsēdās viņai blakus un centās uzsākt sarunu. Viņš ļoti pūlējās sarunbiedrei iepatikties, un vēlāk mis Vinšema atzinās Frederikai, ka, viņasprāt, lordam vismaz esot labas manieres un viņš radot saprātīga cilvēka iespaidu.

Lords neviesojās pārāk ilgi un arī nepiedalījās skaļajā spēlē, ko bija ierosinājuši jaunākie pasākuma dalībnieki. Ļoti maz uzmanības Olverstoks pievērsa saviem radiniekiem un vispār izlikās neredzam abus jaunos švītus, bet promejot jau bija uzzinājis šo to noderīgu.

Endimions bija kā apmāts ar Haritu, Baksteds, pēc visa spriežot, interesējās par Frederiku, bet Čārlzs Trevors, par spīti savaldīgumam, tomēr nespēja noslēpt, ka ir iemīlējies. Bija tikpat skaidri manāms, ka viņa jūtas nav palikušas bez atbildes un ka Čārlzs baidās no sava augstdzimušā darba devēja, kurš varētu iznīcināt viņa nolūkus jau pašā iedīglī. Tādas pašas raizes, spriežot pēc piesardzības pilnā skatiena, juta arī Endimions. Baksteda mulsuma iemesls varēja būt tāds, ka viņš bažījās, vai tikai Olverstoks nenosūdzēs viņu mātei. Un par labu šim uzpūtīgajam pamuļķim bija jāteic, ka viņš allaž pūlējās pats noteikt savu dzīvi un nekad neizrādīja vēlēšanos būt atkarīgs no sava tēvoča žēlastības.

Patiesība gan bija tāda, ka Olverstoks ļoti nosacīti interesējās par sava mantinieka nākotni, bet par māsasdēla gaitām vispār nevēlējās zināt neko. Ja abi jaunie cilvēki būtu to zinājuši, viņi varētu justies pilnīgi mierīgi. Lordam Olverstokam tuvāks bija viņa sekretārs, kura vēlmi apprecēties ar Hloju Dontriju viņš neatbalstīja, lai arī negrasījās iejaukties mistera Trevora personīgajā dzīvē. Čārlzs bija talantīgs, taču trūcīgs; laulības ar meiteni, kuras mantiskais stāvoklis arī dēvējams par visai pieticīgu un kurai turklāt nebija nekādas ietekmes, laikam jau nevarētu nodrošināt jaunā vīrieša politiskās ambīcijas.

Sarunājoties ar mis Vinšemu, marķīzs laiski vēroja Hloju, mazliet pievēris plakstus. Piemīlīga meitene, taču vēl ļoti jauna, pat īsti vēl nav uzplaukusi. Mulsa sārtuma iekrāsotie vaigi liecināja par jaunību un iemīlēšanos, tomēr viņas sejā dīvainā kārtā bija domīga izteiksme. Lords pamazām sāka saprast, kas šajā meitenē Čārlzam licies tik pievilcīgs. Ja mistera Trevora jūtas izrādīsies spēcīgas, nāksies vien viņam piedāvāt atbalstu. Ja nebūs bagātas un ietekmīgas sievas, Čārlzam būs nepieciešams patrons, kurš veicinās viņa karjeras augsmi nevis ar naudas palīdzību – jo, visticamāk, Čārlzs no tādas naudas atteiksies –, bet atrodot viņam darbu valdības aprindās, kur šā cilvēka centība un talanti nodrošinās atzinību un strauju virzību augšup. Un tas nebūs grūti panākams. Daudz grūtāk būs atrast viņam aizvietotāju sekretāra amatā. Lai gan tas vēl nebija steidzami risināms jautājums. Marķīzs nojauta, ka Hloja ir Čārlza pirmā nopietnā aizraušanās, bet viņai šis puisis ir pirmā mīlestība, kas varēja arī pavisam vienkārši beigties.

Daudz sarežģītāk bija noteikt, vai Haritai pret Endimionu ir radušās nopietnākas jūtas nekā pret pārējiem viņas apbrīnotājiem. Izskatījās, ka pret visiem viņa izturas vienādi draudzīgi un laipni; sajūsma, kas uzplaiksnīja viņas acīs, raugoties uz Endimionu, nebija nekāds pārsteigums. Viņš nudien bija ārkārtīgi izskatīgs jauneklis.

Sers Marks lordam īpaši nepatika. Viņš nemīlēja romantiskus melanholiķus un uzskatīja, ka Lainemam ir tikpat lielas iespējas iegūt Haritas roku un sirdi, kā panākt mīlestību no kādas statujas. Šis cilvēks pat necentās iegūt kādu īpašu viņas uzmanību. Vīrietim pietika ar to, ka viņš var sēdēt Haritai blakus un ar sapņainu smaidu (kas marķīzam šķita pilnīgi idiotisks) raudzīties uz viņu. Arī spēlē sers Marks nepiedalījās, bet turpināja savus sapņainos vērojumus. Lords Olverstoks, atvadījies no mis Vinšemas, piegāja pie viņa un izsmējīgi pavaicāja: – Esat sajūsmā par manu aizbilstamo, Lainem?

Satrūcies sers Marks pagriezās. Ieraudzījis, kurš pārtraucis viņa sapņojumus, vīrietis piecēlās, paklanījās un sacīja: – Jā, milord. Viņa ir gluži kā izkāpusi no Botičelli gleznas, vai jums tā nešķiet? It kā citā dzīvē viņa būtu pozējusi, kad tapa glezna “Veneras dzimšana”. Diemžēl viņu nevar ieslodzīt rāmī, lai pastāvīgi varētu apbrīnot. Man ļoti gribētos, lai šie vaibsti allaž paliktu tādi kā šodien! – sers Marks nopūtās. – Un tas, protams, nav iespējams. Šī nevainība, ko skatām šodien, šis sievišķības rītausmas mirklis… tas viss jau drīz būs zudis. Gadi un sadzīviskas kaislības atstās savu nospiedumu, viņas skaistumu padarīs skarbāku…

– Un dāvās viņai dubultzodu! – sera Marka vietā pabeidza teikumu Olverstoks, kuram jau bija apnikušas visas šīs romantiskās muļkības.

Atstājis seru Marku, lords devās atvadīties no Frederikas. Viņa tobrīd dalīja pie galda sēdošajiem spēles kauliņus, taču, ieraudzījusi Olverstoku, pasniedza kārbiņu māsai un kopā ar viesi devās uz kāpnēm.

– Nemēģināšu jūs aizkavēt, ja reiz tik steidzīgi atvadāties, – viņa sacīja. – Nemaz nešaubos, ka jums bija neciešami garlaicīgi. Ceru, jūs vismaz pārliecinājāties par to, ka mēs laiku pavadām piemērotā sabiedrībā.

– Jā gan. Sabiedrība ir visai pieņemama, – lords atteica. – Īpaši jau jūsu tikumības paraugs, kura vienīgā vēlēšanās ir ierāmēt jūsu māsu kā gleznā un piekarināt pie sienas, lai viņa allaž priecētu skatienu.

– Ierāmēt? – neticīgi pārvaicāja Frederika. – Viņš nevarēja pateikt kaut ko tādu!

– Pavaicājiet viņam pašam.

– Tās taču ir muļķības! – Frederika ar riebumu izsaucās. – Man ne prātā nenāca, ka viņš ir tāds nelga.

– Nē, nē! Viņš ir romantiķis ar dzejnieka dvēseli un prot novērtēt skaistumu.

– Vēlmē pārvērst Haritu par gleznu es neredzu ne mazākās romantikas. Laikam jau jums bija taisnība, kad sacījāt, ka viņš ir garlaicīgs tips, – kā allaž godīgi atzina Frederika.

Marķīzs sāka smieties.

– Jā, tomēr ļoti godājams, varat man ticēt! Viņš Haritas skaistumu uzskata par ļoti tīru un pilnīgu un vēlas, lai viņa allaž paliktu tieši tāda.

Frederika sarauca pieri un mirkli raudzījās uz lordu, pēc tam sacīja: – Tas pierāda, ka seram Markam pret viņu vispār nav nekādu maigu jūtu. Un viņu es uzskatīju par daudzsološu partiju!

Olverstoka skatiens uzzibsnīja, un viņš nopietni teica:

– Nāksies vien jums meklēt kādu citu. Varbūt es spēšu palīdzēt? Manuprāt, jums bija radies iespaids, ka Haritai nederēs jauneklis, tad nu es… vai jums būtu iebildumi pret atraitni?

– Neapšaubāmi! – atbildēja Frederika. – Pat vēl vairāk, brālēn, es jūs ļoti lūdzu, neraizējieties par šīm mūsu lietām! Es vēlējos, lai jūs mums paverat durvis uz augstāko sabiedrību. Jūs to izdarījāt, un es to augstu vērtēju, tomēr nevēlos, lai jūs turpinātu par mums raizēties. Turklāt tas nudien vairs nav nepieciešams.

– Dieva dēļ, nedusmojieties! – lords iesaucās. – Jūs vienkārši esat ierosinājusi manu interesi…

– Meklēt atraitņus Haritai?

– Tas taču bija joks!

– Visai neizdevies, man jāteic, – strikti novērtēja Frederika.

– No sirds atvainojos! Es to savu atraitni nemēģināšu iepazīstināt ar Haritu, bet jūs katrā laikā varat paļauties uz maniem pakalpojumiem un padomiem. – Frederika nojauta, ka šis ir kārtējais Olverstoka jociņš, tomēr paša lorda acīs nemanīja jautru spīdumu. – Vai esam vienojušies? – viņš vaicāja un spēcīgi saspieda viņas pirkstus, kas bija pieskārušies kāpņu margām. – Jums piemīt gan veselais saprāts, gan gribasspēks, tomēr man nav pārliecības, ka jūs kāds nespētu piemānīt.

– Jā, protams, – viņa mulsi sacīja. – Pateicos, jūs esat ļoti laipns. Ja gadīsies, ka man būs nepieciešams padoms vai es būšu nokļuvusi nepatīkamā situācijā, tad noteikti vērsīšos pie jums. Tomēr apsolu, ka vairs neievilkšu jūs nekādos sarežģījumos! – Frederika vēlējās atbrīvot roku, taču marķīzs to pacēla pie lūpām un noskūpstīja.

Meiteni pārņēma savāda sajūta, kas līdzinājās elektriskās strāvas triecienam. Viņai mazliet noreiba galva, un tikai dažas minūtes pēc Olverstoka aiziešanas viņa atkal atgriezā viesistabā. Paraža skūpstīt dāmām rokas jau pamazām grima aizmirstībā. Vecmodīgi džentlmeņi gan to visai bieži vēl darīja, īpaši, ja runa bija par precētām sievietēm, taču lords Olverstoks nebija pieskaitāms pie vecmodīgajiem un Frederika nebija precējusies. Iespējams, šādi rīkojoties, viņš nebija domājis neko īpašu vai varbūt vēlējās uzjautrināties, jo viņa bija sacījusi, ka nekad nav mīlējusi. Frederika bija pieradusi marķīzu uzskatīt par uzticamu draugu un nelabprāt atteiktos no tā. Ja Olverstoks iedomājies, ka varēs Frederiku padarīt par savu kārtējo flirta objektu, tad viņš rūgti maldījās. Viņa nealka šādi koķetēt un vēl jo mazāk nokļūt to sieviešu sarakstā, kuras viņš kā nederīgas atraidījis.

Kad pēc trijām dienām Frederika satika marķīzu Bondstrītā, viņš pat nemēģināja izrādīt kādas īpašas galantuma zīmes un drūmi pavaicāja, kālab viņu neviens nepavada. – Man liekas, es jau jūs brīdināju, Frederika! Londonā nav vietas laukiem piemērotām paražām.

– Brīdinājāt, – viņa atteica. – Lai gan nevaru sacīt, ka es pievērsu ļoti lielu uzmanību jūsu brīdinājumam, tomēr šajā dienā mani patiešām pavada radiniece.

– Kura pie visām savām labajām īpašībām pamanījusies pievienot arī spēju kļūt neredzamai?

Ar grūtībām apspiedusi smieklus, Frederika salti paskaidroja: – Viņa šajā veikalā iepērkas, un mēs esam sarunājušas drīzumā satikties Hukema bibliotēkā. Ceru, ka esat apmierināts?

– Nebūt ne. Ja nevēlaties, lai jūs uzskata par frivolu, tad jūs nedrīkstat viena pati staigāt pa Londonas smalkajām vietām. Un vēl jo vairāk Bonstrītā! Ja tomēr jūsu mērķi ir tādi, tad meklējiet sev kādu citu aizbildni un nejauciet man prātu ar savām muļķībām par jūsu cienījamo vecumu. Herefordšīrā jūs varbūt varat uzdoties par dzīvesgudru sievieti, taču šeit jūs esat vien nepieredzējusi meitene. Pat ļoti nepieredzējusi meitene, Frederika!

Šie skarbie vārdi uzjundīja Frederikā visai pretrunīgas emocijas. Vispirms viņai gribējās atcirst kaut ko tikpat asu, jo, viņasprāt, marķīzs būtu to pelnījis par savu uzpūtību. No otras puses – Olverstoks bija pat ļoti spējīgs atteikties no aizbildniecības sniegšanas, un tas ja ne pilnībā izjauktu visus Frederikas plānus, tad vismaz krietni apgrūtinātu to realizēšanu. Turklāt Frederika apjauta, ka, zaudējot marķīza draudzību, viņa zaudēs arī savu dvēseles mieru.

– Protams, es esmu nepieredzējusi meitene, – viņa sacīja, izvēlējusies saprātīgu kompromisa ceļu, – jo līdz brīdim, kad ieraudzīju tuvojamies jūs, es šo vietu nemaz neuzskatīju par īpaši smalku. Muļķīgi, protams! It kā es neko nebūtu dzirdējusi par švītiem, kas mēdz šeit apgrozīties. Un jūs… kā to sauc? Arī esat promenādē?

– Nē, neesmu, – attrauca lords, un viņa skatienā uzzibsnīja jau pazīstamās liesmiņas. – Es dodos uz Džeksona boksēšanās salonu.

– Cik briesmīga vieta!

– Dīvaini šos vārdus uzklausīt no jums, kas vēl pavisam nesen man skaidroja par “labu mācību”, ko šāda vieta var dot.

Frederika iesmējās. – Vienalga tā vieta ir briesmīga! Bet jūs izturējāties nepiedienīgi, jo ļāvāt, lai padaru sevi par muļķi, skaidrodama jums par šo sportu, ja reiz pats par to zinājāt krietni vairāk.

– Tā jau laikam ir, – viņš piekrita. – Un vēl es krietni vairāk par jums zinu, kādi noteikumi jāievēro jaunām dāmām no labām ģimenēm.

– Jūs nu gan esat viens neciešams cilvēks! Es taču jau atvainojos un atzinu savu vainu.

– Ja manis nepamatota apvainošana, pēc jūsu domām, nosaucama par savas vainas atzīšanu…

– Ne tuvu tā nebija nepamatota! – aizstāvējās Frederika. – Jau tuvākajās dienās, manu meitenīt, – lords savaldīgi sacīja, – jūs, visticamāk, saņemsiet, ko esat pelnījusi. Vismaz es atļaujos tā cerēt.

– Cik nelaipni no jūsu puses! – Frederika jautri piemiedza marķīzam ar aci, taču jau gandrīz tūdaļ atkal kļuva nopietna un piebilda: – Jums nu gan gadījies grūts uzdevums… uzraudzīt tādus kā mēs! Lūdzu, piedodiet, jūs patiešām pret mums esat izturējies ārkārtīgi laipni, milord! Tomēr jūs labi zināt, ka manos nodomos neietilpa jūsu iesaistīšana mūsu darīšanās. Tagad es esmu stingri nolēmusi vairs nevērsties pie jums, kaut arī gadītos kāda negaidīta problēma.

– Atļaušos secināt, ka jūsu brāļi pašlaik neiesaistās nekādos riskantos pasākumos, – lords Olverstoks sacīja.

– Nu jau jūs izturaties gaužām netaisni! – sašuta Frederika. – Mēs taču nelūdzām, lai dabūjat Feliksu nost no kuģa. Un, ja runājam par Džesamiju, tad viņš vispār nemēdz iekļūt nepatikšanās.

Marķīzam atlika vien piekrist, lai gan pēc nedaudzām dienām tieši Džesamijs viņu iesaistīja notikumā ar velosipēdu.

Savādais braucamrīks bija radīts pavisam nesen, taču strauji ieguva popularitāti. Konstrukciju veidoja ar rāmi savienoti divi riteņi; pirmais ritenis bija iegriežams kustībā ar sviras palīdzību, bet starp riteņiem atradās sēdeklis. Braucamrīku varēja vadīt ar kāju palīdzību, turklāt daži pat pamanījās attīstīt visai vērā ņemamu ātrumu, veikli balansējot un strauji kustinot kājas. Džesamijs parkā ieraudzīja vienu no šādiem pratējiem kopā ar visu velosipēdu un kaislīgi iekāroja arī pats sasniegt tādus rezultātus. Pēc dabas jauneklis bija īsts piedzīvojumu meklētājs, un pilsētā viņam ļoti pietrūka jāšanas zirga mugurā; turklāt viņš labprātīgi bija noteicis sev cītīgu mācību režīmu, bet šajā gadījumā dvēsele sacēlās protestā. Viņam šķita, ka ir atradis veidu, kā Frederikai neuzlikt papildu finansiālu slogu, tomēr ļaut izlauzties savai nevaldāmajai enerģijai un parādīt pasaulei, ka ne tikai viņa jaunākais brālis ir spējīgs uz riskantiem gājieniem.

Izrādījās, ka šo māku var apgūt vairākās skolās un spējīgākajiem audzēkņiem tur pat izīrēja velosipēdus. Džesamijam vajadzēja pavisam nedaudz laika, lai kļūtu par vienu no daudzsološākajiem braucējiem, ar apskaužamu vieglumu lavierētu garām zirgu vilktajām ekipāžām un nonāktu klusākās ielās. Šajos braucienos viņu pavadīja Lufra, un māsas nosprieda, ka jauneklis kaut mazliet padarījis vieglāku savu stingro mācību režīmu, lai veltītu laiku arī uzticamajam draugam.

– Labi gan, ka mēs atvedām Lufru uz Londonu, – ieminējās Frederika un mazliet pavīpsnāja. – Un labi, ka viņš padzenāja tās govis Grīnparkā. Džesamijs nosprieda, ka sievietēm suni nedrīkst uzticēt. Un nekas cits viņu nespētu atraut no grāmatām.

Džesamijs vēl nebija tik pieaudzis, lai viņam negribētos pārsteigt savu ģimeni ar jaunapgūto prasmi, tomēr pagaidām viņš nevienam neko nebija stāstījis. Beidzot, sācis justies visnotaļ droši divriteņa seglos, viņš nolēma piebraukt pie mājas durvīm un pasaukt māsas, lai nodemonstrētu savu veiklību. Pagaidām gan viņam vēl bija pagrūti tikt sēdeklī, taču negribējās šo niansi rādīt ģimenes locekļiem. Viņš pavingrinājās vēl vairākas stundas un tikai tad devās visbiezāk apdzīvotajā pilsētas daļā. Garā Pikadili nokalne viņam izrādījās nepārvarams kārdinājums. Daži skatītāji bija pilnīgā sajūsmā par šādu māku, bet vēl citi jutās šokēti. Galu galā Džesamijam izdevās piesaistīt sev daudzkārt lielāku uzmanību, nekā gribējies.

Katastrofā bija vainojams garspalvains retrīvers, kurš lēnā solī gāja nopakaļ savam saimniekam. Ieraudzījis dīvaino transportlīdzekli, viņš, skaļi riedams, metās pie tā. Džesamijs bija pietiekami labi iepazinis suņus, kas šādi krīt virsū ekipāžām, tālab īpaši nesatraucās, taču Lufra, kurš turējās saimniekam iepakaļ, pamanīja uzbrukumu draugam un steidzās palīgā.

Saķērušies niknā cīniņā, abi suņi ietriecās divritenī; Džesamijs, pūlēdamies tomēr saglabāt līdzsvaru, uzbrauca kādam cilvēkam, kurš laboja krēslu. Vairs nespēdams valdīt pār braucamrīku, jauneklis nokrita uz bruģa un tikai laimīgas nejaušības pēc nepakļuva zem zirga pakaviem.

Veiksmīgā kārtā kučierim tomēr izdevās pagriezt zirgus uz citu pusi, un Džesamijs piecēlās kājās viss vienos skrāpējumos un zilumos, tomēr ar veseliem kauliem. Satriekts un pazemots, viņš piepeši ieraudzīja ainu, kas spētu uzdzīt šausmas jebkuram citam sešpadsmit gadus vecam jaunietim, kuram piemīt mazāk drosmes.

Spējā zirgu gaitas maiņa bija izjaukusi satiksmes kustību ielā, gaisu tricināja negantas balsis, savstarpēji apvainojumi un visai rupji vārdi. Kādu padzīvojušu dāmu karietē pārņēma histērija. Vīrietis, kurš bija labojis krēslu, žēlojās, ka esot pamatīgi sasities, turklāt viņa mēbele tagad esot salauzta, savukārt retrīvera saimnieks sauca pēc palīdzības, lai izšķirtu suņus. Un Džesamijs pievērsa uzmanību tieši tās problēmas risināšanai. Viņam izdevās pārliecināt otra suņa saimnieku, ka vajag nevis sist abus kaušļus, bet gan cieši turēt savu suni pavadā, un tādējādi varēja atvilkt Lufru nost. Džesamijs pat īsti nepaguva sākt atvainošanos, kad saniknotais džentlmenis jau apvainoja Lufru kautiņa izraisīšanā, nodēvēdams dzīvnieku par “traku kranci”. Šāda izturēšanās vairs nerosināja vēlēšanos atvainoties, tālab Džesamijs apgalvoja, ka retrīvers uzklupis viņam, turklāt bez jebkāda iemesla.

– Vai jums patīk suņi, kas savu saimnieku neaizstāv? – viņš vaicāja. – Man noteikti ne!

Aizvien vairāk cilvēku jau žēlojās par nodarītajiem zaudējumiem un draudēja ar tiesu. Skandāls pamazām ieguva gluži biedējošus apmērus, un nabaga Džesamijs vairs īsti nezināja, ko iesākt. Kad viņam vaicāja, kā viņu sauc un kurp viņš devies, jauneklis skaidri iztēlojās, kā šis pūlis uzbrūk Frederikai un sāk no viņas pieprasīt milzīgas naudas summas. Tālab viņš, spēja impulsa vadīts, paziņoja: – Es braucu uz Bārklija laukumu… uz mana aizbildņa marķīza Olverstoka namu!

Tobrīd Džesamijs domāja vienīgi par Frederikas pasargāšanu, taču jau drīz saprata, ka ir izrunājis gluži vai maģiskus vārdus. Solījumi atlīdzināt zaudējumus tika pieņemti, lai gan iepriekš tos noraidīja; retrīvera saimnieks izteica cerību, ka aizbildnis stingri sodīs Džesamiju, un devās savās gaitās, bet padzīvojusī dāma, kas jau pamazām bija atguvusies, nolasīja viņam īstu lekciju un apsolīja, ka noteikti visu pastāstīs marķīzam.

Tā nu sagadījās, ka Merivilu ģimenes pārstāvis jau otro reizi ieradās Bārklija laukumā apmeklētājiem neierastā stundā un pieprasīja nekavējoties paaicināt marķīzu. Tikai, atšķirībā no Frederikas, jauneklis neatteicās no piedāvātajiem Čārlza Trevora pakalpojumiem. Džesamijs ātri un diezgan saraustīti izstāstīja viņam par notikušo.

Drīz telpā ienāca arī lords Olverstoks un apvaicājās:

– Kas par satraukumu? Vikens man pavēstīja… – Apklusis pusteikumā, viņš pielika pie acs monokli un nopētīja puisi, kuram uz auguma visai skaidri bija redzamas nesenā starpgadījuma pēdas. – Nevaldāmais puika! Vai tu sakāvies? Kāpēc jūs nepārsējāt viņa ievainojumus, Čārlz?

– Man tas vēl netika ļauts, ser, – atbildēja misters Trevors.

– Nē, nekas, – nepacietīgi atteica Džesamijs un noslaucīja asins tērcīti, kas suloja no nelielā skrāpējuma uz pieres. – Es neesmu cietis. Nekā nopietna! Es ierados ne jau tāpēc, bet… Lūdzu, neraizējieties, ser!

– Stāvi rāms! – pavēlēja Olverstoks, tad pacēla ietiepīgā jaunekļa zodu un aplūkoja pret gaismu.

– Tas nebija kautiņš! Es vienkārši nokritu… Un pats biju vainīgs, – ar rūgtumu balsī sevi pēla Džesamijs.

– Nemaz nešaubos. Tikai man nenāk ne prātā gaidīt, kamēr tu ar savām asinīm te notraipīsi visu māju. Čārlz, esiet tik laipns… Nē, labāk es pats to izdarīšu. Panāc šurp, jaunekli! Kamēr es apkopšu tavus ievainojumus, vari man visu izstāstīt.

Džesamijam nekas cits neatlika, nācās sekot lordam ārā no istabas un pa platām kāpnēm doties augšup. Viņš joprojām turpināja apgalvot, ka visi tie sasitumi un skrāpējumi ir tīrais nieks, ka viņš lorda mājā ieradies tikai ar vienu vienīgu mērķi – atzīties nodarījumā, kā arī brīdināt marķīzu, ka vairāki cilvēki alkst saņemt kompensāciju par kaitējumu. Viņš lūdza, lai marķīzs viņiem to naudu samaksā, un apsolīja atdot parādu, cik ātri vien būs iespējams.

Jau drīz, kad Džesamijam no sejas un rokām bija nomazgāti netīrumi, bet notraipītos svārkus viņš bija atdevis Nepam, kā arī atļāvis apstrādāt vieglāk pieejamos skrāpējumus, uzlīmēt plāksteri uz pieres un iedzēris ar ūdeni atšķaidīta brendija devu, jauneklis mazliet nomierinājās un kaut cik sakarīgi spēja marķīzam visu izstāstīt, žņaudzīdams dūres, lai nedaudz apvaldītu trakojošās emocijas.

– Man, protams, nebija ne tiesību viņiem nosaukt jūsu vārdu, ser, ne arī sacīt, ka es te dzīvoju! – izsaucās Džesamijs, pamanījis salto un visai izsmējīgo lorda skatienu. – Es to zinu un izlūdzos piedošanu! Man tas bija jādara, lai viņi neuzkluptu Frederikai. Man nav ne mazākās nojausmas, cik naudas būs jāsamaksā, jo tas braucamais salūza kopā ar krēslu, taču maksāšu es pats, nevis Frederika. Viņai jau tāpat izdevumu pietiek ar Haritu. – Balsī ieskanējās ciešanas.

Marķīzs gluži ikdienišķi noteica: – Ļoti labi, tikai… ko es varētu darīt tavā labā?

Džesamijs atradās uz emocionāla sabrukuma robežas, nosarka, iekoda lūpā un pūlējās atbildēt tik savaldīgi, cik vien spēja: – Jūs varētu aizdot man nepieciešamo naudas summu, ser! Pats par sevi saprotams, es jums visu atdošu. Tiesa, pašlaik man vairs nav daudz atlicis, jo bija jāmaksā par mācību stundām, par velosipēda īri un…

– Par to neraizējies! – sacīja lords. – Es tevi nesteidzināšu.

– Es zinu. – Džesamijs nosarka vēl košāk. – Tikai, lūdzu, nesakiet, ka man nauda jums nemaz nav jāatdod un man nav par to jāsatraucas. Mani nekas nekavēs jums atdot parādu, un iemeslu satraukumam man netrūkst. Jau pirmajā izmēģinājumā es ļāvos kārdinājumam! Es pierādīju tikai to, ka esmu godkārīgs un – pat vēl ļaunāk – vēlējos pārspēt Feliksu. Vai gan bija iespējams man paveikt kaut ko vēl nicināmāku un vēl skaidrāk parādīt, ka neesmu garīdznieka tērpa cienīgs?

– Un kā vēl varēji! – nepiekrita Olverstoks. – Nevajag jau no gluži parasta negadījuma izpūst kaut kādu nāves grēku. Tu vienkārši iekļuvi negadījumā, turklāt ne savas vainas pēc, tālab dvēseles mokām nav nekāda pamata. Es esmu laimīgs, ka tu spēj iekļūt tādās situācijās; tas vienīgi pierāda, ka tu būsi labāks mācītājs, jo izpratīsi cilvēciskas vājības, nevis jau sešpadsmit gadu vecumā tieksies iekļūt svēto kārtā.

Izskatījās, ka šādi vārdi Džesamiju ir pārsteiguši, taču pēc tam viņš sadrūma un novilka: – Jā, bet… kad esi pieņēmis lēmumu un tomēr tev nepietiek spēka pretoties kārdinājumam, tas liecina par rakstura vājumu, vai ne, ser?

– Ja tavs lēmums nozīmē uzvesties kā pilnīgam askētam, tad tev draud patiesas briesmas kļūt par pašapmierinātu pedantu, – skarbi noteica marķīzs. – Bet tu ieradies pie manis pēc palīdzības, un tas vismaz pierāda, ka kritiskās situācijās tu nezaudē galvu. Vienosimies tā, ka tu man parādu atdosi, kad spēsi, bet nedrīksti arī palikt bez penija pie dvēseles. Un par draudiem aizmirsti! Ja kādam kučierim vai krēslu labotājam pietiks nekaunības parādīties manā namā, tad vari būt drošs, ka misters Trevors tiks ar viņiem galā. Bet tādi ļautiņi uz šejieni nemaz nenāk.

Džesamijs sadrūma. – Es jūsu adresi nosaucu ne jau šī iemesla pēc, tas man pat prātā neienāca! Taču… tiklīdz es pateicu, ka esat mans aizbildnis… – Mirkli paklusējis, jauneklis paraudzījās Olverstokam acīs. – Tas ir pretīgi!

– Iespējams, bet tev taču jāatzīst, ka tas ir visai ērti. Varbūt nemoralizēsim tagad par to, cik sekla ir turēšanās pie visiem tiem augstajiem tituliem, un tu uzmanīgi ieklausies, ko sacīšu!

– Jā, ser. – Džesamijs pamāja ar galvu.

– Tu ieradies pie manis pēc palīdzības kā pie sava aizbildņa un tagad esi spiests pakļauties manam lēmumam. Un tālab kopš šīs dienas tu daudz mazāk laika veltīsi mācībām, jo tām tu tērē pārmēru daudz spēku, un vairāk nodosies fiziskām nodarbēm. Turklāt tev nepieciešams nevis velosipēds, bet gan zirgs.

– Ak, ja vien… – Džesamijs mirdzošām acīm gluži nevilšus izsaucās, bet tad aprāvās un pašūpoja galvu. – Es nevaru. Londonā tas ir pārmēru dārgi…

– Par tēriņiem nebēdā. Tu varēsi izmantot vienu no maniem zirgiem.

– Jūs man uzticēsiet savus zirgus? – stomīdamies pārvaicāja Džesamijs. – Nē, ser! Tādu balvu es neesmu pelnījis!

– Tev neviens nekādu balvu nepasniedz. Tā ir pavēle, – sacīja Olverstoks. – Tu laikam neesi pieradis pie kaut kā tāda? – Džesamija mirdzošās acis un drebošās lūpas aizkustināja marķīzu. Viņš pasmaidīja un uzlika roku zēnam uz pleca. – Nenokar degunu! Tu taču pat neesi pārkāpis nevienu no desmit baušļiem, tāpēc izbeidz no mušas izpūst ziloni. Ja Neps jau ir sakārtojis tavus svārkus, es aizvedīšu tevi uz mājām.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā rītā marķīzs saņēma vēstuli no Frederikas, kurā viņa tencināja par laipno rīcību un izteica nožēlu, ka viņam nācies paciest tik daudz neērtību Džesamija izrīcības dēļ. Olverstoks izlasīja vēstuli un saprata, ka tās pieklājīgais tonis slēpj vai, precīzāk sakot, tam bija jāslēpj vēstules autores rūgtais pazemojums. Kad viņi pēc divām dienām sastapās kādā pieņemšanā, Frederika apstiprināja šo marķīza pieņēmumu.

Uz viņa ieinteresēto vaicājumu Frederika sacīja: – Nē, es neesmu sadusmojusies! Es esmu tikai ļoti aizvainota.

Visi mani iebildumi bijuši… Es no sirds jums atvainojos.

– Muļķības! Kāpēc jums būtu jāatvainojas?

– Ak, pie visa vainīga esmu tikai es! – Viņa nopūtās. – Es atvedu Džesamiju uz Londonu un Haritai pievērsu daudz lielāku uzmanību nekā viņam. Nevajadzēja brālim dot tik lielu vaļu. – Pēc mirkļa viņa piebilda: – Lai gan uzbāzties ar savu sabiedrību viņam es arī nevēlētos. Tas viņu noteikti sadusmotu. Un arī tā ir mana vaina. Vajadzēja vismaz pacensties kaut ko mainīt.

– Jūs tikai velti būtu tērējusi laiku. Man gribētos, lai jūs paskaidrojat, kālab tik milzīgi satraucaties par gluži parastu un visai nenozīmīgu notikumu. Man ir skaidrs, kālab uztraucās Džesamijs, bet jūs?

– Ja Džesamijs būtu vērsies pie manis, nevis pie jums, tad man tas viss pat būtu šķitis uzjautrinoši, – viņa steidzīgi pavēstīja, – taču mani tracina fakts, ka viņš tajā ievilka arī jūs. Lai gan Džesamijs visu noliedza, kad es viņu iztaujāju, un atbildēja, ka tā nav mana darīšana, es esmu pilnīgi pārliecināta, ka jūs samaksājāt par nodarītajiem postījumiem, un to es nespēju izturēt!

– Arī Džesamijs nespēja. Tieši tālab es viņam to naudu tikai aizdevu un liku apsolīt, ka viņš mazāk laika veltīs mācībām. Es nešaubos, ka jau alkstat man atdot naudu pēc iespējas ātrāk, taču atļaušos aizrādīt, ka tā gan būtu vistiešākā iejaukšanās citu darīšanās, turklāt tādējādi jūs iznīcināsiet visu, ko man, šķiet, izdevies panākt.

Frederika paraudzījās uz lordu; viņas skatienā jautās siltums un pateicība.

– Ir izdevies, pavisam noteikti. Es baidījos, ka Džesamiju pārņems nomāktība, kā tas parasti notiek gadījumos, kad viņš ir sastrādājis kaut ko līdzīgu. Taču šajā reizē izskatās, ka viņš ir pat pārmēru apmierināts; ne par kādu nomāktību nav ne runas. Žēl, ka jūs neredzējāt brīdi, kad viņš uz zirga piejāja pie manām durvīm un paaicināja mani paskatīties. Viņš bija tik ļoti laimīgs un lepns! Es neiejaukšos, bet atļaujiet vismaz pateikties jums.

– Šis temats mani sāk jau pamatīgi garlaikot! Jūs labāk pasakiet, kas tas par švītu, ar kuru pašlaik dejo Harita.

Frederika paraudzījās uz jaunāko māsu, kura griezās valsī ar kādu jaunu džentlmeni. Jauneklis bija ģērbies pēc pēdējās modes prasībām un likās patiešām aizrāvies ar savas deju partneres daiļumu.

– Tas ir misters Pīters Neivenbijs. Mēs ar viņu iepazināmies viesībās pie lēdijas Džersijas. Viņa man stāstīja, ka jauneklis, tikko ieraudzījis Haritu, steidzās lūgties, lai lēdija viņus iepazīstina. Tas, protams, nav nekas neparasts, tomēr viņš Haritai izrāda nenoliedzami īpašu uzmanību un pat pierunāja savu māti, lai no rīta ierodas pie mums vizītē. Man šī dāma ļoti iepatikās, bet vēl svarīgāk ir tas, ka viņai iepatikās Harita. Cik nu varēju noprast, šī dāma baidās, ka viņas dēlu savaldzinās kāda bagātu vīru medniece, bet mana Harita neesot no tādām. To misis Neivenbija uzreiz atskārta. – Frederika bažīgi paraudzījās uz lordu. – Tā taču būtu laba partija, vai ne?

Marķīzs bija caur monokli pētījis misteru Neivenbiju un atbildēja: – Jaunais Neivenbijs? Jā, pat ļoti laba partija. Viņam piemīt visas nepieciešamās īpašības, ja runājam par izcelšanos un mantisko stāvokli. Par to gan pagaidām var runāt tikai nākotnes formā, bet cerēsim, ka viņa tēvs ilgi vairs nenodzīvos.

– Es nu gan necerēšu uz kaut ko tādu, – nikni atcirta Frederika. – Kā gan drīkst sacīt tik briesmīgus vārdus! Pat jūs, milord…

– Man likās, ka jūs vēlaties apprecināt Haritu ar bagātu cilvēku.

– Es neko tamlīdzīgu neesmu teikusi un vēlos tikai to, lai viņa būtu ērti iekārtojusies dzīvē, bet tam nav nekā kopīga ar titula vai bagātības medīšanu. Es tikai negribētu, lai viņa apprecas ar kādu izskatīgu tukšgalvi, piemēram, tādu kā jūsu pievilcīgais brālēna dēls, kura bagātība ir tikpat niecīga, cik viņa smadzenes. Es būtu jums ļoti pateicīga, ja jūs jau pašā pumpurā iznīdētu šīs attiecības.

– Jūs laikam būsiet daudz ko dzirdējusi no manas māsīcas Lukrēcijas. Ticiet man, Endimions nebūt nav nekāds nabags! Viņš ir mantojis visai pieklājīgu naudas summu.

Frederika attapa, ka dusmu uzplūdā izturējusies ne gluži piedienīgi. – Izlūdzos piedošanu! Man nevajadzēja par jūsu radinieku sacīt šādus vārdus.

– O, šajā ziņā es nemaz neiebilstu! – gluži vienaldzīgi attrauca lords Olverstoks. – Man par Endimionu ir visai maza interese, un es nekādā ziņā neesmu nolēmis iejaukties viņa dzīvē. Tālab jums nebūtu jājūtas man pateicīgai. Tam vajadzētu kalpot jums par mierinājumu. – Viņš izsmējīgi paraudzījās uz Frederiku, taču viņa aizgriezās un iekoda lūpu zobos. – Vai ne? Tā taču ir?

– Nē. Jūs mani izaicinājāt, tomēr man nebija nodoma jūs aizvainot. Ceru, ka tik nepateicīga es neesmu.

– Jūs mani nemaz neaizvainojāt, un jūsu pateicība man nav nepieciešama, – atteica marķīzs. – Tik skarbas atbildes iztrūcināta, Frederika mazliet bažīgi paraudzījās uz Olverstoku. Viņa sejas izteiksme neko nepauda, taču jau pavisam drīz viņš atkal pasmaidīja un piebilda gluži parastā balsī: – Pateicība pieder pie lietām, kas man šķiet neciešami garlaicīgas.

– Tad jums nevajadzētu dot man iemeslu šīm jūtām, – viņa aizrādīja.

Lords Olverstoks atkal palūkojās uz Haritu.

– Jaunais Neivenbijs patiešām izskatās labi! Kā noprotu, jūs vairs nelolojat cerības par viņas gaudeno apbrīnotāju misteru Marku?

– Nē, noteikti ne. Viņš taču ir tikai sapņotājs! Jūs tikai paraugieties… Viņš sēž kopā ar misis Portkolu un ar muļķīgu smaidu sejā vēro Haritu! Tas, ka viņa dejo ar misteru Neivenbiju, viņam nemaz neliekas kaitinoši.

– Tieši tā! – piebalsoja lords Olverstoks. Viņš atkal pielika monokli pie acs un pētīja telpu, līdz atrada meklēto. – Par manu pastulbo brālēna dēlu gan to nevarētu sacīt.

– Viņš patiešām tāds ir! – Frederika izaicinoši apstiprināja.

– Es nekad neesmu to noliedzis, tālab pat negrasos jums atdarīt ar to pašu.

Frederikas vaigos ievilkās mīlīgas bedrītes, tomēr viņa gluži cienīgi pavaicāja: – Es pieņemu, ka jūs gribējāt sacīt… atgādināt man, ka mana māsa nav īpaši gudra?

– Ja jums labpatīk to pateikt šādos vārdos. Jūsu māsa, Frederika, ir skaista, dumja zostiņa! Un jūs to ļoti labi zināt.

Godīgums Frederikai neļāva pat papūlēties atspēkot šādu apgalvojumu. – Tātad jo pamatotāks ir iemesls viņai iziet par sievu pie tāda vīra, kuram piemīt veselais saprāts un labas spriestspējas.

– Ļoti iespējams, jums taisnība. Tikai… vai šāds raksturojums atbilst jaunajam Neivenbijam? Lai gan jāatzīst, ka es neko daudz par viņu nezinu un pēc ārienes spriest nebūtu pareizi, vai ne?

– No visiem derdzīgajiem cilvēkiem, kādus man kaut reizi nācies sastapt… – viņa tomēr nepateica līdz galam un apņēmīgi piebilda: – Nē, es to nemaz nesacīšu! Jūs pats varat nojaust, kādi būtu šie vārdi.

– Nē, man nav ne jausmas. Turpiniet, lūdzu, – mudināja lords.

Mēģinādama apspiest smieklus, Frederika aizgriezās un jutās manāmi atvieglota, jo pie viņiem bija pienācis Dārsijs Mortons. Pārmijis ar šo kungu dažas pieklājības frāzes, lords Olverstoks pievienojās tiem, kas bija sastājušies ap lēdiju Džersiju. Viņam acīmredzot nebija ne jausmas, cik lielu interesi apkārtējos radījis fakts, ka viņš divdesmit minūtes nosēdējis blakus mis Merivilai un viņu vērojuši vairāki acu pāri: ar ziņkārību, ar greizsirdību un ar cinismu; turklāt uzmanībai garām nebija paslīdējis arī tas, ka šās sarunas laikā marķīzs rūpīgi bija pētījis jaunāko mis Merivilu. Bija tādi, kas bažījās, ka šī nevainīgā daiļava varētu kļūt par Olverstoka kārtējo upuri; citi sprieda, ka varbūt marķīzs galu galā sastapis savu likteni; savukārt dažas lēdijas, kuras slepus bija cerējušas, ka lords pievērsīsies viņu meitām, nepārprotami izrādīja sašutumu. Pie sašutušajām bija pieskaitāma arī lēdija Baksteda, tiesa, mazliet citu iemeslu pēc. Viņa, gluži tāpat kā viņas vecākā māsa, vēlējās redzēt Olverstoku apprecam piemērotu sievu, bet viņa tagadējo mantinieku izstumt no spēles. Jau pirmo reizi ieraudzījusi Haritu, viņa pret Meriviliem sāka izjust dzelošu nepatiku. Lēdija Baksteda nešaubījās, ka Džeinas ne pārāk veiksmīgajā debijā bija vainojama tieši Harita. Komplimenti, ko lēdija pastāvīgi uzklausīja par savu aizbilstamo labajām manierēm un izmeklētajiem tērpiem, jau visai drīz iededza cienījamās dāmas sirdī kvēlošu naidu pret Frederiku un Haritu.

Viņa bija apsolījusi ievest māsas sabiedrībā un bija to izdarījusi, tāpēc tagad varēja ar mierīgu sirdi paiet malā, taču arī šo faktu aptumšoja tas, cik ātri un viegli viņas guva panākumus. Lēdija Baksteda jau varēja mierināt sevi ar domu, ka dāmas, kuras aicināja jaunās Merivilas viesos, to darīja vienīgi tāpēc, lai izpatiktu lordam Olverstokam, tomēr viņa lieliski zināja, ka tā nebūt nav taisnība. – Visiem patīk Merivilas, – ar tikko jaušamu ļaunīgu smaidu bija paziņojusi grāfiene Līvena.

– Pēc manām domām, viņas tiek pārmēru augstu vērtētas, – vecākajai māsai vēstīja Luīza. – Harita ir bezrakstura būtne, bet, ja runājam par Frederiku, kā viņa sevi sauc… uzdrošinos ticēt, ka tu arī būsi pamanījusi, cik viņa ir pārspīlēti pašapzinīga un iedomīga!

– Nē, – strikti noteica lēdija Dževingtone, – kaut ko tādu es gan neesmu pamanījusi. Viņas abas ir ļoti patiesas un labi audzinātas meitenes. Harita ir apburoša naivulīte, bet Frederika, manuprāt, ir visai saprātīga jauna sieviete.

– Jā, saprātīga gan! – Lēdija Baksteda nikni izgrūda. – Īpaši visā, kas saistīts ar vīra meklēšanu. Man atliek vien pabrīnīties, kā viņai izdevies izpelnīties tavu labvēlību. Es jau nu gan zināju, ka viņas mērķis bija nedēļas laikā iegūt vajadzīgās pazīšanās.

– Oho, tātad Baksteds ir aizrāvies ar viņu? – pavaicāja lēdija Dževingtone. – Man jau vairākkārt tas tika sacīts, taču es nemēdzu klausīties tenkās. Nesatraucies, Luīza, tur nekas nesanāks!

– Protams, ka nesanāks, ja vien tas kaut mazākajā mērā būs atkarīgs no manis! – lēdija Baksteda atcirta, koši piesarkusi. Žēlsirdīgais smaids nepazuda no lēdijas Dževingtones sejas, un tas lika Luīzai piebilst: – Es ne mazākajā mērā nebaidos par Kārltonu! Bet, mana dārgā Augusta, kā tev patiktu, ja šī “apburošā naivulīte” kādā jaukā dienā kļūs par tavu svaini? – Lēdijai Bakstedai šķita, ka šie vārdi ir radījuši cerēto iespaidu, un viņa triumfējoši turpināja: – Kā gan varēja gadīties, ka tu, kura sevi uzskata par tik gudru, to pat nepamanīji! Vakar Vērnons ne acu nenolaida no šīs meitenes.

Lēdija Dževingtone pavēra muti, bet pēc mirkļa, neko nepateikusi, atkal aizvēra. Tad, veltījusi māsai neuzticības pilnu skatienu, viņa ierunājās: – Luīza, tu esi muļķe!

Tostarp abas jaunavas, kuru prātu nenomāca nekādas precību domas, priecīgi sveica savas ģimenes galvu, kurš gluži negaidot bija ieradies Augšvimpolstrītā. Viņas apskāva un skūpstīja brāli, apsēdināja pašā ērtākajā viesistabas vietā, kā jau īsteni mīlošām māsām pieklājas.

Protams, tieši Frederika bija tā, kura pirmā atgriezās uz zemes un sāka iztaujāt brāli par iemesliem, kas atveduši viņu uz Londonu. Iedzēris garu malku no lielas glāzes, ko Frederika viņam bija pasniegusi, Harijs pasmīnēja un atbildēja: – Mani uz laiku izslēdza.

– Nē, Harij! – izsaucās Frederika.

– Jā, gan. Un arī manu labāko draugu Bārniju. Tu taču pazīsti Bārniju Pīplovu, vai ne? Lielisks puisis!

Frederika gan nepazina šo jaunekli, taču tik jūsmīgā Harija atsauksme par viņu radīja nelāgas priekšnojautas.

Savukārt Hariju sakaitināja Haritas satraukuma pilnā iesaukšanās: – Mīļais Dievs, ko tagad darīsim?

– Neko! Tu nu gan esi īsta zoss! – Harijs nepacietīgi attrauca. – Un kāpēc jūs tagad tā skatāties uz mani? Es taču neesmu izslēgts uz visiem laikiem! Tikai līdz semestra beigām.

– Kāpēc, Harij? – vaicāja Frederika, jo viņai šie brāļa vārdi nemaz nelikās mierinoši.

Viņš sāka smieties.

– Tīro sīkumu dēļ! Mēs tikai mazliet izklaidējāmies. Un ne jau tikai mēs ar Bārniju. Tas notika pēc Džordža Lī dzimšanas dienas, bet tu jau viņu šā vai tā nepazīsti. Varens puisis! Īsāk sakot, nebija nekā tāda, par ko tev vajadzētu satraukties. Goda vārds!

Frederika mazliet nomierinājās un neturpināja iztaujāt brāli, jo pieredze viņai bija mācījusi, ka tādējādi var vienīgi sakaitināt Hariju. Viņai nebija lemts saprast, kādu prieku Harijs un viņa draugi saskata ballītēs, kuras allaž sākās ar iedzeršanu, bet beidzās ar bezjēdzīgiem un postošiem izlēcieniem.

– Patiesību sakot, – turpināja Harijs, – es jau kādu laiku domāju, ka man vajadzētu atbraukt un pārliecināties, vai jums te viss ir kārtībā. Es esmu ģimenes galva. Par laimi, nekas nav noticis, taču jūs varējāt iekļūt kādās nepatikšanās.

Harita ieķiķinājās, bet Frederika, pūloties nesmieties, atteica: – Cik tu esi laipns! Es patiešām jūtos aizkustināta, Harij! Un tavs pienākums bija parūpēties, lai tevi izslēdz!

– To nu gan es neteicu, Fredij! – brālis iebilda.

– Pat man tā nešķiet, – iesaucās Harita, kurai šī saruna likās uzjautrinoša. – Mēs Londonā esam tikai mazliet vairāk nekā mēnesi, bet tev līdz semestra beigām palikušas tikai dažas nedēļas. Nu, brālīt, tu nu gan esi viens briesmīgs radījums!

Harijs iesmējās un sacīja: – Un tomēr man jūs ir jāpieskata. Jūs taču esat sievietes un Londonā līdz šim vēl nekad neesat bijušas.

– Te nu man jāatzīst, ka tev ir zināmas priekšrocības salīdzinājumā ar mums, – piekrita Frederika.

– Mīļo Dieviņ! Kad tad Harijs pabija Londonā? – pārsteigti vaicāja Harita.

– Īsti neatceros. Pirms dažiem gadiem. Viņu ielūdza krustmāte Skrebstere, kas taču kristībās turējusi viņu rokās. Veselu nedēļu viņš nodzīvoja Hārlijstrītā, un viņam tika izrādītas visas ievērojamākās Londonas vietas, vai ne, Harij?

Viņš savaibstījās. – Ar nedēļu bija pilnīgi pietiekami, Fredij! Tēvocis vadāja mani pa visgarlaicīgākajām vietām. Taču Oksfordā es esmu šo to iemācījies un domāju, ka labi zinu, kas ir kas. Man jāteic, ka šī māja man nemaz nepatīk.

– Man tāpat. Tomēr atzīšos tev, ka, par spīti nožēlojamajām mēbelēm un tam, ka māja atrodas nemodernā rajonā, mēs apgrozāmies augstākajā sabiedrībā. Vari man ticēt!

– Zinu. Un arī tas man nebūt nepatīk. To panāca tas Olverstoks, ja? Nekad par viņu nebiju dzirdējis, kamēr tavā vēstulē neuzzināju, ka viņš esot mūsu brālēns. Tagad gan es esmu šo to uzzinājis par viņu un nespēju saprast, kā tu vispār iedomājies tieši pie viņa vērsties pēc palīdzības. Man likās, ka tev ar smadzenēm viss bija kārtībā!

– Ko tu ar to vēlējies pateikt, Harij? – iesaucās Harita. – Brālēns Olverstoks pret mums ir izturējies tik laipni un izpalīdzīgi! Tu nedrīksti iebilst…

– Redz kā? – viņš pārtrauca māsu. – Tagad tādu dziesmu tu dziedi? Un kā vēl varu iebilst! Laipns un izpalīdzīgs… Tad nu gan pateici.

– Jā, īpaši pret zēniem! Vai varbūt tev liekas, ka viņš ir pārmēru stīvs manierēs un salts? Jā, tāds iespaids par viņu patiešām rodas, un daudzi apgalvo, ka viņš esot neciešami augstprātīgs un rūpējoties tikai pats par savu labklāšanos, taču tā nemaz nav tiesa, vai ne, Frederika? Atceries, kā marķīzs veda Feliksu uz lietuvi un parūpējās par to, lai viņš varētu apmeklēt arī jauno naudas kaltuvi? Nemaz jau nerunājot par to, ka lords ļauj Džesamijam izjāt ar viņa brīnišķo zirgu!

– Lords Olverstoks bija šo to parādā mūsu tētim, – savaldīgi teica Frederika, – tieši tālab viņš piekrita… lai gan ne īpaši dedzīgi… uzņemties mūsu aizbildņa pienākumus.

– Aizbildņa? Man nu gan viņš nav nekāds aizbildnis! – kaismīgi iebilda Harijs.

– Tieši tā. Un man arī, jo mēs abi esam pilngadīgi.

– Jā, bet… tu nesaproti!

– Vari man ticēt, es visu lieliski saprotu. Tev nācies dzirdēt, ka viņš ir satriecošs izvirtulis…

– Vai tad viņš tāds ir? – plati iepletusi acis, Harita vēlējās noskaidrot. – Man likās, ka izvirtuļi ir pilnīgi citādi! Viņi izrāda sievietēm nepiedienīgu uzmanību un saka tādus vārdus, ka jāsarkst no kauna. Brālēns Olverstoks nemaz nav tāds. Man bieži ir licies, ka viņš izturas pārmēru stingri.

– Jā, nemitīgi atgādina par labām manierēm un norāj tevi, ja neesi uzvedusies, kā jaunai dāmai piedien… Gluži kā tādu skolnieci, – kaismīgi ieteicās Frederika. – Rimsties, Harij! Lai kāda arī būtu Olverstoka reputācija, attiecībā pret mums viņam nav nekādu nepiedienīgu nolūku. Un sabiedrībā viņš mūs neizveda. Jā, viņš patiesi sarīkoja balli savai māsasmeitai par godu, bet mūs ar visiem iepazīstināja viņa māsa lēdija Baksteda.

Likās, ka Harijam ar šīm atskaitēm vēl nav gana, taču tobrīd ienāca Džesamijs un viņš vairs par to nerunāja. Uzzinājis par brāļa ierašanās iemeslu, Džesamijs sadrūma, bet pēc Harija aizrādījuma, ka viņam nav nepieciešamas nekādas pamācības no jaunākā brāļa, pamāja ar galvu un tikai noteica: – Skaidrs!

– Un lai nebūtu nekādas moralizēšanas! – piebilda Harijs, neuzticīgi vērdamies uz brāli.

– Par to vari neraizēties! Man nav nekādu tiesību moralizēt, – Džesamijs sacīja un nopūtās.

– Oho! Kas tad nu? – Harijs vēlējās uzzināt kaut ko vairāk. – Tikai nesaki man, ka arī tu, garlaicības iemiesojum, esi sarīkojis kādu grautiņu!

– Vispār jau… kaut ko līdzīgu, – Džesamijs drūmi nočukstēja, jo vēl visai dzīvi atcerējās to, kas bija atgadījies Pikadili.

Māsas izstāstīja Harijam, kas bija noticis, kad Džesamijs vizinājās ar tik moderno velosipēdu, un lielais brālis smējās līdz asarām. Galu galā arī pašam Džesamijam sāka šķist, ka viss varbūt nemaz nav tik ļauni, un viņš pievienojās pārējiem jautrībā. Viņš izstāstīja brālim arī to, kādas bija šā negadījuma sekas, turklāt tik sīki aprakstīja lorda Olverstoka zirgus un viņu labākās īpašības, ka māsas jau drīz atcerējās par mājsaimniecības pienākumiem un atstāja viņus divatā.

Kad viss bija izrunāts, arī Harijam nācās atzīt, ka marķīzs bijis ārkārtīgi augstsirdīgs, ļaujot Džesamijam izmantot zirgus. Viņš pat uzteica brāli: – Lai gan lordam jau nebija jāraizējas, tu seglos sēdi labāk par visiem, ko pazīstu!

– Jā, bet viņam tas nebija zināms! – bērnišķā naivumā iebilda Džesamijs.

Harijs pasmīnēja, tomēr neko neteica. Vecākais brālis neuzskatīja, ka būtu viņa cienīgi kaitināt jaunāko, turklāt viņam gribējās pēc iespējas vairāk uzzināt par marķīzu. Džesamijs par Hariju bija vairākus gadus jaunāks, tomēr lielais brālis cienīja mazākā viedokli un paļāvās uz viņa spēju cilvēkos pamanīt neatbilstības morāles normām. Ja Džesamijam arī gadījās kļūdīties savos vērtējumos, tad noteikti ne pārspīlējot kāda cilvēka labās īpašības.

Un Džesamijs par marķīzu varēja sacīt tikai pašu labāko. Jauneklis saprata Harija raižu iemeslu un atzina, ka arī pats sākotnēji bažījies, vai tikai lords Olverstoks negrasās aplidot Haritu.

– Nekā tamlīdzīga! Man nemaz neliekas, ka viņam mūsu Harita īpaši interesētu. Tiesa, vienu reizi viņš Haritu vizināja pa parku, taču Frederika pateica, ka to viņš darījis ar nolūku, lai novērstu kaut kāda nelietīga izvirtuļa centienus pieglaimoties Haritai. Viņš nesūta viņai ziedus un neklaiņo gar mūsu māju kā brālēns Endimions.

– Kas tas vēl par brālēnu? – nesaprata Harijs.

– Endimions. Mēs viņu dēvējam par brālēnu, jo Frederika teic, ka viņš ir kāds ļoti attāls radinieks. Endimions ir brālēna Olverstoka mantinieks un dien leibgvardē. Izskatīgs, bet gluži nekaitīgs puisis, turklāt tik dumjš, ka pat grūti aptvert. Viņš Haritas dēļ ir zaudējis prātu, taču par to nav jāuztraucas. Ir vēl arī brālēna Olverstoka māsasdēli, brālēns Gregorijs un brālēns Baksteds, tiesa, viņam labāk patīk Frederika un…

– Nu, jā… Cik tad mums ir to brālēnu? – Harijs ievaicājās.

– Īsti nemaz nezinu. Ir tik dīvaina sajūta, kad piepeši uzrodas dučiem radinieku, par kuriem nekad iepriekš tu neko neesi dzirdējis.

– Kā gan citādi! Nudien, tas ir ļoti dīvaini.

– Turklāt viņi patiešām ir mūsu radinieki, jo paši to atzīst.

Harijs pašūpoja galvu un sacīja: – Tad jau laikam ar to viss ir kārtībā. Tu teici, ka vienam no viņiem ir iepatikusies Frederika.

– Tur jau ir tas joks! – iesaucās Džesamijs, jo labi apzinājās, kālab Harijs izrāda neticību. – Turklāt viņš ir tik ļoti garlaicīgs tips… – Viņš apklusa un sadrūma. – Man laikam nevajadzēja tā sacīt. Viņš ir ļoti cienījams un krietns cilvēks. Tikai, kad viņš sāk spriedelēt par morāli, tad man uzreiz rodas vēlēšanās izdarīt kaut ko nepieņemamu. Zinu, ka tā nav labi, tomēr tagad vairāk saprotu, ko brālēns Olverstoks domāja, sacīdams, ka es kļūšu par labāku mācītāju, ja pats būšu piedzīvojis šo to satraucošu.

Šie vārdi Harijam šķita parādām lordu Olverstoku labākā gaismā nekā visi pārējie slavinājumi, ko viņam veltīja Džesamijs. Harijs sacīja, ka vēlētos iepazīties ar marķīzu: – Viņam galva ir īstajā vietā.

– Nu… atļaušos sacīt, ka tev nāksies pavadīt māsas uz ballēm un tad jūs noteikti sastapsieties.

– Pavadīt māsas uz ballēm? – šausmu pārņemts, atkārtoja Harijs. – Ko vēl ne? To gan es nedarīšu!

Nekas nespēja likt Harijam mainīt šo lēmumu. Kad māsas mēģināja pierunāt Hariju, viņš apgalvoja, ka esot izaudzis no savām goda drēbēm un tagad nevēloties tērēt naudu jaunu iegādei, bet izklaidēm viņam būšot pietiekami ar paša draugu Bārniju, turklāt viņš domājot, ka vajadzētu aizbraukt uz Herefordšīru un pārliecināties, vai Greinārdā viss ir kārtībā. Vēl viņš aizrādīja, ka esot nekam nederīgs dejotājs un tikai iegrūdīšot visus kaunā, ja kādam ienāktu prātā viņu tomēr aizvilkt uz kādu balli.

Māsas bija vīlušās, taču ne pārsteigtas. Harijs pēc izskata ļoti līdzinājās Haritai un tādā ziņā nekādi nespētu viņas apkaunot, lai cik slikti arī dejotu; turklāt viņš bija ne vien skaists pēc vaiga un augumā padevies, bet viņam piemita arī krietna deva valdzinājuma.

Diemžēl viņam nekad nebija gribējies iegūt lielpilsētas iedzīvotāja smalkumu. Harijs allaž bija gatavs izklaidēm kopā ar draugiem, taču neviens nešaubījās, ka pēc dažiem gadiem viņu pilnīgi apmierinās skvaira dzīve laukos.

Ja viņa lēmums vēl nebūtu tik negrozāms, tad to par tādu padarītu mis Vinšemas indīgais aizrādījums, ka vainu par savu kaunpilno izslēgšanu viņš kaut daļēji varētu izpirkt un dot māsām vismaz kādu labumu. Desmit minūšu pavadīšana mātesmāsas sabiedrībā bija likusi laipnajam un sabiedriskajam Harijam zaudēt pacietību.

Pamanījusi dusmīgās liesmiņas Harija acīs un cieši sakniebtās brāļa lūpas, Frederika iejaucās sarunā un tikai pēc īsa brīža atļāvās aizrādīt, ka Harijam vajadzētu pavadīt māsas uz pieņemšanu pie lēdijas Seftones, ja viņš vēlas iepazīties ar lordu Olverstoku.

Harijam atbilde bija jau gatava. Viņš nelabprāt uzturējās augstākās sabiedrības švītu un dīkdieņu kompānijā, bet ne jau tālab, ka viņa manieres būtu sliktākas. Harijs pavēstīja, ka nevēlas paļauties uz nejaušību, kas dotu iespēju viņam apliecināt savu cieņu lordam Olverstokam. Ja reiz viņi ir tik daudz pateicības parādā šim cilvēkam, tad viņš uzskata par nepieciešamu pats apciemot marķīzu Bārklija laukumā, turklāt tā nebūtu tikai pieklājības vizīte – viņš atdotu arī Džesamija parādu.

– Man jāatzīst, ka es nudien priecātos, ja tu šo parādu atdotu, – sacīja Frederika, – tikai man nešķiet, ka brālēns Olverstoks piekritīs. Tev patiešām ir taisnība, un šāds apciemojums būtu vietā, tomēr neierodies pie viņa pirms pusdienlaika. Mēs ar Džesamiju reiz ielauzāmies pie viņa, kad viņš vēl posās; ja kaut ko tādu atkārtos vēl trešais Merivils, tas jau būs par traku!

– Cik nožēlojams cilvēks! – nicīgi izsaucās Harijs.

Kad Harijs, paklausījis Frederikas padomam, ieradās Bārklija laukumā, pietika tikai ar vienu skatienu, lai secinātu, ka vārds “nožēlojams” nekādā ziņā nav attiecināms uz marķīzu.

Izrādījās, ka Harijs uz Olverstoku nama kāpņu zemākā pakāpiena apstājās tieši brīdī, kad lords nāca ārā, ģērbies Vestona šūdinātos zilos svārkos, gaišās biksēs, apsējis sniegbaltu kaklautu un apāvis žilbinoši spožus zābakus. Veidojās iespaids, ka lords ir īsts elegances paraugs, taču noteikti nav švīts, kas aizraujas ar pārspīlējumiem.

Marķīzs savukārt bija apstājies uz augšējā pakāpiena un raudzījās uz negaidīto apmeklētāju. Viņš mazliet iepleta acis, bet, ātri un uzmanīgi nopētījis viesi, visu saprata. – Netērējiet laiku ar iepazīstināšanu. – Viņš pasmaidīja. – Ja vien es kaut ko neesmu pārpratis, tad jūs sauc Harijs Merivils.

Harijs bija ļoti pieradis pie tā, ka viņu cilvēki pazīst, pateicoties izteiktajai līdzībai ar daiļo māsu, tāpēc nenobrīnījās par lorda vērīgumu.

– Jūs visi esat ļoti līdzīgi, – sacīja marķīzs. – Ienāciet un pastāstiet man, kādi ceļi jūs atveduši uz Londonu! Lai gan… diezin vai ir jēga taujāt. Uz cik ilgu laiku jūs tikāt izslēgts?

Lorda balsī bija saklausāma vien līdzjūtība un interese, tālab Harijs neapvainojās par šādu tiešumu un atbildēja, sirsnīgi smaidīdams: – Tikai līdz semestra beigām, ser. Vainojama vien gluži nevainīga nerātnība. Tomēr direktors pārskaitās un nolēma izrādīt bardzību. Ak, atvainojiet! Es jūs aizkavēju. Pieņemu, ka jums paredzēta kāda tikšanās.

– Nudien, tas nav nekas īpaši svarīgs, – atbildēja lords, pasniegdams sulainim cepuri, cimdus un spieķi. Pēc tam viņš devās uz bibliotēku. – Iemalkojiet kopā ar mani kādu glāzi šerija un pastāstiet, kā varu jums palīdzēt!

– Ak kungs, ser! Par kādu palīdzību var būt runa? – iesaucās Harijs. – Manuprāt, jūs jau tāpat esat pārāk daudz pūlējies manas ģimenes labā. Es esmu ieradies tikai pateikties jums par to.

– Tas ir nudien laipni, taču, ticiet man, nav vērts pateikties.

– Atļaušos jums nepiekrist, – iebilda Harijs, – jo nesaprotu, kādas mums ir tiesības izmantot jūsu pakalpojumus, ser.

– Jūs aizmirstat, ka esam radinieki!

– Te nav runa par aizmiršanu, es nekad to nebiju zinājis, – paskaidroja Harijs. – Frederika apgalvo, ka jūs esot mūsu brālēns, taču man ir visai pamatotas aizdomas, ka viņa ir sacerējusi kādu pasaciņu.

– Jūs esat netaisns pret viņu. Jā, iespējams, mūsu radniecība ir attāla, tomēr atļaušos jums apgalvot, ka mēs kaut kur… saskaramies dzimtas koka zaros.

– Var jau būt, – nepārliecināti bilda Harijs. – Man nekad nav bijusi īpaša interese par mūsu dzimtas vēsturi, bet es neapšaubāmi zinu, ka mums katram ir neskaitāmi daudz radinieku, kurus mēs ne reizi dzīvē pat neesam redzējuši.

– Turklāt daži vēl izrādās visai dīvaini ļautiņi, – klusi noteica viņa gaišība.

– Un kā vēl! – kaismīgi atsaucās Harijs un iesmējās, ieraudzījis ironijas pilno marķīza skatienu. – Es nemaz nebiju domājis jūs, ser! Bet atcerieties, piemēram, manu mātesmāsu Serafīnu. Tiesa, viņa gan nav nezināms radinieks, un man nudien ir žēl, ka tā… Jūs jau laikam ar viņu esat iepazinies?

– Jā, tālab varu izteikt jums līdzjūtību.

Harijs pamāja ar galvu un sacīja: – Nu jā… pret meitenēm jau viņa izturas visai pieņemami, turklāt viņām ir nepieciešama kādas cienījamas padzīvojušas dāmas klātbūtne. – Jauneklis apklusa, jo telpā bija ienācis Vikens un nolika marķīzam priekšā smagu sudraba paplāti. Marķīzs pasniedza Harijam glāzi ar šeriju, viņš to pieņēma un sacīja: – Tomēr, ser, ja reiz mēs esam tik attāli radinieki, tad es neredzu ne mazāko iemeslu, kālab jums vajadzētu par kādu no mums raizēties, un man nudien nepatīk tas, ka Frederika jūs ievilkusi visā šajā notikumā. Es esmu gatavs saderēt, ka bija tieši tā!

– Nē, nē, – lords iebilda. – Jūs laikam nebūsiet dzirdējis par to, ka esmu jūsu tēva parādnieks.

– Nudien, neko tādu es nezināju, – apstiprināja Harijs.

– Un jūs to nemaz nevarējāt zināt, – teica marķīzs un atbruņojoši pasmaidīja, atvairīdams jebkādus iebildumus.

Piepeši Harijam sagribējās pavaicāt, kā gan tas bijis iespējams, ka tik neapšaubāmi izcils cilvēks varējis kļūt viņa savādā tēva parādnieks, tomēr lorda smaids brīdināja, ka šāds vaicājums tiktu uztverts kā nekaunība.

– Lai kā arī būtu, ser, – turpināja Harijs, lielākai drosmei iedzēris vēl malku šerija, – es jūtos milzīgs jūsu parādnieks. Un ne jau tikai par to, ka kļuvāt par manu māsu aizbildni… šo parādu nav manos spēkos jums atmaksāt, bet arī par to, cik jūs bijāt laipns, ka palīdzējāt manam brālim. Un šī parāda atmaksa man ir pa spēkam, tādēļ es vēlos to izdarīt jau tūdaļ pat. Patiesību sakot, tas arī ir manas vizītes galvenais iemesls, tālab pasakiet, lūdzu, kādu summu jums nācās iztērēt Džesamija dēļ.

– Baidos, ka jums nāksies mani atvainot, – marķīzs sacīja. – Pirmkārt, es to nemaz nezinu, jo ar šādām lietām nodarbojas mans sekretārs. Un, otrkārt, es šo summu aizdevu Džesamijam, jo viņš apsolījās pildīt zināmus noteikumus.

– Jā, ser, viņš man izstāstīja par to, un esmu jums ļoti pateicīgs! Lai gan īsti nesaprotu, kālab šis vieglprātis neatveda uz Londonu pats savu zirgu vai vismaz nemēģināja kādu izīrēt… Bet viņš izvēlējās tēlot mocekli!

– Diezin vai Džesamijam būtu pa prātam pirmais zirgs, kas patrāpītos ceļā. Tā kā viņš bija nolēmis izvairīties no izdevumiem par zirgu un tā kopēju, kas rastos, ja viņam pašam būtu savs rikšotājs Londonā, varbūt jūs neiebilstu, ja mēs par šo tematu vairs nerunātu?

Harijs nosarka. – Lūdzu mani atvainot, ser, taču tas nav labi. Manuprāt, Džesamijam neklātos būt tik ļoti atkarīgam no jums. Viņam vajadzēja vērsties pie manis, jo viņa īstais aizbildnis esmu es, nevis jūs.

– Ne mazākajā mērā es negrasos uzurpēt jūsu tiesības! – apliecināja lords.

– Kaut gan, godīgi sakot, par jaunākajiem rūpējas Frederika, – Harijs atzina. – Tomēr es nespēju pieļaut, ka mans brālis taisa tādus parādus.

– Tas jau vairāk skar jūs un viņu, tā nemaz nav mana darīšana. Norājiet viņu, ja uzskatāt to par savu pienākumu.

– Tagad, kad es esmu izlēgts no skolas? – iesaucās Harijs. – Man tomēr vēl ir sirdsapziņa. Turklāt, – viņš atklāti piebilda, – es nepieļaušu, lai Džesamijam būtu iemesls man atbildot kaut ko pārmest.

Marķīzs pasmaidīja.

– Tad atļaušos atkārtot, ka vairs par to nerunāsim! – Tā kā Harijs joprojām neizskatījās apmierināts, lords, acīs dzirkstot smiekliem, sacīja: – Varat uzņemties galvotāja lomu, ja uzskatāt, ka viņš parādu neatdos.

Harijs saspringa un visai strikti atteica: – Par to es nudien nebaidos!

– Un es tāpat.

– Es bažījos par kaut ko citu, – turpināja Harijs, jau mazliet nomierinājies. – Varbūt viņš galu galā iztērēs visu.

– Tādā gadījumā jūs, – sacīja lords, – steigsieties viņam talkā. Tomēr man neliekas, ka šāda nepieciešamība patiešām varētu rasties. Manuprāt, runa varētu būt par gaužām nenozīmīgu summu. Turklāt tagad Džesamijs katru rītu dodas izjādē ar kādu no maniem zirgiem, nevis pārslogo savas smadzenes ar zinātnes faktiem. Gandrīz vai jāteic, ka parādnieks esmu es, nevis viņš, jo es vairāk uzticos viņam, ne saviem zirgu puišiem.

– Nevaru jums nepiekrist, – atbildēja Harijs. – Džesamijs daudzējādā ziņā ir visai savāds puisis, taču jātnieks izcils!

Par saviem zirgiem jums nudien nav jāraizējas.

– Ja reiz nav jāraizējas, tad šo jautājumu varam neapspriest, – sacīja Olverstoks. – Kādi ir jūsu paša plāni? Vai esat nolēmis apgrozīties augstākajā sabiedrībā?

Harijs nejutās pilnībā pārliecināts par to, ka nekādām raizēm nav pamata, tomēr vairs nepieminēja brāļa parādu, jo nevēlējās uzņemties atbildību. Viņš sāka apgalvot marķīzam, ka nejūt ne mazāko vēlēšanos apgrozīties sabiedrībā un konkrētajos apstākļos tas pat nebūtu īpaši iederīgi.

– Es grasos apciemot draugu un kopā ar viņu pavadīšu daudz laika.

– Skaidrs. Turieties tālāk no… hm… Tothilfīldsas. Ja tomēr gadīsies tā, ka attapsieties sardzes mājā ar tukšām kabatām, ziņu sūtiet uz šejieni, nevis uz Augšvimpolstrītu. Es par jums galvošu.

– No sirds tencinu, tomēr neesmu noskaņots…

– Neviens jau iepriekš tā nedomā, – attrauca lords. – Un kaut kas tāds katram var gadīties, tālab ir labāk jau laikus nodrošināties. – Viņš domīgi paraudzījās uz savu viesi. – Ja pareizi atceros, jūsu māsa sacīja, ka jūs aizraujaties ar boksu. Ja jums rastos vēlēšanās apmeklēt Džeksona boksa skolu Bondstrītā trīspadsmit, iedodiet viņam šo, un viņš jums izrādīs labvēlību. – Izņēmis no kārbiņas vizītkarti, marķīzs uz tās kaut ko uzrakstīja un ar knipja sitienu to aizvirzīja tuvāk Harijam.

Viņš to veikli noķēra un ātri izlasīja tekstu.

– Tas patiesi ir ļoti laipni, ser! – jauneklis izsaucās. – Es esmu jums ārkārtīgi pateicīgs. Nenoliedzami, es vēl esmu tikai iesācējs, taču bokss man patiešām patīk. Milzīgs paldies! Un tomēr… man nav ne jausmas, kālab jums par mani būtu jārūpējas. – Harijs nosarka un mazliet vainīgi piebilda: – Es vēlējos teikt… tas taču ir tikai izdomājums, ka jūs varētu būt mana tēva parādnieks…

– Kaut kas svaigs un jauns vienmēr vilina, – paskaidroja lords Olverstoks, pieceldamies kājās un tādējādi likdams noprast, ka saruna ir galā. – Kopš brīža, kad uzņēmos jūsu māsu un brāļu aizbildņa lomu… tiesa, tikai nosacīti… es vairs nezinu, kas var atgadīties. Agrāk es to allaž zināju, un, ticiet man, tas bija neiedomājami garlaicīgi!

Harijam nācās vien samierināties ar šādu atbildi. Viņš paklanījās un devās projām, īsti netikdams skaidrībā par to, vai marķīzs viņam patīk vai nepatīk.

Lordu Olverstoku tādas šaubas nenomāca. Jau pēc desmit pazīšanās minūtēm viņš Harijā saskatīja ne tikai jaunekļa tēva labās īpašības, bet arī trūkumus. Jauks, labi audzināts puisis, tomēr ar nepietiekami stingru raksturu – tāds allaž atbildību labprāt novels uz kāda cita pleciem.

“Tikai… kāda velna pēc man jāpiedāvā šim nolūkam savi pleci?” nodomāja marķīzs. “Manā galvā laikam kaut kas nav kārtībā.”

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Ja attiecībā par lordu Olverstoku Harijs vēl nebija īsti ticis skaidrībā, tad par viņa brālēna dēlu un mantinieku ātri vien nosprieda, ka tas ir visnotaļ jauks puisis. Abi jaunie cilvēki jau no pirmā tikšanās brīža iepatikās viens otram, par spīti tam, ka Hariju mazliet bija ietekmējusi Frederikas ne pārāk labvēlīgā attieksme pret šo džentlmeni. Endimions nebija radis gari prātot, taču, ja viņš to darītu, tad noteikti secinātu, ka Harijs viņam patīk. Patiesību sakot, viņam patika visi Haritas radinieki. Misters Dontrijs par Hariju bija dažus gadus vecāks, un viņam piemita galvaspilsētas džentlmeņa slīpējums, kura vecākajam Merivilu brālim pietrūka, toties Endimions neizcēlās ar īpaši spožām prāta spējām un tālab uz katru, kam bija pa spēkam nokārtot eksāmenus, noraudzījās ar cieņu un pat apbrīnu – gluži kā daudzi viņam līdzīgie tukšgalvji, kuriem mācīšanās nozīmēja drīzāk mocīšanos.

Varēja nodomāt, ka vecumu starpība un jūtamā atšķirība intelektuālajā attīstībā radīs barjeru abu jauno vīriešu attiecībās. Un tieši tā uzskatīja Frederika, tomēr viņa nebija ņēmusi vērā kādu apstākli – abi jaunekļi bija kaislīgi sporta cienītāji.

Spriežot pēc tā, kādiem vārdiem marķīza padumjais radinieks aprakstīja zirgu skriešanās sacīkstes, Harijs noprata, ka šis cilvēks ir pieredzējis jātnieks. Endimions bija diezgan pieticīgs cilvēks un īpaši nemēdza lielīties ar saviem panākumiem, drīzāk gan vairāk runāja par neveiksmēm, taču vainoja tajās nevis zirgu, bet pats sevi. Tas, pēc Harija domām, liecināja par labu jātnieku, lai gan viesistabas sarunās viņš demonstrēja visai niecīgas prāta spējas.

Un no medībām zirga mugurā nebija tālu līdz citiem sporta veidiem. Viņi detalizēti apsprieda makšķerēšanu – katram izdevies noķert neticami lielu lasi –, un pēc šās sarunas jau bija grūti noteikt, kuram sarunbiedram otrs iepaticies vairāk.

Frederikai nebija pa prātam tas, cik ātri Endimions iekarojis viņas nepastāvīgā brāļa simpātijas, bet Harita bija mirdzošām acīm klausījusies abu jauno draugu sarunu un vēlāk Harijam žēlabainā balsī vaicāja: – Tev taču viņš patika, vai ne, Harij? – Pēc šiem vārdiem viņa spēji nosarka un piebilda: – Es runāju par mūsu radinieku misteru Dontriju.

– Viņš? Tam puisim nav ne vainas, – atzinīgi noteica Harijs.

– Un viņš ir skaists, vai ne? – kautrīgi izdvesa Harita. Par šo jautājumu Harijs līdz šim nebija domājis, tāpēc nevarēja uzreiz atbildēt.

– Jā, laikam gan. Lai arī jāteic, ka nabadziņš ir pārāk liels. Droši vien sver kādus sešpadsmit stounus. Nabaga zēns! Ar tādu ringā labāk nesastapties, lai gan lielie mēdz būt arī visai neveikli.

Šāds secinājums mazliet bija atņēmis Haritai drosmi, un viņa noteica: – Un viņš ir tik laipns! Īsts džentlmenis!

Brālis viņai piekrita un tomēr piemetināja: – Tikai galvā gan viņam vēji svilpo! Ja vien mēs nebūtu sākuši runāt par medībām, es būtu nospriedis, ka viņš ir īsts nejēga!

– Bet tā taču nav!

– Protams. Viņš lieliski pārzina visu, kas saistīts ar zirgiem un… – Harijs apklusa, māsas piepešās aizrautības iztrūcināts. – Ceru, ka tu tagad neteiksi, ka atkal esi iemīlējusies?

– Nē, jo es vēl nekad neesmu bijusi iemīlējusies!

– Nekad neesi mīlējusi? Bet kā tad…

– Nē! – Harita atkārtoja. – Es toreiz nezināju… es neko nesapratu. Un vispār… tas ir pavisam kas cits!

– Nu, – skeptiski novilka Harijs, – ja tu patiešām neiemīlējies visos tajos muļķos, kas tev sekoja pa pēdām, tad varu vien sacīt, ka tu esi neprātīga flirtētāja! Kāpēc tad tu neliki nevienam no viņiem manīt, ka labāk redzētu viņus ejam nekā nākam?

Haritai acīs sariesās asaras. Viņa drebošā balsī paziņoja:

– Es neesmu flirtētāja, Harij! Viņi visi ir tik labi draugi! Kā gan es varēju izturēties nelaipni pret tiem, ko esmu pazinusi visu savu mūžu? Un, ja tu runā par nabaga misteru Grifu, varu tev apzvērēt, ka ne reizi neesmu viņam devusi nekādus pamudinājumus!

– Un ne reizi arī neesi viņu atraidījusi, – atgādināja Harijs.

– Tu tikai padomā, mīļo brālīt, cik tas būtu nežēlīgi! Viņš bija tik bikls un jūtīgs! Es taču nevarēju viņu tik ļoti sāpināt!

– To puisi, kurš pērn viesojās pie Toma Rašberija gan par kautrīgu nenosauksi! Viņam taču netrūka nekaunības, lai tev no rītiem dziedātu serenādes un modinātu arī pārējos ar savu kaķa cienīgo ņaudēšanu!

– Ak, Harij! – pārmetoši bilda Harita. – Tu noteikti zini, ka viņam bija ļoti skaista balss. Un tu zini arī to, ka man viņš vispār nemaz nepatika. Es izturējos laipni pret viņu vienīgi tāpēc, ka tu biji nekulturāls, uzlēji viņam uz galvas ūdeni no krūkas un izlikies, ka noturēji viņu par kaķi! Labi, es atzīšos, vienu vai divas reizes man tomēr likās, ka esmu iemīlējusies, taču tagad es zinu, ka biju kļūdījusies. Es nekad un nevienu tā nemīlēšu kā manu visudārgo Endimionu!

– Iemīlēsi, kur liksies? – Harijs iebilda izsmējīgā tonī. – Es taču tevi lieliski pazīstu, māšuk! Jau pēc nedēļas tu lolosi maigas jūtas pret kādu citu jaunekli.

Haritas acīs parādījās asaras, viņa novērsās un sērīgi sacīja: – Un es vēl cerēju, ka tu sapratīsi…

– Dieva dēļ, nesāc tēlot aizvainoto! – teica Harijs, jo viņam nepatika vērot māsu tik satrauktu. – Kādēļ tagad vajadzētu raudāt? Frederika man sacīja, ka Dontrijs tevis dēļ ir kā bez prāta, lai gan nebija jāsaka, ikvienam muļķim tas jau tāpat ir skaidrs.

– Frederikai viņš nepatīk! – šņukstēdama stāstīja Harita.

– Acīmredzot viņai nav ne jausmas, ka tu esi neglābjami iemīlējusies. Varbūt izstāsti viņai? No viņas taču tu nebaidies, es ceru.

– Ak… nē, nē, nē! – paziņoja Harita. – Bet viņa man neticēs tāpat kā tu, Harij! Tas viss ir tik briesmīgi! Mēs taču uz Londonu atbraucām tikai manis dēļ, jo Frederika vēlējās parūpēties par to, lai es varētu piedienīgi apprecēties. Viņa uzskata, ka man ar Endimionu kopā nebūs labi un es viņu aizmirsīšu jau pēc divām nedēļām, ja katru dienu neredzēšu acu priekšā. Un Frederika manā labā darīja visu… tērēja naudu, rīkoja pieņemšanas, pati atteicās no daudz kā… Un es tagad būšu tik nepateicīga, ka…

– Tīrākās blēņas! – iejaucās Harijs, kuram nenoliedzmi piemita skaidrais prāts. – Ja tu nemitīgi darīsi tikai to, ko vēlas citi, tev labi neklāsies, Harita! Turklāt Frederika tevi pārāk stipri mīl, lai liktu šķēršļus tavā ceļā.

– Bet viņa to var, Harij! Protams, viņa tā nemūžam nerīkotos, ja neuzskatītu, ka pēc apprecēšanās ar Endimionu es šo soli rūgti nožēlošu. Frederika neiebilst pret šiem apciemojumiem, jo uzskata, ka man viņš drīz apniks.

Varēja teikt, ka Harijs lielā mērā domāja tāpat kā Frederika, tālab viņš tikai sacīja: – Tev nav iemesla izmisumam! Sapratusi, ka tu patiešām esi iemīlējusies, Frederika neiebildīs.

Harita atkal sāka šņukstēt.

– Viss ir daudz ļaunāk, nekā tev šķiet! Es bažījos, ka Endimionu piespiedīs mani pamest!

– Tagad jau tu pārspīlē! – Harijs iebilda. – Kādas muļķības tu runā? Frederika liks, lai Endimions tevi pamet?

– Nē, nē! Brālēns Olverstoks!

Harijs cieši un izbrīnīti skatījās uz Haritu. – Kāpēc viņam tas būtu vajadzīgs?

– Endimions ir viņa mantinieks, – skumji pavēstīja Harita.

– Ir mantinieks? Un kas par to? – Harijā piepeši pamodās iepriekšējās aizdomas. – Varbūt viņš pats ir tevi iecerējis?

Māsa izskatījās gluži satriekta.

– Olverstoks? Dievs žēlīgais! Protams, ka ne! Viņam daudz vairāk patīk Frederika, bet viņš nestaigā pakaļ ne man, ne viņai! Manuprāt, ja brālēns kādreiz arī apprecēsies, tad tikai ar kādu ļoti augstdzimušu un bagātu lēdiju. Visi kā viens apgalvo, ka viņš esot ārkārtīgi lepns. Un es nešaubos, ka viņš liks, lai Endimions rīkojas tāpat. Misis Dontrija viņam šajā ziņā būs laba palīdze. Man Hloja teica, ka māte esot cieši nolēmusi viņam sameklēt kādu spīdošu partiju. Hloja ir Endimiona māsa un ļoti jauka meitene. Un viņa stāsta, ka māte nemitīgi meklē kādu piemērotu bagātu mantinieci. Un viņai ir grūti kaut ko pārmest! Endimionu par bagātu vis nevar nosaukt; ja brālēns Olverstoks pārtrauks viņu materiāli atbalstīt, viņš vispār kļūs trūcīgs. Mani tas īpaši nesatrauc, un Endimions arī apgalvo to pašu, tomēr… Harij, viņš taču ir pieradis apgrozīties augstākajā sabiedrībā, braukt ar lieliskiem zirgiem un par naudu neraizēties, tālab es bažījos, ka viņš nespēs dzīvot spiedīgos apstākļos.

Harijs sprieda, ka Frederika izrādījusies pat vēl saprātīgāka, nekā viņam iekpriekš licies, taču viņš zināja, ka Harita atkal izplūdīs asarās, ja viņš kaut ko tādu tagad atļausies paust, tālab mierinoši sacīja: – Un vienalga es pagaidām nesaskatu iemeslu tik dziļam izmisumam. Desmit pret vienu, ka Olverstoks neiebildīs. Galu galā, viņš taču vēl nav mēģinājis iejaukties, vai ne?

– Viņš jau neko vēl nezina! – skaidroja Harita, nevēlēdamās ļauties mierinājumam. – Misis Dontrijai ir radušās aizdomas, taču Hloja teic, ka māte to uzskata tikai par muļķīgu flirtu. Ja Frederika zinātu par manām jūtām pret Endimionu un palūgtu, lai iejaucas brālēns Olverstoks… – Viņa nodrebēja un sažņaudza pirkstus dūrēs. – Viņš, piemēram, varētu aizsūtīt Endimionu uz ārzemēm, bet es tad laikam nomirtu! Mums neviens cits nevar palīdzēt, tikai tu. Un es paļaujos uz tavu atbalstu.

Tajā brīdī Harijs jau no sirds nožēloja, ka izslēgts no koledžas. Biedējoši netīkami acu priekšā rēgojās iespēja tikt iejauktam situācijā, no kuras viņš visiem līdzekļiem vēlētos izvairīties.

– Jā, – viņš novilka, – tikai es neredzu, ko te varētu iesākt.

Kā izskatījās, arī Haritai pašai nebija visai skaidra priekšstata par pasākumu plānu, jo viņa gan lūdzās, lai brālis neko nestāstītu Frederikai, gan sacīja, ka viņš varētu Frederiku pārliecināt laipnāk izturēties pret Endimionu un aizliegt viņai vērsties pie Olverstoka pēc palīdzības.

Harijs pat iztēloties nespēja, ka varētu aizliegt Frederikai rīkoties vai arī jebko citu, taču nesāka par to stāstīt Haritai. Un arī par to, ka Frederika diezin vai klausīs mēģinājumiem viņu pierunāt. Toties viņš pateica Haritai, ka darīs visu, kas būs viņa spēkos. Šo solījumu viņš izpildīja uzreiz, kad radās tāda iespēja; viņš pavēstīja Frederikai, ka nemaz nebrīnītos, ja tik lielisks puisis kā Endimions izrādītos visai pieņemams līgavainis Haritai.

– Lielisks puisis! – izsaucās Frederika. – Tikai tālab, ka pārzina zirgus un medību suņus? Kā gan tu vispār vari runāt tādas muļķības, Harij? Endimions taču ir vienkārši izskatīgs nejēga!

– Viņam to prātu nemaz tik ļoti nevajag! – teica Harijs. – Turklāt es jau nemaz neteicu, ka viņam tā ir ļoti daudz. Fredij, mūsu Haritai tā prātiņa nav necik vairāk!

To nu Frederika noliegt nevarēja, bet piebilda: – Jo lielāks iemesls, lai viņa izietu par sievu pie kāda gudrāka cilvēka. Lūdzu, Harij! Nepamudini viņu uz tik muļķīgu soli! Tu taču pazīsti Haritu. Iespējams, ka Endimiona izskats ir viņu aizrāvis, jo viņš nudien ir ļoti pievilcīgs jauneklis, turklāt viņas priekšā stājies savā vislabākajā formā… Taču pietiks Haritai kādu laiku ar šo jaunekli nesastapties, un viņš ātri būs aizmirsts. Vai tu no tiesas novēli savai māsai laulību ar tukšgalvi un niecību, kuram nav ne pieklājīga īpašuma, ne arī nākotnes perspektīvu?

– Tā gluži es neteiktu, – attrauca Harijs. – Viņš taču ir Olverstoka mantinieks, vai ne?

– Jā, pašlaik tiešām ir, bet… kad Olverstoks apprecēsies un viņam pašam būs dēli, kas notiks tad, saki?

– Ak, es nudien nedomāju, ka tā notiks, – sacīja Harijs. – Viņš jau ir diezgan vecs, vai ne?

– Vecs? – Frederika iesaucās. – Ja tu par vecu uzskati trīsdesmit septiņus gadus vecu vīrieti, tad tu esi vēl nenobriedušāks, nekā man šķita! Viņš patlaban ir pašā spēku briedumā.

Mazliet pārsteigtais Harijs tikai noteica: – Lai vai kā, nekāda zaļā jaunība gan viņam vairs nav. Un man vispār likās, ka Olverstoks ir iesīkstējis vecpuisis. Pieņemu, ka visus šos gadus par viņu cīnās daudzas sievietes.

– Tas ir pat ļoti iespējams, – vienaldzīgi attrauca Frederika un uzreiz pavaicāja, vai Harijam nešķiet, ka ideāls vīrs Haritai būtu misters Neivenbijs, kurš nāk no labas ģimenes, ir turīgs un krietni audzināts.

Diemžēl Harija viedoklis par šo puisi nebija visai cildinošs. Tā kā viņš pats netiecās sekot katram modes untumam, tad arī tik neliela nosliece uz švītīgumu, kāda piemita misteram Neivenbijam, viņam likās pārmērīga.

– Tas āksts? – iesaucās Harijs. – Ceru, ka Haritai pietiks saprāta neprecēties ar tādu. Desmit tādu kā viņš nav viena Dontrija vērti!

Frederika skaidri zināja – viņai neizdosies pārliecināt brāli par to, ka aizraušanās ar sportu nav pati labākā rakstura iezīme, ko varētu vēlēties topošajam vīram, tālab neko neteica. Māsas savaldība palīdzēja Harijam uzturēt sevī pārliecību, ka pienākumu pret Haritu viņš ir izpildījis un nu ar tīru sirdsapziņu var pievērsties svarīgākām lietām.

Pati būtiskākā no tām bija Olverstoka vizītkartes nogādāšana Bondstrītas trīspadsmitajā namā, kur Džons Džeksons jau daudzus gadus vadīja pašaizsardzības kursus. Harijs pat vēl nebija piedzimis, kad Džeksons vienā no savām pēdējām cīņām desmit ar pus minūtēs uzvarēja izcilo Mendosu, tomēr – līdzīgi citiem amatieriem un vēl jo vairāk profesionāļiem – jauneklis spēja aprakstīt visos sīkumos katru raundu šajā un divās iepriekšējās cīņās. Harijs tikpat labi zināja arī to, cik īpašu stāvokli ieņem šis cilvēks, kurš, pateicoties patīkamajām manierēm un lieliskajām prāta spējām, tika iesaukts par Džentlmeni. Ikviens, kas bija samaksājis nepieciešamo naudas summu, varēja Bondstrītas trīspadsmitajā numurā apgūt cīņas paņēmienus, toties izpelnīties Džentlmeņa Džeksona uzmanību pa spēkam bija tikai retajam; Harijs, bruņojies ar Olverstoka vizītkarti, cerēja tieši uz to. Ja arī Harijam sākotnēji bija kādas šaubas par šā papīrīša vērtīgumu, tad tās izgaisa, redzot, ar kādu cieņu to izpēta viņa daudz pieredzējušais draugs misters Pīplovs, kurš pavēstīja, ka amatieru vidē Olverstokam esot pieredzējuša boksera slava un viņš esot prasmīgs arī vairākos citos sporta veidos. Turklāt viņš esot arī izcili elegants un ģērbjoties ar neatkārtojamu stila izjūtu, lai gan nepiederot pie modes līdzskrējējiem. – Viņš pats ir radījis savu īpašu stilu, – piebilda mistrers Pīplovs, kurš bija pārāk jauns, lai zinātu, ka marķīzs par savu paraugu bija izvēlējies misteru Bramelu. – Viņš nekad nevienu neatdarina. Turklāt viņš ir neticami augstprātīgs, domā, ka ir pārāks par visiem citiem un, ja nepieciešams, var jebkuru nolikt pie vietas.

– Vai tev viņš patīk? – vaicāja Harijs.

– Man? – sašutis iesaucās misters Pīplovs. – Mīļais Dievs, Harij! Es taču viņu pat nepazīstu. Es vienkārši tev atstāstīju, ko ļaudis runā.

– Nu, mani marķīzs pie vietas necentās nolikt, bet mani jaunākie brāļi kā vienā mutē apzvēr, ka viņš esot lielisks, un nemaz no viņa nebaidās.

– Ak, jā! Tu taču esi viņa radinieks, vai ne?

– Jā, taču tam nav nozīmes. Viens no viņa māsasdēliem Gregorijs Senfords vai Sendridžs… es īsti neatceros… arī esot mūsu radinieks… staigā pakaļ manai māsai Haritai, un, kā man šķiet, viņš pazīšanos ar marķīzu izrāda, vien paklanoties. Un es iedomājos… – Harija vaigs apmācās. Misters Pīplovs, kurš izcēlās ar īpašu taktiskumu, nemudināja draugu runāt tālāk, bet pēc dažām minūtēm Harijs turpināja: – Man godīgi jāsaka, Bārnij, ka, ņemot vērā visu, ko lords darījis manu brāļu labā un arī manā, kad iedeva šo kartīti… es netieku vaļā no aizdomām, ka arī viņš tomēr labprāt gribētu ciešāku pazīšanos ar Haritu.

Viņa draugs, kurš jau bija ieguvis zināmu slīpējumu augstākajā sabiedrībā, pašūpoja galvu un sacīja: – Nezin vai. Viņš taču ir Haritas aizbildnis. Kālab gan viņam tas būtu vajadzīgs? Ja nu vienīgi tālab, ka viņš gribētu precēties ar tavu māsu.

– Ja arī grib, tad noteikti ne ar Haritu. Viņa teic, ka lordam vairāk pie sirds esot Frederika, taču arī to viņš neizrāda kaut kā ļoti īpaši. – Harijs pasmīnēja. – Kas to būtu domājis? Frederika! Es jau neko nesaku, viņa ir lieliska meitene, un viņai viss ir kārtībā ar saprātu arī, taču apprecēties diezin vai kādreiz viņai izdosies! Māsu neviens vēl nekad nav bildinājis! Viņa nav no tām, kuras prec.

Tomēr gan Harijs gan Harita maldījās. Vecākā mis Merivila jau bija uzklausījusi divus visai izdevīgus precību piedāvājumus – no lorda Baksteda un no mistera Dārsija Mortona, turklāt lordam Olverstokam viņa patika daudz vairāk nekā tikai mazliet. Un tomēr arī pati Frederika uzskatīja, ka laulība nav domāta viņai, un tā arī pateica lordam Bakstedam, atvairot viņa piedāvājumu. Frederika paziņoja, ka viņa ir dzimusi, lai būtu krustmāte. Lords Baksteds tikai pasmaidīja un noteica: – Vai tik jūs nevēlējāties sacīt “māsa”?

– Jā, patlaban jā. Bet es ar nepacietību gaidu laiku, kad rūpēšos par saviem māsasbērniem, ja, piemēram, viņu vecāki vēlētos doties kādā ceļojumā.

Lorda Baksteda smaids kļuva vēl platāks.

– Nemaz nešaubos, ka jūs būsiet pati mīļākā krustmāmiņa uz pasaules, jo jūsu možais raksturs apburs bērnus, gluži tāpat kā tas apbur pieaugušos. Bet… ja jūs paskatītos uz visu mazliet nopietnāk, jums taču nāktos atzīt, ka vīrs jums kā māsai varētu izrādīties arī priekšrocība. Jums ir trīs brāļi. Es zinu, ka Harijs ir jau pilngadīgs, tomēr šaubos, ka pat viņš ir tik ļoti nobriedis, lai pilnīgi iztiktu bez pieredzējušāka cilvēka padoma. Un jūs ar jums piemītošo drosmi un cēlumu, kas manī raisa apbrīnu, esat uzņēmusies atbildību par viņiem. Bet vai patiešām sieviete, pat tik mīloša un gudra kā jūs, allaž spēj izpildīt šo uzdevumu? Diezin vai. Atļaušos izteikt pieņēmumu, ka jūs visai bieži ilgojaties pēc vīrieša palīdzības un atbalsta.

– Nē, – noliedza Frederika, – zēni man paklausa.

– Diezin vai to var nosaukt par paklausību, ja viens no viņiem patstāvīgi dodas ceļojumā pa upi, bet otrs izīrē bīstamu braucamrīku un, kā jau bija gaidāms, iekļūst avārijā. – Lords Baksteds sāka smieties.

– Man nešķiet, ka tas braucamrīks bija tik īpaši bīstams. Turklāt es nevienam no viņiem nebiju aizliegusi to darīt, tādējādi te nevar runāt par paklausīšanu.

– Un viņus nebiedē pašu rīcības sekas!

– Ne minētajos gadījumos, ne arī citos. Mani brāļi ir ļoti drosmīgi.

– Tā tam arī vajadzētu būt, un es jums neko citu nemaz nenovēlu. Tomēr arī drosmīgiem zēniem ir nepieciešama palīdzīga un vadoša roka. Ar manu jaunāko brāli bija tieši tāpat, un atļaušos uzskatīt, ka tālab zinu, ko runāju. Lēdija Baksteda allaž bija stingra māte, tomēr piekrita, ka es uzņemos pienākumu audzināt Džordžu; māte saprata, ka vīrietim daudz labāk piedien zināt, kad puika norājams vai sodāms.

Frederika ar pūlēm apspieda smieklus. Viņa personīgi nebija pazīstama ar Džordžu, taču, pēc māsas vārdiem spriežot, tas bija jautrs jauneklis, kuru uz šīs pasaules nekas nespēja sakaitināt vairāk kā viņa vecākā brāļa pamācības. Lorda Baksteda notācija ne tikai aizdzina no Feliksa prāta jebkādas domas par nožēlu, ka licis māsām raizēties, bet arī lika Džesamijam kļūt par kaismīgu mazākā brāļa aizstāvi. Viņš nevilcinājās apvaicāties, ar kādām tiesībām brālēns Baksteds bāž degunu citu darīšanās; lai arī vēlāk viņš atvainojās par šādu necieņas izrādīšanu, tomēr kaismīgi piekrita Feliksam, kurš apgalvoja, ka brālēns Baksteds ir neciešami garlaicīgs un, ļoti iespējams, arī muļķis.

Atcerējusies šo starpgadījumu un apspiedusi smieklus, Frederika sacīja: – Ļoti iespējams, ka jums taisnība, brālēn. Taču, ja es izietu pie vīra, tad ne jau tālab, lai nodrošinātu saviem brāļiem mentora pakalpojumus.

– Es par to ieminējos, jo man likās, ka jūs varbūt… labvēlīgāk izturēsieties pret manu piedāvājumu.

Bikluma pieskaņa lorda Baksteda balsī aizkustināja Frederiku, tomēr viņa noraidoši papurināja galvu. Kad viņš sāka ar izsmalcināti augstām frāzēm slavēt Frederikas raksturu, kurš sākotnēji esot radījis sajūsmu, bet pēc tam arī kaismīgu vēlēšanos iegūt šo sievieti par sievu, viņa bija noskaņota jau striktāk. – Es esmu jums, brālēn, ļoti pateicīga, taču, lūdzu, neturpiniet! Padomājiet vien, kā pret šādu savienību izturētos jūsu māte.

Lords sadrūma, nopūtās un samērā stingri atbildēja:

– Ceru, ka man nevar pārmest nepietiekamu cieņu pret māti, taču šādos jautājumos vīrietim jālemj tikai pašam.

– Nē, nē! Jūs nedrīkstat pieļaut, ka viņa piedzīvo vilšanos, izvēloties nepiemērotu laulību partneri. Atcerieties vien, kādas cerības viņa par jums lolo!

– Nedomājiet, ka es esmu aizmiris savu dēla pienākumu. Pirms izteicu jums bildinājumu, es ilgi un rūpīgi visu pārdomāju, – ļoti nopietni atbildēja lords.

Frederikas acīs uzzibsnīja liesmiņas. – Pats par sevi saprotams, ka es tā nemaz nedomāju! Jūsu bildinājums man šķiet ārkārtīgi glaimojošs, tikai lieta tāda, ka es vispār negrasos iziet pie vīra, jo man nemaz negribas šķirties no savas brīvības. Mans pašreizējais stāvoklis ir man daudzkārt piemērotāks nekā atrašanās jūsu sievas kārtā. Par to varat būt drošs!

Baksteds izskatījās nelaimīgs un labu brīdi klusēja. Pēc zināmām pārdomām viņš tomēr pasmaidīja un sacīja:

– Es esmu rīkojies pārmēru steidzīgi, kā jau iemīlējies cilvēks. Ir skaidri manāms, ka līdz šim jūsu domas vienmēr bija pievērstas tikai ģimenei un par pašas nākotni jums nav bijis laika padomāt. Pašlaik es vairs nesacīšu neko, tomēr jums jāzina, ka neesmu atmetis cerības.

Pēc tam viņš devās projām, bet Frederika cēlsirdīgi neizstāstīja Haritai par šo gadījumu. Un par mistera Mortona bildinājumu viņa vispār nevēlējās nevienam stāstīt, jo šis kungs viņai pārāk patika un nešķita jauki apspriest ar kādu citu viņa neveiksmi. Frederika viņa bildinājumu atvairīja tik maigi, cik vien spēja, tomēr viņš žēlabaini izdvesa: – Tieši no tā jau es baidījos! – Jaunās sievietes acīs uzzibsnīja jautras uguntiņas.

– Un tagad jūs grimstat nomāktībā?

– Protams!

– Bet vienlaikus jūs jūtat arī zināmu atvieglojumu. Atzīstieties, tā taču ir?

– Zvēru, ka tā nav, mis Merivila!

– Tad jau vēl jutīsiet, – viņa drošināja. – Jūs taču neapšaubāmi zināt, cik lieliski ir būt vecpuisim un cik kaitinoši liksies būt piesietam pie sievas brunčiem.

Mortons sāka smieties, tomēr noliedzoši papurināja galvu. – Es nudien neiebilstu būt piesiets pie jūsu brunčiem.

– Vai arī uzņemties manu brāļu mentora lomu? – ironiski pavaicāja Frederika. – Jums nāktos viņus pieciest savā mājā.

– Jā… Lai gan… viņi taču varētu dzīvot pie sava vecākā brāļa.

– Nē, nē. Nabaga Harijs! Viņi ātri vien novestu brāli līdz izsmisumam. Viņš šādam uzdevumam vēl ir pārāk jauns un diezin vai spētu no zēniem pieprasīt nepieciešamo paklausību un panākt cieņu. Un ar Džesamiju viņš sastrīdētos jau pēc pirmās nedēļas.

– Saprotu. Es atzīstos, ka neko nezinu par zēnu audzināšanu, tomēr es darītu visu, kas manos spēkos, – drosmīgi apgalvoja misters Mortons.

Frederika iesmējās un pastiepa viņam pretī roku. – Lai gan jums, jau iedomājoties vien par kaut ko tādu, asinis stingst dzīslās! Mans dārgais draugs, jūs esat tik ļoti laipns! Es jums pateicos! Jūs nu gan būtu pamatīgi iekritis, ja es pieņemtu jūsu bildinājumu. Tikai es to atraidu, tāpēc varat dzīvot pavisam mierīgi.

Viņš paņēma Frederikas roku un noskūpstīja to.

– Diemžēl tas nebūs tik vienkārši. Vai es vismaz drīkstu uzskatīt, ka esmu jūsu draugs?

– Pilnīgi noteikti. Es ļoti ceru uz to, – no sirds atbildēja Frederika.

Kad misters Mortons bija aizgājis, Frederika vairs nevaldīja smieklus, tomēr tie nebija ļauni. Lai gan baiļu izteiksme tikai uz īsu mirkli parādījās mistera Mortona sejā, tā pilnībā apstiprināja Frederikas pārliecību, ka jau pavisam drīz viņš pateiksies debesīm par to, ka joprojām ir brīvs. Doma par to, kā būtu, ja šā kunga mierīgo ikdienu satricinātu divu tik nevaldāmu jaunekļu klātbūtne, likās visai amizanta. Tikai Baksteds būtu gatavs ņemt savās rokās Feliksa un Džesamija audzināšanas grožus. Tiesa, Olverstokam tas izdevās, pat neradot ne mazāko naidīgumu, jo zēni uzskatīja marķīzu par visādā ziņā cienījamu cilvēku. Frederika aizgainīja šos prātojumus. Viņa bija apņēmusies nedomāt par Olverstoku. Tiesa, tas nemaz nebija tik viegli. Vai pats marķīzs to zināja vai nezināja, taču viņam bija radusies kaitinoša spēja ielauzties Frederikas prātā, bet viņa saprata, ka nedrīkst to pieļaut, jo tas pie nekā laba nenovestu. Frederika uzskatīja, ka viņai ir pietiekami daudz veselā saprāta un lepnuma, lai nekļūtu par kārtējo Olverstoka upuri. Marķīzs bija vēl zvērinātāks vecpuisis salīdzinājumā ar Dārsiju Mortonu, kuram krūtīs pukstēja kvēla sirds. Olverstokā nebija ne siltuma, ne maiguma. Viņš spēja izrādīt laipnību un pakalpot, ja viņam to gribējās; viņš spēja būt arī visapburošākais sarunbiedrs, tomēr viņa attieksme pret māsām un visiem, kas viņu garlaikoja, bija gluži vienkārši nežēlīga. Olverstoks bija smaga rakstura cilvēks, ļauns un egoistisks. Turklāt vēl arī izvirtulis. Tā vismaz apkārējie melsa. Iespējams, ka šīs runas bija patiesas, lai gan attieksmē pret Frederiku un Haritu viņš nekad neatļāvās neko lieku. Tiesa, bija kāda reize, kad marķīza izturēšanās līdzinājās flirtam, taču Frederika nosprieda, ka ir kļūdījusies. Lai arī viņš piekrita kļūt par Haritas un Frederikas aizbildni tikai tālab, ka vēlējās pakaitināt savu māsu Luīzu, tomēr patiesības labad jāatzīst, ka viņš izrādīja īpašu laipnību Džesamijam un Feliksam arī.

Frederika atcerējās braucienu uz Hemptonkortu, kura laikā marķīzs, visticamāk, bija neciešami garlaikojies, un gatavību palīdzēt, lai Lufru izglābtu no priekšlaicīgas nāves, kā arī pieredzi, kādu viņš izrādīja, atrisinot situāciju ar Džesamija nelāgo braucienu. Viņa rīcībā šajos gadījumos nebija iespējams saskatīt ne mazākās norādes uz kādiem slēptiem motīviem. Olverstoks izturējās tik cēlsirdīgi, it kā patiesi būtu viņu aizbildnis, un tādēļ Frederika nemanot bija sākusi viņu uzskatīt par tādu un lūdza palīdzību, ja gadījās sastapties ar kādiem sarežģījumiem. Tas viņai likās kaitinoši, jo nekad agrāk viņa nebija meklējusi atbalstu vai padomu pie svešākiem cilvēkiem. Frederika saprata, ka nedrīkst pārāk paļauties uz marķīza palīdzību, tādējādi kļūstot no viņa aizvien atkarīgāka, jo pretējā gadījumā viņa varētu zaudēt pati savu spēku un enerģiju. Viņai nezināmu iemeslu pēc draudzība ar Meriviliem marķīzam šķita interesanta, taču jebkurā mirklī tas varēja mainīties; viņam kļūtu garlaicīgi, un viņš rūpes par Meriviliem aizmirsīs tikpat viegli, kā bija tās uzņēmies.

Galu galā, ko tad viņa īsti zināja par šo cilvēku? Pilnīgi neko. Viņa nezināja pat to, vai lordam Olverstokam viņa šķiet patīkamāka nekā pārējās. Nereti Frederikai likās, ka tā patiešām ir, bet reizēm, kad marķīzs kādā pieņemšanā atrada tikai tik vien laika, lai pārmītu ar viņu dažas nenozīmīgas frāzes, sāka šķist, ka lordam viņa ir pilnīgi vienaldzīga. Visticamāk, tā arī bija. Ja reiz Olverstokam ātri apnika visžilbinošākās skaistules, kuras turklāt bija gatavas pieņemt viņa uzmanības pierādījumus, tad cik garlaicīgai vajadzēja šķist lauku māsīcai, kura nemaz neizcēlās ar īpašu daili, turklāt nebija pirmajā jaunības plaukumā.

Kad Frederika iedomājās par misis Perikūmu vai ļoti piemīlīgo atraitni, kas tika uzskatīta par lorda pēdējo aizraušanos, viņai nācās vien nobrīnīties, kāpēc marķīzs joprojām turpina interesēties par viņu pašu. Frederika nekādā ziņā nenoticētu tam, ka viņa strauji un neatvairāmi kļūst par marķīza apsēstību.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Marķīzs tostarp izturējās neierasti piesardzīgi, pūlēdamies nedot pamatu kādām tenkām.Viņš labi zināja, cik nelāga reputācija viņam ir, un saprata, cik šokējošas runas sāksies, ja kāds pamanīs, ka viņš izrāda interesi par vecāko mis Merivilu. Viņš gluži neraksturīgi sev pūlējās pasargāt Frederiku no ļaunām un skaudīgām mēlēm. Lai apmierinātu baumotāju interesi par to, kālab viņš sācis pieņemt tik daudzus uzaicinājumus uz dāmu namiem, kuros agrāk nebija biežs viesis, Olverstoks tēloja aizraušanos un flirtu ar misis Ilfordu, lai arī labi zināja, ka skaistās atraitnes vērība neatpaliek no dailes. Marķīzu gan dēvēja par brunču mednieku, tomēr viņš nevēlējās lauzt sirdis un tālab par savas intereses objektiem nemēdza izvēlēties naivas muļķītes. Ja kāda skaistule sāka pārāk aktīvi izrādīt savu pieķeršanos, lords izmantoja efektīvu, tomēr visai nežēlīgu metodi – kaismīgi flirtēja lēdijas māsu klātbūtnē, bet nākamajā reizē pat nespēja atcerēties šīs favorītes vārdu. Cietsirdīgās taktikas dēļ meitu mātes sāka marķīzu uzskatīt par bīstamu un brīdināja savas atvases piesargāties un neņemt vērā viņa izrādītos uzmanības apliecinājumus. Pāris reižu viņas pat lūdza, lai misters Mortons parunā ar savu labāko draugu, taču saņēma vien nicinājuma pilnu smīnu un salti izteiktu cerību, ka meita esot atalgota pēc nopelniem un šo to varbūt arī iemācījusies.

Jau kopš parādīšanās sabiedrībā marķīzs tika uzskatīts par izdevīgu partiju, taču gadu gaitā nebija apguvis spēju mierīgi uztvert šo situāciju, paciest māmiņu vērptās intrigas, meklējot piemērotu līgavaini, vai uzjautrināties par veidiem, kādos viņu godkārīgās meitas pūlējās pievilināt precinieku.

Atklājis, ka viņa pirmā mīlestība būtu gatava ņemt par vīru pat kupraini, ja vien viņš būtu ļoti bagāts un ar augstu sabiedrisko stāvokli, Olverstoks ar katru dienu kļuva aizvien ciniskāks un trīsdesmit septiņu gadu vecumā bija tikpat gatavs apprecēties, kā ielēkt Temzā un noslīcināties. Un tad viņa dzīvē parādījās Frederika.

Šī jaunā sieviete nopietni saviļņoja lorda Olverstoka eksistences samērā rāmos ūdeņus. Gan ne uzreiz, tomēr pietiekami ātri marķīzs atskārta, ka ir aizrāvies ar viņu, turklāt iepriekš viņam vēl nezināmā līmenī. Agrāk viņš pievērsās tikai īstām koķetēm, ar kurām bija interesanti paflirtēt un kuras ne sevišķi satraucās par morāli, – ar tām viņš izbaudīja lielāku intimitāti. Sirsnīgu pieķeršanos marķīzs nejuta ne pret vienu no pieminētajām dāmām, un viņam ne reizi neradās vēlēšanās ar kādu no viņām dibināt nopietnākas attiecības. Lordu biedēja doma par to, ka vajadzētu apgrūtināt savu dzīvi ar laulības saitēm, jo viņš zināja, ka, par spīti dāmas skaistumam un burvībai, viņa būtu apnikusi jau pēc dažiem mēnešiem. Viņš nealka pēc pastāvīgas sievietes sabiedrības un vēl jo vairāk nevēlējās uzņemties atbildību, kādu uzliktu laulība.

Frederikas ierašanās satricināja viņa saltos aprēķinus; šī jaunā sieviete aizvien dziļāk ietiecās viņa dzīves rimtajā plūdumā un radīja viņam gluži nevēlamas šaubas. Lai cik ļoti viņš pūlētos, marķīzam šo satraucošo pārmaiņu iemeslu neizdevās atrast pašam sevī. Frederika nebija nosaucama par īpaši daiļu, turklāt arī neizmantoja nekādus viltīgus trikus, lai lordam iepatiktos; viņa bija allaž lietišķa, praktiska un pret daudz ko izturējās nevērīgi. Viņa noteikti nebija pieskaitāma pie to sieviešu kategorijas, kuru uzmanību viņš savulaik pūlējās iekarot, un pat ievilka lordu divu apgrūtinošu skolas vecuma zēnu audzināšanā.

Vai gan varēja sacīt, ka šis pēdējais apgalvojums ir patiess? Mazliet padomājis, marķīzs vainīgi pasmaidīja un nosprieda, ka tā gluži nav. Viņš pats pakļāvās glaimīgajām Feliksa runām (ak, šis neciešamais zēns!); kad Džesamijs (arī visai uzmācīgs puisis!) iekļuva negadījumā un lūdza palīdzību, tad, protams, vajadzēja viņam to sniegt. Nebūtu godīgi tajā visā vainot Frederiku, jo viņa ļoti sadusmojās, tiklīdz uzzināja, ka marķīzs Džesamijam iedevis naudu. Enerģiska, pašpārliecināta meitene, kuru pat par piemīlīgu īsti nevarētu nosaukt! Kāpēc tad viņam Frederika tik ļoti patika?

Neapzināti darīdams pēc Frederikas metodes, marķīzs pūlējās saprast, kādi tad īsti ir iemesli, kuri viņu no ierastā hēdonisma pamazām pārcēla vēl svešajā nenoteiktības pasaulē. Tā bija patīkama nodarbe, tomēr nepietuvināja problēmas risinājumam. Viņam patika Frederikas aukstasinība, atklātība, godīgums, smaids skatienā, humora izjūta, možums, ar kādu viņa nesa meitenes pleciem pārāk smago nastu, pat tas, kā viņa pūlējās izskaust no savas valodas žargona vārdus, ko lietoja viņas brāļi, uzmanības pilnā sejas izteiksme, ar kādu viņa pārdomāja kutelīgus jautājumus, viņas gluži negaidītie paziņojumi… Kas gan tajā visā bija tāds, ka viņš bija gatavs pakļaut riskam pats savu nākotni?

Pats par sevi saprotams – nekas. Frederika gluži vienkārši bija pamodinājusi Olverstokā jūtas, par kuru esamību viņš pat nebija nojautis, tomēr arī viņa varēja kļūt tikai par īslaicīgu aizraušanos.

Marķīzs prātoja, pieri saraucis. Jo biežāk abi sastapās, jo stiprākas kļuva viņa jūtas pret šo jauno sievieti. Tā, protams, nebija mīlestība – šīs jūtas piedien jaunībai –, tomēr nebija nosaucama arī par nebūtisku aizraušanos. Un šīs emocijas Olverstokam jau pārāk bieži lika aizdomāties par Frederiku, lai viņš spētu saglabāt dvēseles mieru; turklāt viņš – nē, nudien, laikam jau patiesi tā bija gara vājuma pazīme! – pastāvīgi vēlējās noņemt smagumu no viņas pleciem.

Pagaidām marķīzs Frederikai varēja sniegt tikai samērā nenozīmīgu palīdzību, kura diezin vai ļāva viņai būt brīvai no īsti nopietnām raizēm. Jau no paša sākuma lordam Olverstokam bija radies iespaids, ka Frederika nav pareizi novērtējusi to tēriņu lielumu, kas nepieciešams Londonas sezonai. Viņa vērīgā acs sāka pamanīt vakarkleitas, kuras jau vairākkārt pakļautas meistarīgām pārvērtībām, un viņam kļuva skaidrs, ka Frederika sāk izjust naudas grūtības. Marķīzs dusmīgi iedomājās par to, ka ik penijs iztērēts galvenokārt Haritas vajadzībām, tomēr pat viņa bija spiesta parādīties sabiedrībā jau vairākkārt pāršūtos tērpos, lai ik reizi nodemonstrētu kaut ko vēl nebijušu. Lords netaisni piedēvēja šo darbu Frederikai un pat iztēlojās, kā viņa salīkusi sēž pār šuvekli, bet blakus lēnām izdeg sveces. Ja viņam sacītu, ka šo garlaicīgo pienākumu paveic Harita, kura tādu darbu nebūt neuzskata par garlaicīgu, turklāt arī izdomā, kādi jauninājumi nepieciešami, Olverstoks diezin vai tam noticētu, jo viņš jau sen bija nospriedis, ka Haritai nepiemīt talanti un vispār nekas īpašs, ja neskaita nenoliedzamo daiļumu. Viņa gaišība aizspriedumaini bija pieņēmis, ka Haritai nepiemīt, kā to sabiedrībā dēvēja, “kvalitāte”, kāda pavisam noteikti piemita Frederikai. Visā, ko vien viņa darīja, tā bija jūtama – gan tajā, cik graciozi viņa valkāja pāršūtās kleitas, gan tajā, ar kādu pārliecību pieņēma viesus savā gaužām nepretenciozajā mājā, kura bija noīrēta uz šo sezonu. Marķīzam gribējās, lai Frederika dzīvotu daudz piemērotākā vietā par Augšvimpolstrītu, viņš vēlējās nodrošināt meiteni ar pietiekamu naudas daudzumu jauniem tērpiem, kad vien viņai tas ienāktu prātā. Un tomēr, par spīti visai lorda bagātībai, vienīgā palīdzība, kuru viņš varēja Frederikai sniegt, bija gluži niecīgas summas, ar kurām kompensēt Džesamija un Lufras izgājienus. Šādus un līdzīgus pakalpojumus marķīzs, protams, varēja veikt arī turpmāk, tomēr tā bija tikai gaužām niecīga daļa no visa, ko viņš vēlētos izdarīt Frederikas labā.

Viņš sadrūma vēl vairāk. Vecākais brālis Frederikai drīz vien kļūs vairāk par nastu, nevis palīgu. Harijs visumā bija krietns puisis, tomēr atbildības sajūta arī viņam, visticamāk, bija neattīsīta, kaut arī viņš nebūtu tik vieglprātīgs kā tēvs. Ļoti iespējams, ka pēc dažiem gadiem Harijs apmetīsies uz dzīvi savā Herefordšīras īpašumā, bet tagad viņu vilināja Londonas sniegtās izklaides iespējas, un tālab daudz vienkāršāk bija visas rūpes par brāļiem un māsu, saimniecību un vēl daudzām citām lietām atstāt Frederikas ziņā. Marķīzs neuzkrītoši vēroja Hariju un bija pat visai pārliecināts, ka puisis drīz nokļūs parādos. Par laimi, Harijs nebija spēlmanis, tālab profesionālie blēži, kas tā vien medīja lauku dumiķus ar bieziem naudasmakiem kabatās, viņa gadījumā būtu velti pūlējušies. Harijam labāk patiktu mazliet garlaicīgāki vai ienesīgāki laika pavadīšanas veidi, turklāt no spēļu zāļu apmeklējumiem viņu pasargāja misters Pīplovs. Protams, nebūtu jau ļauni, ja varētu laimēt veselu kapitālu, taču Harijs bija diezgan saprātīgs un nojauta, ka nevar laimēt kapitālu, spēlējot ar cilvēkiem, kurus viņa draugs dēvēja par “grieķu bandītiem”.

Pavisam kaut kas cits bija zirgi. Cilvēks, kurš par zirgiem šo to zināja – Harijs sevi ar lepnumu pieskaitīja pie tādiem – un saprata, kurš varētu skrējienā uzvarēt, bija potenciāls liela laimesta īpašnieks. Jau pirmajā pirmdienā pēc ierašanās Londonā Harijs kopā ar misteru Pīplovu devās uz Tetersolu un pēc tam kļuva par regulāru šīs vietas apmeklētāju. Tā kā Harijs sportu mīlēja vairāk paša sporta pēc, nevis iespējamo laimestu dēļ, viņš brauca uz visām zirgu skriešanās sacīkstēm Londonā. Viņš ieradās ar divričiem, kurus pēc Endimiona Dontrija ieteikuma bija nopircis Longeikrā. Zirgu pāris gan nebija visai lēts, kā Harijs pēc tam ar vainīgu sejas izteiksmi paskaidroja Frederikai, tomēr par nelielu summu iegādāties kaut kādus kleperus arī nebūtu ne saprātīgi, ne ekonomiski.

Frederika piekrita šādam apgalvojumam, tomēr viņai nācās apspiest vēlēšanos iebilst pret izšķērdīgo rīcību, jo viņa nešaubījās, ka izteiktā kritika neradīs atzinīgu klausītāju, turklāt skaidri apzinājās arī pati savu tēriņu lielumu. Par Londonas sezonu varēja samaksāt, pateicoties Greinārdas nestajiem ienākumiem, bet Greinārda piederēja Harijam, nevis Frederikai. Viņa tikai palūdza, lai brālis nenonāk parādos.

– Muļķības! – viņš nepacietīgi iesaucās. – Es neesmu nekāds nabags! Vai tad tu gaidīji, ka es braukāšu apkārt ar darba zirgiem? Kālab lai es tā darītu?

– Nē, nē! Es tikai zinu, ka zirgu puiša pakalpojumi un arī stallis Londonā izmaksā dārgi…

– Nieki! Ja tev, Fredij, būtu pieticis prāta, tad tu uz Londonu būtu atvedusi mūsu zirgus kopā ar visu kučieri Džonu. Man nemaz nepatīk, ka tu brauc īrētā ekipāžā. Ja tu biji domājusi, ka es tik ļoti uztraukšos par tēriņiem, tad tu smagi maldījies!

Frederika apliecināja, ka neko tamlīdzīgu nav domājusi, un vairs neko nesacīja. Tomēr Džesamijs nebija tik iecietīgs. Viņš neizrādīja ne mazāko interesi par Harija jaunieguvumu, turklāt vēl nosodīja brāli par šādu pirkumu tik nepārprotami un ar tik izteiktu necieņu, ka tik tikko neizcēlās kautiņš.

Kopš tās dienas ģimene reti sastapās ar Hariju. Tagad viņam bija daudz ērtāk apmeklēt zirgu skriešanās sacīkstes un boksa mačus, pat tādus, kas tika rīkoti tālāk no pilsētas.

Marķīzs zināja gan par strīdu, gan par to, ka tas veicinājis vēsuma iestāšanos brāļu attiecībās. Pāris reižu viņš aicināja Džesamiju izbraucienā pa parku un vienā no tiem pamanīja Hariju ar viņa jaunajiem zirgiem.

– Tie nu gan ir divi skaistuļi! – uzslavēja marķīzs. – Vai esi ar tiem jau izbraucis, Džesamij?

– Nē! Un pat negrasos to darīt! – attrauca Džesamijs, acīm dusmīgi uzzibsnījot. – Harijam ir labi zināmas manas domas par šo viņa pirkumu!

– Es gan neesmu tik labi informēts. Kādas tad ir šīs tavas domas?

Džesamijs atklāti visu izstāstīja lordam. Parasti jauneklis izturējās visai savaldīgi, taču jau sen lordu Olverstoku bija sācis uzskatīt par tuvu radinieku un cerēja, ka marķīzs izteiks rājienu Harijam par tādu izšķērdību. – Un mans viedoklis viņam ne nieka nenozīmē! – ar rūgtumu balsī noteica Džesamijs.

– Tomēr tas, ka tu tagad nestaigā ar punu pierē, liecina par viņa iecietību, – mazliet izsmējīgi noteica lords. – Vai tev patiktu, ja Felikss lasītu morāli tev?

– Protams, ser, man nevajadzēja tā sacīt. – Džesamijs koši piesarka. – Bet es… man vienkārši pietrūka spēka savaldīties. Frederika apgalvo, ka Harijs drīkst rīkoties pēc sirds patikas, tomēr, manuprāt, viņam vispirms ir jāizlemj, kā palīdzēt māsai, nevis jātērē nauda savām izklaidēm!

Marķīzs domāja tieši tāpat, tikai to Džesamijam nepateica, vien pūlējās gaisināt zēna niknumu un paskaidroja, ka šāds pirkums diezin vai varētu kalpot par iemeslu ģimenes izputināšanai.

Lords tā patiešām uzskatīja un nedomāja, ka tāds neliels Harija izšķērdības uzplūds būtu pārmēru satraucis Frederiku.

Un tomēr lords Olverstoks nešaubījās par to, ka Frederiku kaut kas nomāc. Tā kā par marķīza dzīves svarīgāko uzdevumu tagad bija kļuvusi Frederikas dvēseles miera nodrošināšana, viņš nolēma noskaidrot iemeslu, kas meitenes skatienā lika parādīties saspringumam. Viņš uzlūdza māsas Merivilas, milordu un lēdiju Dževingtonus, kā arī misteru Pīteru Neivenbiju būt viņa viesiem operā; gadījumā, ja Augusta atteiktos, viņš bija gatavs uzaicināt savu māsu Luīzu. Bet šāda vajadzība neradās un izsauca izbrīnu gan pašam marķīzam, gan Augustas vīram, jo arī viņi īrēja ložu operā.

Pieklājīgā, tomēr visai garlaikotā sejas izteiksme bija precīzi aprēķināta, lai visi uzskatītu, ka viņš tikai pilda savu aizbildņa pienākumu. Viņam pat neradās nekādas grūtības iesaistīt Frederiku sarunā, nepievēršot nevēlamu uzmanību. Vajadzēja vien atvirzīties ložas dziļumā, lai atbrīvotu vietu Haritas apbrīnotājiem, kuri bija uzdrīkstējušies ierasties.

– Ceru, ka esat apmierināta ar mani, – marķīzs teica. – Ja tagad nedzirdēšu kaismīgus pateicības vārdus, sākšu uzskatīt, ka savus aizbildņa pienākumus esmu atstājis novārtā.

Kādu mirkli izskatījās, ka Frederika ir apjukusi, un marķīzs jau bažījās, ka viņa varētu pavaicāt: “Kā jūs to bijāt domājis?” Tomēr Frederika sacīja: – Es esmu jums ļoti pateicīga, ser! Man tikai gribētos… – Viņa nopūtās un piebilda: – Tagad, kad varat pavisam tuvu viņu vērot, vai jums nešķiet, ka viņš būtu pati piemērotākā kandidatūra Haritai?

Marķīzs paraudzījās uz misteru Neivenbiju, kurš neko nenojauta par šādām sarunām.

– Var jau gadīties. Kā lai es to zinu? Tāpēc jūs esat noraizējusies?

– Vispār jau ne. Es tikai vēlos, lai Harita būtu laimīga, ērti iekārojusies dzīvē.

– Kas tad ir jūsu raižu iemesls? – tincināja Olverstoks. – Ak, nekas tāds! Izņemot to, ka man laikam nāksies atlaist no darba ķēkšu, kura ļoti labi gatavo! Taču mana ekonome apgalvo, ka viņa nesamērīgi daudz izlietojot džinu. Nav nekāds brīnums, ja es izskatos mazliet satraukta. Un tomēr es ceru, ka tā nemaz nav.

– Par to gan neraizējieties! Tie, kas jūs nepazīst pārāk labi, visticamāk, nemaz neko nav pamanījuši, bet nepieciešamības gadījumā jūsu izdomātais stāstiņš par ķēkšu varētu viņus pilnībā piemuļķot.

– Tas nemaz nav izdomāts! – sašuta Frederika.

– Pieņemsim, ka tā. Un tomēr ķēkša nevarēja jūs tik dziļi satraukt. Varbūt jūs, līdzīgi Džesamijam, bažījaties par to, ka Harija pirkums varētu jūs izputināt?

– Mīļais Dievs! Protams, nē! Atzīstos, es neatbalstu šo Harija pirkumu, jo, manuprāt, viņam nav ne jausmas, cik izmaksās savas ekipāžas uzturēšana Londonā, bet, ticiet, tas mani nebūt neuztrauc. Vai Džesamijs jums izstāstīja? Būtu labi, ja jūs viņam paskaidrotu, ka ne jau viņš būs īstais, kas pamācīs Hariju.

– To es jau izdarīju, – attrauca marķīzs.

– Paldies! Jūsu vārdos Džesamijs ieklausās vairāk nekā jebkurā citā, tālab ceru, ka nākamreiz viņš neskatīsies uz brāli tik pārmetoši.

Olverstoks mazliet iepleta acis.

– Nākamreiz? Tas nozīmē, ka Harijs ir aizbraucis?

– Jā, uz pāris dienām. Īsti nezinu, bet laikam kopā ar saviem draugiem, – bezrūpīgā tonī paskaidroja Frederika.

– Tad, lūk, kas par lietu! – pasmīnēja marķīzs.

– Nemaz arī ne! Kā gan jūs varat runāt tādas aplamības?

– Vai pēc šī pārmetuma uzklausīšanas man pieklājīgi jāpaklanās? Varbūt jūs vēlētos, lai nomierinu jūs? – Kad Frederika jautājoši paraudzījās marķīzā, viņa smaids kļuva platāks. – Jūs esat ārkārtīgi laba māsa un neiebilstat, ka Harijs pavada laiku kopā ar draugiem, tomēr baidāties, ka viņš varētu iekļūt nelāgā kompānijā, vai ne? Tādā gadījumā varat būt mierīga. Pats personīgi es neesmu pazīstams ar jauno Pīplovu, taču, spriežot pēc dzirdētā, viņa sabiedrību nekādi nevar nosaukt par sliktu. Nemaz nešaubos, ka viņi ar Hariju pastrādā gana daudz muļķību, tomēr viņu vecumā tas nav nekas neparasts. – Pēc mirkļa, mazliet pasvārstījies, Olverstoks piebilda: – Kad mēs pirmo reizi tikāmies, Frederika, jūs atklāti man pastāstījāt par savu tēvu, tādēļ es uzdrīkstēšos būt drosmīgs un apgalvot, ka jums nav pamata raizēm. Protams, viņiem piemīt zināma līdzība, tomēr ir arī atšķirīgais, un pats galvenais ir tas, ka Harijs nav kaislīgs spēlmanis. Vai tagad jūs varēsiet mazliet nomierināties? Frederika pamāja ar galvu un klusām sacīja: – Jā, paldies! Man jāatzīstas, ka līdzīgas domas patiešām iešāvās man prātā, lai gan es nemaz nespēju nojaust, kā jums par tām tapa zināms. – Viņa pasmaidīja un noteica: – Jūs esat ļoti labs, un es jums no sirds pateicos, jo īpaši par laipnību, ko izrādāt maniem brāļiem. Nezinu, kālab jums vajadzētu interesēties par Hariju, kurš pat nepūlas tēlot jūsu aizbilstamo, tomēr vienalga – paldies!

Marķīzs varēja paskaidrot iemeslu, kālab uzskata par savu pienākumu iedziļināties Harija dzīvē, tomēr neko nepateica, jo baidījās nonākt bīstami tuvu kādam citam paziņojumam, ko bija stingri nolēmis vārdos neietērpt. Frederika viņam ļoti patika, tomēr viņš negrasījās precēties un ne par ko uz pasaules nebūtu ar mieru likt viņai piedzīvot kaut mazāko pazemojumu. Padomājis ciešāk, Olverstoks saprata, ka viņa savaldībai ir arī vēl cits iemesls – bailes pazaudēt Frederiku uz visiem laikiem. Viņš atcerējās, ka reiz bija noskūpstījis viņas roku un pat tik sīks uzmanības pierādījums bija licis viņai it kā mazliet atsvešināties. Gandrīz uzreiz viņam tomēr izdevās atgūt iepriekšējās pozīcijas, tomēr viņas attieksmē nebija manāmas ne mazākās pazīmes tam, ka viņa vēlētos kaut ko vairāk par draudzību.

Marķīzam tā bija gluži jauna pieredze. Līdz šim sievietes tik uzstājīgi pūlējās piesaistīt viņa uzmanību, ka viņš pat iedomāties nevarēja kādu, kura atraidītu viņa bildinājumu. Taču Frederika nepūlējās ievilināt lordu lamatās, un viņš nešaubījās, ka šī sieviete neprecētos ne ar viņu, ne kādu citu vīrieti, ja laulību iemesls varētu būt tikai nauda vai augsts sabiedriskais stāvoklis. Turklāt lords Olverstoks vispār nebija pārliecināts par to, ka Frederikai patīk pietiekami, lai abi apprecētos. “Apsveicu!” marķīzs nodomāja un šķībi pasmaidīja. Vai tikai uzvaras pār tik daudzām daiļām sievietēm viņu nav pārvērtušas par pašapmierinātu nelgu, kurš sevi uzskata par neatvairāmu?

Pagāja vairākas dienas, bet marķīzs joprojām vēl nebija ticis skaidrībā ne par sevi, ne Frederiku. Todien viņš atgriezās mājās un ieraudzīja, ka priekšnams ir gluži vai aizkrauts ar ceļa somām un cepuru kārbām, divi kalpi pa kāpnēm nes augšā lādi, bet viņa virssulaiņa sejā saimnieko tēvišķas labvēlības izteiksme.

– Kas, pie velna, te… – izsaucās Olverstoks.

– Milēdija Elizabete, milord, – paskaidroja Vikens, paņemdams no marķīza cepuri un cimdus. – Gluži kā senajos laikos. Viņa ieradās apmēram pirms divdesmit minūtēm.

– Lūk, kā? – drūmi pārvaicāja lords.

Lēdija Elizabete, “nabaga Eliza”, kura apprecējās ar gluži vienkāršo misteru Kentmīru, tajā brīdī iznāca no bibliotēkas, joprojām ģērbusies ceļojuma tērpā, un laipni sacīja: – Jā, dārgo Vērnon! Es esmu ieradusies! – Lēdija Elizabete piegāja pie marķīza. Viņa bija gara auguma sieviete, vecuma ziņā daudz tuvāka Olverstokam nekā abas pārējās māsas, turklāt bija viņam ļoti līdzīga; viņai piemita vairāk dzīvīguma un mazāk grācijas. – Cik elegants tērps! – Viņa pasmaidīja. – Tev kā jau allaž viss ir tikai vislabākais.

– Diemžēl nevaru atbildēt tev ar to pašu. – Marķīzs viegli noskūpstīja māsas vaigu. – Kas tev uz galvas? Tā jau ir nevis cepure, bet īsta vārnu ligzda! Tu izskaties pēc plukatas, Eliza! Kas pamudinājis tevi atbraukt uz Londonu?

– Nu saprotams, ka mana cepure! Man pavisam noteikti ir jāiegādājas jauna. – Ar ilgpilnu skatienu viņa paraudzījās uz Olverstoku un noteica: – Ak, ja es varētu atļauties vēl arī jaunu kleitu, brālīt…

Tā kā vienīgais iemesls, kālab vecāki tomēr piekrita Elizas laulībām ar “tikai misteru Kentmīru”, bija šā kunga vērā ņemamais kapitāls, Olverstoks neļāvās piemuļķošanai. Iestūmis māsu bibliotēkā, viņš aizvēra durvis un teica: – Kaut mazliet pieklājības, Eliza, lūdzu!

Viņa atkal iesmējās.

– It kā Vikenam par mums jau tāpat nebūtu zināms pilnīgi viss! Jā, starp citu, kā tad klājas mūsu dārgajai māsai Luīzai?

– Jau vairāk nekā nedēļu man nav bijusi nepieciešamība ne redzēt viņu, ne klausīties viņā. – Lords piemiedza acis un uzmanīgi nopētīja māsu. – Un, ja nerunājam par cepuri… kāds ir tavas ierašanās iemesls?

– Cepuri nekādi nevar nepieminēt, – iebilda lēdija Elizabete. – Man ir jāizveido arī jauna frizūra un vispār jāpacenšas pieskaņoties pēdējās modes prasībām. Lai gan pats īstākais iemesls, kas mani atveda uz Londonu, ir kaut kas tāds, par ko tu bieži vien žēlojies. Garlaicība!

– Lauku miers tev uzdzinis garlaicību?

– Ja tu reizēm izrādītu kaut mazāko interesi par savas māsas bērniem, – stingri aizrādīja viņa, – tad nestāstītu man par mieru. Gada sākumā trīs mani bērni cits pēc cita pārslimoja garo klepu. Tiklīdz pēdējam beidzās klepus, tā Kerolaina saslima ar vējbakām! Viņas vecumā! Un aplipināja arī Tomu un Mēriju. Pēc tam Džons no Ītonas atveda kaut kādu briesmīgu infekciju, kuru pārslimot nācās visiem, pat Džonam! Labāk būtu, ja arī es būtu saslimusi, vismaz tas neliktos tik nomācoši! Kā uzticama sieva un māte es paliku mājās, līdz viņi visi izveseļojās, bet pēc tam sakravāju somas, iekams kāds atkal būtu paspējis pasūdzēties par jauniem citas slimības simptomiem, vai, nedod Dievs, salauzis kāju!

Marķīzs pasmaidīja, tomēr nenovērsa skatienu no māsas. – Un cik ilgi tu plāno šeit uzkavēties? – viņš apvaicājās.

– Dieviņ mīļais! Kā es to varu zināt? Nedēļu, bet varbūt divas. Vai tas ir tik būtiski? Tu jau gribi, lai braucu projām?

– Nebūt ne, – pieklājīgi atbildēja Olverstoks.

– Tad jau labi. Priecājos to dzirdēt, jo es esmu nolēmusi apmeklēt visus savus senos draugus un arī izraudzīties īres māju nākamajai sezonai. Tev taču ir zināms, ka es grasos izvest sabiedrībā Kerolainu. Var jau būt, ka tu nezini… taču zināt tev gan vajadzētu. Turklāt man nepieciešama māja ar balles zāli; un, pats par sevi saprotams, man nav ne mazākā nodoma rīkot viesības kaut kur citur – tikai pašai zem sava jumta. Tev par to nav jāraizējas! Tas, ka tu šeit sarīkoji balli Džeinai Bakstedai, man bija milzīgs pārsteigums. Pat nesaprotu, kas tev bija uznācis.

– Nekas, – viņš atteica. – Mans nolūks bija izvest sabiedrībā Freda Merivila meitas. Vai tad tu nezināji, ka es esmu uzņēmies aizbildniecību par ļoti skaistu meiteni?

Lēdija Elizabete gan pūlējās savaldīties, tomēr tas neizdevās un viņa sāka smieties, jo lorda Olverstoka skatienā bija daudz zobgalības. – Protams, es to zināju. Cik tu gan esi neciešams cilvēks! Atzīšos, ka es vai miru no ziņkārības. Kā tas vispār varēja notikt?

– Gluži vienkārši. Vari to saukt par parāda nomaksu. Formāli es neesmu Merivilu aizbildnis, taču viņi ir uzticēti manai gādībai. Mazākais, ko varēju darīt, bija ievest to skaistuli sabiedrībā, un es to arī paveicu. Precīzāk sakot, pierunāju, lai viņa tiktu ievesta.

– Tu nu gan esi īsts dēmons! – atzinīgi noteica Elizabete. – Augusta man atrakstīja, ka Luīza, ieraudzījusi to tavu daiļavu, esot vai prātu zaudējusi no niknuma un vēl joprojām neesot īsti atguvusies. Un tā otra māsa? Vai arī viņa ir skaista?

– Nē, viņu ar Haritu ne salīdzināt nevar, – vienaldzīgi atteica Olverstoks. – Viņa ģimenē ir vecākā un rūpējas par visiem pārējiem. Cerams, tu saproti, ka mana aizbildnība ir vairāk tikai vārda pēc. Man ar viņiem nav sevišķi daudz darīšanu.

Šajā ne pārāk piemērotajā brīdī telpā ienāca Vikens un pavēstīja: – Ir ieradies māsters Felikss un vēlas sastapties ar jūsu gaišību. Vai ielaist viņu, milord?

– Pie velna! Kas tad viņam vajadzīgs? – izsaucās marķīzs, kuru jau māca nelāgas priekšnojautas. – Pasaki viņam, ka es… Nē, laikam jau būs labāk, ja satikšos ar viņu. Aicini! – Viņš paraudzījās uz māsu un skumji pasmaidīja. – Tagad tu iepazīsies ar jaunāko Merivilu, Eliza! Tas ir viens īsteni velnišķīgs radījums. – Viņš pagriezās, kad Vikena pavadībā ienāca Felikss. – Ko, Feliks? Kādās nepatikšanās šoreiz esi iekļuvis?

– Ser! – iesaucās zēns. – Nav nekādu nepatikšanu.

– Tad jau es atvainojos! Tātad tā ir vienkārši pieklājības vizīte? Eliza, iepazīsties, tas ir Felikss, viens no maniem aizbilstamajiem. Feliks, šī ir mana māsa Elizabete Kentmīra.

– Ak, es nezināju! Ak… Lūdzu, atvainojiet, kundze! – Felikss mulsi palocījās un bažīgi paraudzījās uz lordu Olverstoku. – Varbūt es atnākšu rīt, ser? Man nebija nodoma jums traucēt. Vikens neko nepateica, bet man ir pavēstāms kaut kas ļoti svarīgs.

Lēdija Elizabete, kā jau triju daudzsološu dēlu māte, uzskatīja, ka ir pienācis laiks iejaukties: – Tad jau tev nevajadzētu lieki tērēt laiku. Vai tā ir konfidenciāla lieta? Varbūt man aiziet un atstāt jūs ar lordu Olverstoku divatā?

Pēc jautrajām dzirkstelītēm lēdijas acīs sapratis, ka viņa ir visai pieņemama dāma, Felikss pavīpsnāja un sacīja: – Nē, kundze, pateicos. Ja šī lieta arī ir kon-si… konfidenciāla, tad pavisam nedaudz. Es ceru, ka jūs nevienam neko neteiksiet.

– Es zinu, kad nevajag runāt lieku, – ātri atsaucās lēdija.

– Nu, Feliks, stāsti! – mudināja lords Olverstoks. – Ja reiz tu neesi iekļuvis nepatikšanās, kas ir atgadījies?

– Runa ir par gaisa balonu, brālēn Olverstok! – pavēstīja Felikss, uzreiz ķerdamies pie paša svarīgākā.

Lēdija Elizabete nespēja novaldīties, taču viņai izdevās smieklus ātri pārvērst klepū; savukārt viņa gaišība lords balsī, kāda piedien cilvēkam, kas pieradis pie nelaimēm, noteica: – Redz kā? Nesaprotu, kā gaisa baloni varētu būt saistīti ar mani. Un, ja reiz runājam atklāti, arī ar tevi.

– Bet ser! – iesaucās satrauktais Felikss. – Jums taču jāzina, ka ceturtdien Haidparkā varēs vērot, kā paceļas gaisa balons.

– Lai kā arī būtu, man tas nebija zināms. Un atļaušos tev pavēstīt, ka gaisa baloni mani neinteresē. Ja biji nodomājis lūgt, lai es tevi aizvedu to paskatīties, tad mana atbilde ir strikti noliedzoša. Uz Haidparku tu lieliski vari aiziet arī viens pats. Mana pavadība tev nemaz nav nepieciešama.

– Tur jau tā lieta, ka nevaru! – Negaidot Felikss marķīzam pievērsa žēlabainu skatienu, viņa zilās acis kļuva miklas, un viņš nabaga bārenīša balstiņā izdvesa: – Lūdzu, brālēn Olverstok! Aiziesim kopā! Jums tas ir jādara! Tas… tas ir obligāti nepieciešams!

– Kālab tas ir tik obligāti? – lords taujāja, veltīdams satrauktajai Elizabetei mierinošu skatienu.

– Nu… jūs taču esat mans aizbildnis, un es… es pateicu brālēnam Bakstedam, ka jūs mani uzaicinājāt kopīgi turp aiziet! – Felikss ar atbruņojošu atklātību pavēstīja. Viņš uzsmaidīja marķīzam un piebilda: – Es zināju, ka jūs mani sapratīsiet, brālēn Olverstok. Jums taču arī nepatīk brālēns Baksteds.

– Kad es kaut ko tādu būtu sacījis? – apvaicājās lords.

– Nekad, taču man vajadzētu būt īstam muļķim, lai par to nenojaustu, – ar nicinājumu atbildēja Felikss. – Es jums stāstīju par lekciju, kādu brālēns Baksteds man nolasīja, kad es devos izbraucienā ar tvaikoni… Jūs sacījāt…

– Nav būtiski! – steigšus iejaucās marķīzs. – Kāda tad Bakstedam daļa gar tavu gaisa balonu?

– Viņš uzaicināja mūs visus aizbraukt kopā uz parku un paskatīties lidojumu. Visus, tikai ne Hariju! – atbildēja Felikss tādā tonī, it kā runātu par īstu katastrofu. – Tikai, lūdzu, nesakiet, ka tas ir ļoti laipni no viņa puses, kā to dara Džesamijs! Ja jums cilvēks nepatīk, tad taču nav nekāda prieka pieņemt viņa laipnības.

– Vistīrākā patiesība, – piekrita lēdija Elizabete. – Tad jau labāk, lai viņš vispār neizrāda nekādas laipnības.

– Jā, tieši tā! – Felikss noteica un atzinīgi pamāja ar galvu. – Turklāt es ļoti labi zinu, kas no tā visa galu galā iznāks. Džesamijs ieņems vietu uz bukas blakus kučierim, bet man nāksies sēdēt kopā ar brālēnu Bakstedu un klausīties, kā viņš māsām klāsta kaut ko par gaisa kuģošanu. It kā viņam par to vispār būtu kāda sajēga! To nu es nespētu izturēt, ser! – Pamanījis, ka Olverstoka lūpu kaktiņi nodreb, Felikss triumfāli iesaucās: – Es zināju, ka jūs sapratīsiet! Tieši tālab, kad es iegāju istabā, nezinādams, ka tur atrodas brālēns Baksteds, un Frederika man pavēstīja, ka viņš mūs uzaicinājis braukt kopā ar viņu, es atteicu, ka nevaru, jo mani jau esat uzaicinājis jūs, ser. Un… Ja Džesamijs sāks jums sūdzēties, ka man ir sliktas manieres, tad tā nemaz nav taisnība. Es ļoti pieklājīgi pateicos brālēnam Bakstedam, goda vārds! Tikai… ja jūs mani nevedīsiet uz parku, tad es vairs nevarēšu braukt kopā ar viņu, jo tas būtu pagalam nepieklājīgi!

– Un tu tikko apgalvoji, ka neesi iekļuvis nepatikšanās! Vai tava ģimene patiešām noticēja šai pasaciņai?

– Nē, nē! Frederika un Džesamijs, protams, saprata, ka es to visu esmu izdomājis. Pēc tam Frederika man aizliedza uzmākties jums ar lūgumiem. Bet es taču neuzmācos! Viņa teica, ka jums noteikti nebūšot interesanti vērot gaisa balona lidojumu, bet es esmu pārliecināts, ka jums tas sagādās patiku.

– Redz kā? – noteica marķīzs. – Vai zini, ko es tev sacīšu, riebīgi negodīgais zaļknābi…

– Protams, ka tas sagādātu patiku! – iejaucās lēdija Elizabete. – Es arī labprāt kaut ko tādu paskatītos. Nekad vēl neesmu redzējusi, kā debesīs paceļas gaisa balons! Dārgais Vērnon, tu taču nevarēji vien izdomāt, kā mani labāk izklaidēt, vai ne? Un tagad tu to zini. Aizved mani un Feliksu uz Haidparku skatīties gaisa balona lidojumu!

– Ak tu palaidnis! – Marķīzs atmeta ar roku. – Labi, lai notiek.

– Es jau Džesamijam teicu, ka jūs piekritīsiet! – laimīgi iesaucās Felikss. – Vai mēs brauksim ar jūsu faetonu?

– Tevi taču neinteresē ne faetoni, ne zirgi, vai ne? – ievaicājās lords Olverstoks. – Tev labpatiktu, ja es tevi uz Haidparku aizvestu ar tvaika lokomotīvi!

– Nenoliedzami, skaidrs, ka es to gribētu! – Feliksa acis priekā iemirdzējās par tādu iespēju. – Tikai tas nekādi nebūtu iespējams, ser! Tvaika lokomotīves brauc pa sliedēm, ser. Es jau vairs nemaz nespēju izturēt Džesamija lielību, jo jūs viņam atļāvāt izmantot savus zirgus. Būs ļoti labi, ja jūs šoreiz vedīsiet mani, bet ne viņu! – Piepeši zēnu pārņēma šaubas. Viņš paraudzījās uz lēdiju Elizabeti un piebilda: – Ja jums nebūs iebildumu, lēdij.

– Protams, ka es neiebildīšu. Man nemaz negribētos skatīties, kā debesīs paceļas gaisa balons, bet pašai sēdēt karietē bez svaiga gaisa malka, – viņa ātri atteica. – Turklāt citādi jau mēs nemaz nevarēsim parādīt brālēnam Bakstedam garu degunu.

Ar šādu atbildi lēdija Elizabete iekaroja vēl lielākas Feliksa simpātijas un apstiprināja zēna pārliecību, ka viņai nav nekādas vainas. Olverstoks gan mēģināja iebilst, ka faetoni nav paredzēti trim braucējiem, taču viņa aizrādījumi netika ņemti vērā un Felikss jau drīz devās projām, ļaudams lēdijai Elizabetei izbaudīt prieku un jautrību.

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā rītā lēdija Elizabete devās pie lēdijas Dževingtones. Varēja pabrīnīties un tomēr saprast, kālab lords Olverstoks interesējas par tik aizrautīgu jaunekli, bet, spriežot pēc Feliksa vārdiem, šī interese attiecās arī uz Džesamiju, kuram lords pat atļāva izmantot savus zirgus. Tas jau vairs nemaz tik saprotami nešķita, ja vien netika darīts tāpēc, lai izpatiktu daiļajai Haritai.

Lēdija Elizabete visu zināja pēc draudzenes vēstulēm, tomēr nepievērsa īpašu uzmanību Sallijas Džersijas pareģojumam, ka lords Olverstoks apprecēsies ar meiteni, kurai vēl nebija ne divdesmit gadu. Sallija apgalvoja, ka tieši tā vienmēr notiekot ar iesīkstējušiem vecpuišiem, tomēr Elizabete nešaubījās, ka savu brāli pazīst labāk nekā Sallija, tālab šādu hipotēzi uzskatīja par vistīrāko tenku paraugu.

Pusdienodama kopā ar lordu Olverstoku, lēdija Elizabete centās neizrādīt ziņkārību un daudz netaujāja par māsām Merivilām, vien piebilda: – Ceru, ka tu mūs iepazīstināsi. Ja arī viņas ir tikpat apburošas kā mazais Felikss, tad es nemaz nebrīnos, ka tu piekriti kļūt par viņu aizbildni. Kā viņām klājas? Vai tev veiksmīgi izdevās viņas ievest sabiedrībā?

– Jā, turklāt tas neprasīja nekādus pūliņus. Kaut tu būtu redzējusi Luīzas seju brīdī, kad viņas ienāca istabā! Viņa jau bija tikusies ar Frederiku un, manuprāt, bija patīkami pārsteigta, ka šī jaunā dāma ir nevis īpaša skaistule, bet vienkārši piemīlīga un diezgan gudra meitene. Toties ieraudzīt Haritu Luīza nemaz nebija gatava. – Marķīzs kavējās atmiņās, viņa seja kļuva gaišāka un acīs iezaigojās jautras liesmiņas. – Es esmu redzējis apmēram divdesmit sezonu daiļavas, tomēr jāteic, ka neviena no viņām nespēj pat līdzināties Haritai Merivilai. – Viņš pacēla glāzi un iemalkoja mazliet vīna. – Viņā viss ir nevainojami skaists, gan seja, gan augums, gan stāja. Turklāt visi bija vienās domās par to, ka viņai piemīt arī augstākajā mērā labas manieres.

– Dievs žēlīgais! – iesaucās pārsteigtā un pat jūtami izbiedētā Elizabete. – Man noteikti ir jāiepazīstas ar šo pilnības iemiesojumu.

– Ja vēlies, vari to izdarīt jau rīt. Viņa ieradīsies uz pieņemšanu, ko rīko Seftoni. Tev noteikti vajadzētu turp doties kopā ar mani. Kaut vai tāpēc, lai man nenāktos klausīties Marijas Seftones pārmetumos par to, ka es neesmu tevi atvedis. Jutīšos pārsteigts, ja tev neaizrausies elpa, kad ieraudzīsi Haritu.

Atšķirībā no māsām, Elizabete nekad nebija mēģinājusi meklēt brālim piemērotu sievu. Viņu attiecībās allaž bija valdījusi draudzība un pat zināma pieķeršanās, tomēr viņu ģimenes locekļi cits pret citu neloloja radniecīgas jūtas.

Elizabete jutās laimīga savā laulībā ar Džonu Kentmīru; viņa bija iegrimusi rūpēs par bērniem un saimniecību un reti ieradās Londonā, ne pārāk interesējās par Olverstoka nākotnes plāniem un reiz pat sakaitināja Luīzu, jo sacīja, ka brāļa laulība nudien neesot Luīzas darīšana. Taču tagad, atkal ieradusies Olverstoku namā, viņa piepeši sajuta bažas. Viņai likās, ka brālis jau tuvākajā laikā grasās noslēgt savienību, kas galu galā novedīs tikai pie sabrukuma. Lai cik brīnišķīga arī būtu Harita, viņa lordam apniks jau pēc gada, ļoti iespējams, pat ātrāk. Elizabete nepievērsa īpašu uzmanību lēdijas Džersijas spriedelējumiem un vēl jo vairāk Luīzas ieteikumiem izmantot viņas it kā esošo ietekmi, lai pasargātu brāli un, protams, visu ģimeni no briesmīgas mezalianses; tomēr pārspīlētā lorda Olverstoka sajūsma par šo Haritu Merivilu lika jau nākamajā dienā doties pie Augustas, kurai, par spīti visām viņas nelāgajām īpašībām, netrūka veselā saprāta.

Lēdija Dževingtone māsu uzņēma mēreni laipni, pieklājīgi apvaicājās par Elizabetes ģimenes veselību un izteica cerību, ka Londonas apmeklējuma laikā viņa noteikti varēs papildināt savu garderobi.

– Mans vecākās māsas pienākums, Elizabete, liek aizrādīt, ka šī kleita, kas nudien jau izgājusi no modes, visaugstākajā mērā kaitē tavam izskatam, – viņa sacīja. – Tu taču noteikti ieradies Londonā, lai iegādātos jaunus un modernus tērpus.

– Patiesību sakot, nē, – atbildēja Elizabete. – Es atbraucu, lai pārliecinātos, vai taisnība, ka Vērnons ir līdz ausīm iemīlējies tajā dailes brīnumā, kuram nav pat ne divdesmit gadu.

– Cik nu man ir zināms, tad nav, – nesatricināmā mierā atbildēja lēdija Dževingtone. Viņa veltīja māsai smaidu, kurā jaucās iecietība un nicinājums. – Kā noprotu, tu esi saņēmusi Luīzas vēstuli. Tikai man jāteic, ka Luīza ir muļķe.

– Jā, taču Sallija gan nav nekāda muļķe. Un arī viņa man atrakstīja, ka Vērnons jau tuvākajā laikā spers soli, kas, pēc manām domām, varētu būt pats aplamākais viņa dzīvē.

– Es nekad, – paziņoja lēdija Dževingtone, – neesmu uzskatījusi, ka Sallijai Feinai piemistu īpašs vērīgums.

– Augusta, vakar viņš man šo meiteni aprakstīja tādiem vārdiem, kādus es no viņa vēl ne reizi vispār neesmu dzirdējusi!

– Viņš būs izjokojis tevi, – noteica lēdija Dževingtone.

Elizabete neizpratnē sarauca pieri. – Tu gribi sacīt, ka viņa nemaz nav tik pārpasaulīgi daiļa? Ja tas ir tā, kāpēc viņš…

– Man nešķiet, ka es jebkad būtu redzējusi vēl skaistāku meiteni par Haritu Merivilu. Un ļoti reti izdodas satikt kādu, kas ir labāk audzināta par viņu, – atzina lēdija Dževingtone. – Ballē pie Vērnona viņa radīja īstu furoru. Nav nekāds brīnums, ka pie viņas kājām pašlaik ir vismaz puse vislabāko un izdevīgāko precinieku. Un starp viņiem ir arī Gregorijs, – viņa nesatricināmi savaldīgi pavēstīja. – No tā nekas neiznāks, bet es varu vienīgi priecāties par to, ka viņš savu pirmo sajūsmu velta šādai meitenei ar augstiem morāles principiem. Manuprāt, tas viņam nāks tikai par labu.

– Jā, bet Vērnons? – ievaicājās Elizabete. – Ja reiz viņš nav iemīlējies tajā meitenē, kas gan liek viņam rūpēties ne tikai par viņu, bet arī par viņas brāļiem? Tas taču vispār neizskatās pēc viņa!

– Nemaz nesākšu izlikties, ka esmu viņa uzticības persona, tomēr es Vērnonu pietiekami labi pazīstu un domāju, ka viņš māsām Merivilām palīdzēja iziet sabiedrībā vienīgi tālab, lai pakaitinātu Luīzu un Lukrēciju. Tā sieviete, – piebilda lēdija Dževingtone, joprojām saglabājot savaldību, – pierunāja Vērnonu sarīkot balli Olverstoku namā par godu ne vien Džeinai, bet arī Hlojai! Var vienīgi minēt, kādus līdzekļus izmantoja Vērnons, lai piespiestu Luīzu tās Merivilas ievest sabiedrībā. Viņš, protams, ir tiesīgs rīkoties pēc visām savām iegribām, tomēr es viņa rīcību uzskatu par nosodāmu. Es taču lūdzu, lai viņš nepaklausa ne Luīzas, ne Lukrēcijas uzstājībai.

Apslāpējusi vēlmi atgādināt, ka Olverstoks nekad nav izrādījis vēlmi ieklausīties māsu padomos, Elizabete mirkli klusēja un tad sacīja: – Protams, Vērnons varēja ielūgt Merivilas uz savu balli, vēlēdamies sodīt Luīzu, tomēr tas nebūt vēl neizskaidro visu. Viens no viņa tā saucamajiem aizbilstamajiem, Felikss… starp citu, ļoti apburošs puika… vakar ieradās pie viņa mājās, un bija pilnīgi skaidrs, ka Vērnonā zēns redz cilvēku, kurš gatavs apmierināt teju katru viņa iegribu. Felikss nemaz nebaidījās, un tas jau pasaka ļoti daudz. Kālab lai Vērnons, kuram mūsu bērni allaž bijuši pilnīgi vienaldzīgi, tagad sāktu izrādīt interesi pr brāļiem Meriviliem? Ja nu vienīgi ar mērķi iepatikties viņu māsai.

– Tavos vārdos nenoliedzami ir racionāls grauds. Tomēr, ja es nemaldos, maigas jūtas Vērnonā ir pamodinājusi ne jau Harita, bet vecākā māsa.

Elizabete cieši raudzījās uz lēdiju Dževingtoni.

– Augstais Dievs! Kā tad tas nākas? Vērnons man stāstīja, ka viņu var nodēvēt tikai par pieņemami glītu, turklāt viņa neesot pirmajā jaunības plaukumā, toties ir gudra un enerģiska.

– Tieši tā, – piekrita lēdija Dževingtone. – Manuprāt, viņai ir kādi divdesmit četri gadi, bet mātes pāragrās nāves dēļ viņai vajadzēja kļūt par mājas saimnieci, un viņa izskatās vecāka. Acīmredzot viņa ir meitene ar raksturu, un es esmu secinājusi, ka viņa būtu Olverstokam lieliski piemērota.

– Augusta! – iesaucās Elizabete. – Tikai pieticīgi glīta meitene būs piemērota Vērnonam? Tu laikam esi zaudējusi prātu! Kad viņš ir interesējies par sievietēm, kuras nav žilbinoši skaistas?

– Un kad, mana dārgā Elizabete, šīs, kā tu saki, žilbinošās skaistules nav viņam apnikušas jau pēc dažiem mēnešiem? – iebilda Augusta. – Es atzīstu, ka Frederika nevar spēkoties skaistumā ar Haritu, toties viņai pietiekamā mērā piemīt savaldība un enerģija, kādas Haritai nav. Abas ir patīkamas, labi audzinātas meitenes, bet Harita ir daiļa jaunava, savukārt Frederika ir reti saprātīga jauna sieviete.

Šāds paziņojums lēdijai Elizabetei bija pārsteigums, un viņa apvaicājās: – Augusta, vai tiešām man kaut kas nav kārtībā ar galvu? Vai tu pilnīgi nopietni uzskati, ka viena no Freda Merivila meitām būtu piemērota sieva Vērnonam?

– Iespējams, šī gluži nav tā partija, kādu es viņam būtu izvēlējusies, – piekrita Augusta. – Tomēr, labi padomājusi, es nonācu pie secinājuma, ka tas nemaz nebūtu tik ļauni. Ja vien tu negribi samierināties ar perspektīvu, ka tas muļķis Endimions kļūs par Olverstoka mantinieku, ir jāsaprot, cik svarīgi ir, lai Vērnons pēc iespējas ātrāk apprecas un sagādā pēcnācējus. Es, pūliņus nežēlojot, centos viņam sameklēt labu partiju savu paziņu aprindās. Jāatzīstas, ka šie centieni, kā arī Luīzas mēģinājumi izrādījās veltīgi. Tomēr tas jau bija gaidāms! – Viņa nopūtās, uz mirkli nolaidusies no saviem augstumiem. – Ja es tev pastāstītu, kādas tik muļķības darīja Luīza… – Laikus aprāvusies, Augusta cienīgi noteica: – Tomēr tas nemaz nav būtiski. Būs pietiekami, ja sacīšu, ka mūsu abu pūliņi nevainagojās ar panākumiem. – Pēc kārtējās nelielās pauzes viņa izlēmīgi sacīja: – Mans gluži dabiskais objektivitātes trūkums neļāva saskatīt visas Vērnona rakstura vājās puses; lai gan es tās nosodu, tomēr taisnības labad jāteic, ka ne jau viņš vienīgais ir vainojams pie to esamības. Nerunājot par to, ka viņam tika izrādīta vislielākā iecietība jau kopš pašas dzimšanas, neaizmirsīsim arī par to, ka sievietes nemitīgi viņu ir vajājušas, vārda pilnā nozīmē kārušās viņam kaklā; viņa ciniskā attieksme pret mums, protams, ir nosodāma, tomēr nevar būt par iemeslu izbrīnam. Vari man ticēt, Elizabete, es visai bieži esmu sarkusi par savu dzimumu. Domāju, ka tieši tālab Vērnonu ieinteresēja Frederika. Vari nešaubīties, es esmu viņu cieši vērojusi, taču, ja tu man vaicātu, vai viņa nojauš par Vērnona interesi, man nāktos atbildēt, ka es to nudien nezinu. Varu vienīgi apgalvot, ka ne reizi es neesmu pamanījusi Frederiku mēģinām ievilināt Olverstoku lamatās un viņa izrāda vienīgi draudzību, kāda pilnīgi normāli piedienētu māsīcai.

– Skaidrs, – bilda Elizabete, kad bija noklausījusies šo monologu. – Tu uzskati, ka tas Vērnonu ir ieintriģējis. Un, ļoti iespējams, tev ir taisnība. Tomēr man liekas ļoti savādi, ka Luīza un Sallija saredz viņa interesi par Haritu.

– Vērnons izturas diezgan uzmanīgi, – paskaidroja Augusta.

– Viņam noteikti tā ir pirmā reize!

– Tieši tā. Domāju, ka pagaidām arī viņš pats nav pārliecināts par savām jūtām. Manuprāt, ļoti daudz pasaka tas, ka viņš pirmo reizi nopūlas, lai Frederika nekļūtu par ļaunu tenku objektu. Pat Luīza nav pamanījusi, ka Vērnonam, kad viņš sarunājas ar Frederiku, ir pavisam cits skatiens nekā tad, kad viņš izsmējīgi vēro Haritu.

– Jā… – ierunājās Elizabete. – Man nebija ne jausmas, ka viss ir tik nopietni. Tiesa, kad vakar Felikss ieradās pie Vērnona un bija visai uzstājīgs, man likās, ka… ka brālis neizturējās tik bezjūtīgi kā parasti. Ja tā ir Frederikas ietekme… Tomēr tas taču nevar būt, Augusta! Tikai padomā, cik liela ir Frederikas atbildība! Pats Vērnons man sacīja, ka uz viņas pleciem gulstas rūpes gan par Feliksu, gan otru brāli… Vai tu no tiesas domā, ka Vērnons vēlas pārņemt daļu šo raižu?

– Spriežot pēc tā, ko esmu dzirdējusi, – neizteiksmīgi atsaucās lēdija Dževingtone, – viņš jau ir sācis to darīt. Un es no sirds priecājos, jo tas liks viņam padomāt arī par kaut ko citu, ne vien par savām izklaidēm. Es nekad neesmu slēpusi savu pārliecību par to, ka dīkdienība viņu pazudinās. Bagātība Olverstokam ļauj apmierināt jebkuras visdārgākās kaprīzes, pat neparēķinot, cik tas viss izmaksā; viņam nekad vēl nav bijis jādomā par kādu citu, izņemot pašam sevi. Un kāds ir rezultāts? Brāli pārņēma garlaicība jau tad, kad viņam vēl nebija ne trīsdesmit gadu!

– Vai tas jāsaprot tā, ka divu skolas zēnu uzraudzīšana ir gandrīz kā dziedniecisks līdzeklis? – pasmīkņāja Elizabete, iedomājusies pati par saviem dēliem. – Nu, vismaz garlaicība viņam vairs nedraud! – Viņa vilka rokās cimdus. – Es ceru, ka šajā vakarā man izdosies iepazīties ar māsām Merivilām. Tagad, pēc sarunas ar tevi, man to gribas vēl jo vairāk. Tomēr mani nebūs viegli pārliecināt, ka tevis aprakstītā sieviete būs piemērota sieva Olverstokam.

Vakarā, braucot projām no Seftonu nama, Elizabete sāka prātot, ka varbūt lēdijai Dževingtonei tomēr ir taisnība. Viņai bija iepatikusies Frederikas dabiskā un nesamākslotā izturēšanās, neuzkrītošā elegance un smieklu dzirkstis acīs. Viņa nosprieda, ka tieši tas arī piesaistījis Olverstoka uzmanību. Ja vien viņš patiesi bija ieinteresējies par Frederiku.

Un uz šo jautājumu nebija viegli atbildēt. Viņa attiecības ar Frederiku bija draudzīgas, tomēr pieņemšanās pie viņas lords Olverstoks uzkavējās ne vairāk par dažām minūtēm un jau uzreiz sāka flirtēt ar misis Ilfordu. Lēdija Elizabete patīkamā pārsteigumā secināja, ka Frederikas skatiens nesekoja lordam Olverstokam un nemeklēja viņu pārpildītajā telpā. Viņa nosprieda, ka Augustai ir taisnība un šai meitenei piemīt pašlepnums.

Tomēr raksturot Frederiku kā pieņemami glītu bija diezgan netaisni. Protams, māsas daile viņu atstāja ēnā, taču jebkurā citā sabiedrībā viņa tiktu vērtēta kā visai pievilcīga. Turklāt Frederikai piemita kāda netverama burvība, kura, atšķirībā no Haritas trauslā skaistuma, pavadīs viņu visu mūžu.

Lēdija Elizabete pasmaidīja. Pieņemšanā, sarunājoties ar Frederiku, viņa bija sacījusi: – Man jāatzīstas, ka esmu iemīlējusies jūsu brālī Feliksā. Jūs droši vien jau būsiet dzirdējusi, ka mēs vakar iepazināmies. Ļoti interesants bērns!

Frederika iesmējās, tomēr papurināja galvu. – Jā gan, tomēr es uz šo nerātno puiku esmu ļoti dusmīga! Es taču viņam aizliedzu uzmākties ar lūgumiem lordam Olverstokam, kurš jau tā ir izrādījis ārkārtīgu laipnību viņam… mums visiem.

– Bet Felikss nudien neuzmācās. Viņš mums pateica, ka jūs esot to aizliegusi, un apliecināja manam brālim, ka ieradies tikai palūgt…

– Tas nu gan ir viens nerātns puika! Lūdzu, piedodiet! Felikss apgalvoja, ka jūs vēlaties redzēt gaisa balona pacelšanos, taču es esmu pārliecināta, ka tā nemaz nav, kundze!

– Ko jūs, ko jūs! Gluži pretēji. Man tas sagādās milzīgu prieku. Jo īpaši skats uz manu brāli, kurš būs kompānijā ar mazu un, iespējams, ne pārāk kārtīgu zēnu!

– Protams, ne pārāk kārtīgu! – rūgti piekrita Frederika. – Es palaižu viņu ārā no mājas tīru un spodru, kārtīgās drēbēs un sasukātiem matiem, bet jau pēc pusstundas viņš vairāk līdzinās skrandaiņiem uz ielas.

– Šajā ziņā visi zēni ir vienādi! Man ir trīs dēli, mis Merivila… Lai gan… mēs varētu viena otru saukt vārdā, Frederika. Mēs taču esam radinieces, vai ne?

– Vispār jau esam, – apstiprināja Frederika, – tomēr man jāteic, ka ļoti tālas. – Pēc īsas šaubīšanās viņa vēl piebilda: – Jums laikam liekas savādi, ka es vērsos pie lorda Olverstoka ar lūgumu uzņemties aizbildņa pienākumus. Bet… viņš bija vienīgais radinieks, kura vārds man bija zināms. Mans tēvs vairākas reizes bija runājis par viņu, un tā nu es uzdrošinājos lūgt palīdzību viņam. Man bija nepieciešams izvest sabiedrībā māsu.

– Es labi jūs atceros, – sacīja Elizabete un pamāja ar galvu, pēc tam palūkojās uz Haritu, kura pielūdzēju ielenkumā stāvēja pretējā telpas malā. – Redzu, ka Endimions Dontrijs ir gluži vai bez prāta viņas dēļ. Ja viņš nebūtu tik izskatīgs, visi viņu dēvētu par pilnīgu nejēgu! Un tā laikam ir viņa māsa Hloja, kura sarunājas ar jauno Rentorpu? – Viņa uzsmaidīja Frederikai. – Olverstoks man sacīja, ka jūs esot savas mātesmāsas uzraudzībā. Diemžēl viņas šeit nav, bet man gribētos ar viņu iepazīties. Kā jums liekas, vai viņa nebūs neapmierināta, ja es rīta pusē viņu apmeklēšu?

– Domāju, ka ne, tomēr diezin vai jūs sastapsiet viņu mājās. – Frederika nopūtās un sacīja: – Diemžēl mans tēvocis, kurš dzīvo Hārlijstrītā, jau sen sirgst ar mokošu un nedziedināmu kaiti. Serafīna uzskata par savu pienākumu atbalstīt māsu un augas dienas pavada Hārlijstrītā. Krustmāte Amēlija ir ļoti apjukusi un satraukta, tālab kļuvusi gandrīz rīcībnespējīga. Viņa ir pārmēru jūtīga, un jebkurš sīkums var satricināt viņas līdzsvaru. – Frederika īsi pasmaidīja. – Ar to es negribēju sacīt, ka tēvoča slimība ir sīkums.

– Es sapratu, – teica Elizabete. – Nabaga dvēsele! Man no sirds ir žēl tās nabadzītes, taču es nelikšu jums uzklausīt visas tās pieņemtās banalitātes. Domāju, mēs varam neizlikties. Ļoti neparocīgi, ka tam vajadzēja atgadīties tieši tagad. Manuprāt, jūs jūtaties gaužām neērti, dzīvojot mājā bez gados vecākas kompanjones. Es esmu nolēmusi Londonā paviesoties vairākas nedēļas, tāpēc, iespējams, varēšu nākt jums talkā.

– Nē, nē! Tas ir ārkārīgi laipns piedāvājums, taču tam nav īpašas nozīmes. Mana radiniece nemīl augstākās sabiedrības viesības un reti mūs pavada. Viņa piekrita apmesties Augšvimpolstrītā tikai ar noteikumu, ka viņai uz ballēm nebūs jāiet. Protams, izskatītos piedienīgāk, ja viņa visur parādītos kopā ar mums. Pēc būtības es vienmēr esmu bijusi Haritas vecākā kompanjone. Kad viņai palika septiņpadsmit gadu, es vairs nebiju tajā vecumā, kad obligāti nepieciešama kompanjone. Lai ko arī sacītu lords Olverstoks!

– Ko tad viņš saka? – tincināja Elizabete.

– Visnetīkamākās lietas, – atbildēja Frederika un iesmējās. – Viņš mani uzskata teju vai par vieglas uzvedības sievieti, jo, izejot no mājas, es neņemu līdzi kalponi! Tas taču ir absurdi. It kā es būtu nepieredzējusi meitene!

– Nē, tāda jūs neesat, tomēr atļaušos aizrādīt, ka vēl jau arī neesat ar vienu kāju kapā.

Frederika pasmaidīja.

– Atļaušos sacīt, neviena sieviete neatzīs, ka ar vienu kāju jau stāv kapā. Taču tas arī nav svarīgi. Būs visai nelāgi, ja mans tēvocis tagad nomirs, jo tādā gadījumā Harita vairs nevarēs apmeklēt šīm līdzīgas viesības. – Viņas acīs atkal uzzibsnīja smieklu dzirkstis. – Mīļais Dievs, cik gan derdzīgi tas skan! Bet, ja esi savu skaisto un mīļo māsu atvedusi uz Londonu tikai vienai sezonai, tad liekas netaisni, ja nav iespējams piepildīt visu ieplānoto tikai tālab, ka tēvocis, kuru mēs nepazīstam un kurš nemaz nav mūsu asinsradinieks, lai gan ir labs un godājams cilvēks, nomirst tik nepiemērotā brīdī!

Arī lēdijas Elizabetes acīs uzzibsnīja līdzīgas uguntiņas, tomēr viņa visai nopietni sacīja: – Jā, saprotu. Tas nudien būtu nevietā. Tomēr, ja viņš ir jūsu radinieks tikai tālab, ka ir precējies ar jūsu krustmāti, tad viņa aiziešanas gadījumā jums nāksies valkāt melnus cimdus, un tas arī būs viss.

– Bet dejot ar melniem cimdiem rokās! – iebilda Frederika.

Lēdija Elizabete mazliet padomāja. – Iespējams, jums taisnība. Par dejām gan es neesmu īpaši pārliecināta, bet zinu, ka mums nācās valkāt melnus cimdus, kad bija nomirusi kāda no mūsu tālajām radiniecēm, un mūsu māte bija izvedusi Luīzu sabiedrībā, kura, kā atceros, ik vakaru devās uz pieņemšanām. Lai gan jāteic, ka mani ne pārāk satrauc visas tās stīvās paražas. Man liekas, jūs tāpat.

– Man ir jādomā par tām manas māsas labā; kas lēdijai Elizabetei Dontrijai būs vien ekscentriska uzvedība, varētu tikt iztulkots kā nepiedodams pārkāpums, ja tas attiektos uz Haritu Merivilu, – aizrādīja Frederika.

Lēdija Elizabete nicīgi sarauca degunu. – Laikam jau taisnība. Tas nudien ir derdzīgi! Tad jau atliek vienīgi…

Viņu pārtrauca lēdija Džersija, kura piesteidzās klāt, iztiepusi rokas uz priekšu. – Elizabete! Mīļais Dievs, un man nebija ne jausmas! Kā gan tu uzdrīkstējies ierasties Londonā, mani nebrīdinājusi?

Tā nu Frederika pagāja tālāk, tā arī neuzzinājusi, ko, pēc lēdijas Elizabetes domām, viņai vajadzētu iesākt. Atlika vien cerēt, ka misters Neivenbijs, kurš godbijīgi bija lūdzis atļauju uzrunāt Haritu, spēs gūt panākumus un iekarot viņas mīksto sirdi. Harita izplūda asarās ik reizi, kad tika pieminēts viņa vārds, un tas lika domāt, ka šīm cerībām nebūs lemts piepildīties. Kad Frederika salīdzināja misteru Neivenbiju ar Endimionu, viņai bija grūti noticēt, ka Harita ar visām savām nieka smadzenēm tomēr ir tik dumja, ka dod priekšroku pamuļķajam skaistulim Endimionam, nevis tik godājamam jauneklim kā misters Neivenbijs.

Pirms dažām dienām Olmaka klubā Frederika tik ļoti sadusmojās par to, ar kādu dievināšanu Harita raudzījās uz Endimionu, ka visai skarbā tonī pieprasīja nepadarīt sevi par muļķi pieņemšanā pie Seftoniem.

– Tu ar tādām pašām aitas acīm raudzījies uz jauno Fredonu, kad biji iedomājusies, ka esi viņā iemīlējusies, – viņa atgādināja māsai. – Tikai toreiz tev bija septiņpadsmit. Tagad, mana mīļā, tev ir jau pāri deviņpadsmit, būtu laiks izrādīt kaut nelielas saprāta pazīmes. Taču ir gluži otrādi, tev prāta kļuvis vēl mazāk! Ja Fredonam, izņemot glīto seju, būtu piemitis arī kas cits izcils un ja tavas jūtas būtu izturējušas laika pārbaudi, tad ne es, ne arī viņa vecāki nebūtu iebilduši pret jūsu savienību. Tikai tā nenotika, un tagad tu esi sameklējusi sev citu, daudz dumjāku smukulīti! Tev jāatceras, Harita, ka misis Dontrija un, es nešaubos, arī lords Olverstoks tikpat lielā mērā neatbalsta jūsu ieceri precēties. Nē, nē, neraudi! Man nebija ne mazākā nodoma tev nodarīt pāri; es saprotu, ka tas skaistais muļķis ir tevi apžilbinājis. Tu tikai kaut nedaudz pacenties būt saprātīga! Kā gan tu varēsi būt laimīga kopā ar cilvēku, kuru pat paša radinieki uzskata par pilnīgu nejēgu?

Šie vārdi Haritā modināja nelāgas priekšnojautas, par kurām viņa pavēstīja Endimionam, tiklīdz radās tāda izdevība. Kad viņam beidzot izdevās aizvest Haritu projām no apbrīnotāju pulka, viņa visu izstāstīja savam mīļotajam un lūdza viņai šajā vakarā vairs netuvoties.

– Es jūtu, ka Frederika jau ir paziņojusi Olverstokam par mūsu pieķeršanos! – traģiskā balsī vēstīja Harita.

– Vai tu pamanīji, kā viņš noskatījās, kad tu pienāci pie manis? Es teju vai zemē ielīst biju gatava, kad ieraudzīju viņa caururbjošo skatienu!

Šo satraucošo apstākli Endimions pats nebija ievērojis, tomēr piekrita, ka tā ir ļaunu vēstoša zīme.

– Mums atliek tikai viena iespēja, – Endimions pēc mokošām pārdomām sacīja. – Man jāatvaļinās no dienesta.

– Ak, nē! – iesaucās Harita. – Es nepieļaušu, lai tu manis dēļ tā rīkotos!

– Patiesību sakot, mani tas dienests nemaz tik ļoti neaizrauj, – atzinās Endimions. – Ja es no dienesta aizietu, brālēns Olverstoks, visticamāk, man liegtu savu materiālo atbalstu, un tad mums vajadzētu dzīvot ļoti taupīgi. Ja es sāktu nodarboties ar lauksaimniecību, audzētu zirgus vai darītu kaut ko tamlīdzīgu, mēs ātri vien nostātos uz kājām. Vai tu varētu izturēt tādas pagaidu neērtības?

– Es? – Harita izsaucās. – Man visu dzīvi ir nācies taupīt! Bet ar tevi ir kaut kas pavisam cits. Tev nevajadzētu postīt savu dzīvi manis dēļ!

– Viss jau nemaz nav tik ļauni, – sacīja Endimions. – Mans stāvoklis varbūt nav spīdošs, tomēr pliks un nabags jau es arī neesmu. Ja aiziešu no dienesta, brālēns Olverstoks nespēs mani aizsūtīt uz ārzemēm.

– Vai tagad viņš to var izdarīt? – bažīgi ievaicājās Harita. – Harijs teica, ka leibgvardi uz ārzemēm sūta tikai kara gadījumā.

– Taisnība, bet viņš varētu sarīkot tā, lai mani nosūta kādā misijā.

Harita bailēs iepleta acis. – Kādā misijā, mīļais?

– Nezinu gan, bet vienmēr taču kāds tiek sūtīts misijā, un viņu pavada karavīri. Ir dažādas diplomātiskas lietas… – nenoteikti atbildēja Endimions. – Gluži kā bija lordam Emhērstam. Pirms pāris gadiem viņš devās uz Ķīnu, kur nonīka apmēram divpadsmit mēnešu, kārtojot attiecības ar tiem mandarīniem. Man kaut kas tāds nepavisam nebūtu pa prātam, bet grūti ir pateikt, kas varētu atgadīties, ja es neaiziešu no dienesta. Olverstokam ir vērā ņemama ietekme!

Līdz šim Haritai ne prātā nebija nācis, ka jebkura cita ietekme, izņemot karaļa varu, spētu likt Endimionam doties diplomātiskā misijā, un viņas prātā uznira šausminošas ainas. Pat ja kuģis, kurš vedīs viņas dārgo mīļoto, nenogrims jūras dzelmē, tad viņu noteikti saņems gūstā noslēpumainie un neapšaubāmi nežēlīgie mandarīni; ja nenotiks tā, tad viņš varētu saslimt ar kādu nāvējošu kaiti, kas izplatīta austrumu zemēs. Harita nobālēja un čukstus sacīja, ka ir gatava labāk atteikties no dārgā Endimiona, lai tikai viņam nebūtu jāpiedzīvo šāds liktenis. Endimions jutās ārkārtīgi aizkustināts, tomēr neparedzēja nekādas nāvējošas nelaimes un neuzskatīja, ka šāds upuris būtu nepieciešams. Kad Harita palūdza, lai Endimions aiziet nostāk, jo lēdija Elizabete viņus cieši vēro, jauneklis piepeši paziņoja, ka viņiem vairs nav iespējams nemitīgi slēpties no citu acīm.

– Arī man nav viegli, – piekrita Harita.

– Man vairs nepietiek ar to, ka tiekamies tik īsus mirkļus, – drūmi pavēstīja Endimions. – Mums ir jāizlemj, Harita! Rīt es vedīšu Hloju un Diānu skatīties gaisa balona lidojumu. Tu pateiksi māsai, ka gribi parunāties ar Hloju. Es turēšos nostāk, un, kamēr visi skatīsies uz gaisa balonu, mēs aizlavīsimies projām un varēsim apspriesties. Parkā būs ļoti daudz cilvēku, un to nebūs grūti izdarīt.

– Nē, nē! – Harita nobijās. – Ja tu vedīsi māsas uz parku, tad tev jāapsola, ka pat netuvosies man. Felikss ir pierunājis lordu Olverstoku arī tur ierasties, un vari nešaubīties, ka viņš savu karieti novietos pēc iespējas tuvāk mūsējai.

– Olverstoks grasās vērot gaisa balona pacelšanos? – pārvaicāja Endimions. – Tu laikam joko!

– Man joki nav ne prātā. Viņš vedīs turp arī lēdiju Elizabeti, tāpēc…

– Tad jau laikam Olverstokam ar prātu kaut kas nav īsti labi! Kā gan viņam varēja ienākt galvā doma par gaisa balona vērošanu? Man sāk likties, ka mums abiem būs vien jābēg uz Skotiju.

– Endimion! – šausmu pārņemta, iesaucās Harita. – Tu nedrīksti no manis pieprasīt kaut ko tādu! Tas jau pārsniedz visas robežas.

– Es to zinu. Manam pulkvedim arī tas nemaz nepatiktu. Taču, dārgā, mēs nevaram arī mūžīgi turpināt šādā garā. Kaut kas taču ir jāizdomā.

– Mēs… Ai, es zinu, mums viss izdosies. Kuš! Tuvojas lords Rentorps.

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

Kad nākamajā rītā Neps atvēra aizkarus sava saimnieka guļamistabā, marķīzs sabviebās no spožās saules gaismas un arī no kalpotāja paziņojuma, ka ārā esot lielisks laiks. Lords Olverstoks bija cerējis uz lietu, vētru vai pat sniegu. Jebko, kas varētu padarīt neiespējamu gaisa balona pacelšanos. Viņš paraudzījās uz tīrajām debesīm un cerīgi apvaicājās par vēju. Neps atbildēja mundrā tonī, kā jau cilvēks, kurš atnesis labas ziņas. – Tāds tīkams, viegls vējiņš, milord! Patiešām lieliska jūnija diena!

– Vai tikai tu nekļūdies! – attrauca lords. – Cikos tam sasodītajam balonam jāceļas gaisā?

– Pulksten divos, atsaucoties uz informāciju, ko māsters Felikss vēstīja Vikenam, – pieticīgi atbildēja Neps.

– Vari nemaz nešaubīties, – drūmi secināja marķīzs. – Tas palaidnis ieradīsies, kad tikko būs dienas vidus.

Iznācis no savas garderobes, lords uzzināja, ka jaunais Merivils ir ieradies krietni agrāk un, nonācis lēdijas Elizabetes gādībā, paguvis arī kārtīgi iestiprināties. Pateicoties māsu pūliņiem, viņš bija ietērpies nevainojami tīrās drānās, nagi bija kārtīgi apgriezti, bet viļņainie mati rūpīgi saķemmēti. Felikss aizrautīgi stāstīja lēdijai Elizabetei par gaisa kuģošanu, tomēr neatstājot novārtā arī pīrāgu ar jēra gaļu. Puisis priecīgi sveica lorda Olverstoka parādīšanos un paskaidroja, ka ieradies agrāk, jo bijis pārliecināts, ka marķīzs un māsīca Elizabete noteikti vēlēsies ieņemt parkā pašas labākās vietas. Izdzirdējis pār lorda lūpām pārveļamies visai dusmīgus iebildumus, viņš satraukti ievaicājās: – Jūs taču gribat braukt uz parku, vai ne, ser?

– Protams, ka gribu, – drūmi attrauca lords. – Bet tu tomēr esi viens nelietīgs un riebīgs puika!

Šos vārdus Felikss uztvēra par komplimentu, viņa sejā uzplauka eņģeļa smaids, un viņš atkal aizrautīgi pievērsās pīrāgam.

– Un turklāt arī, – lords piebilda, paraudzījies uz pārpildīto šķīvi, – īsts rīma!

– Zinu, ser! Bet… vai jūs zināt, kā gaisa balonus piepildīja agrāk un kā to dara tagad?

– Nē, – sacīja lords Olverstoks, – taču nemaz nešaubos, ka jau pavisam drīz to uzzināšu. – Un viņam izrādījās taisnība.

Felikss bija paguvis iegādāties diezgan nolasītu grāmatu “Aerostatikas vēsture un lietojums” un bija bruņots ar lielu daudzumu informācijas, kuru nekavējās pavēstīt, tomēr ik pa laikam arī uzdodot daudzus un dažādus jautājumus. Faetonā viņš apsēdās pa vidu lordam Olverstokam un lēdijai Elizabetei, bet sarunā galvenokārt vērsās pie marķīza. Elizabete, ērti atzvilusi sēdeklī, ar interesi klausījās, kā viņas brālis savam jaunajam apbrīnotājam sniedz visai ticamas atbildes. Felikss lielāko daļu savu zināšanu bija smēlis Kavallo “Vēsturē” un atklājis, ka tā diemžēl jau ir visai novecojusi, bet viņš, kā pats sacīja, vēl nav noskaidrojis daudzus jautājumus par aeronautiku. Un kāpēc tieši zīds skaitās vislabākais audums gaisa balonu izgatavošanā? Kāpēc ne lins?

Kad bija apspriestas zīda labās īpašības, ceļabiedri pievērsās sarunai par ventiļiem, un tajā brīdī lēdijai Elizabetei jau sāka šķist, ka abi runā pilnīgi svešā valodā. Vairs pat nemēģinādama kaut ko saprast, viņa neklausījās, bet piepeši izdzirdēja, ka Felikss gribētu lēkt ar izpletni.

– Cik šausminoša doma! – iesaucās lēdija Elizebete.

– Es nobītos līdz nāvei!

– Kālab tad tā, kundze? – nesaprata Felikss. – Jūs tikai iztēlojieties, cik tas būtu vareni! Brālēns Olverstoks stāstīja, ka reiz ir redzējis, kā lec ar izpletni. Ļoti žēl, ka toreiz manis nebija viņam blakus.

Viņi iebrauca parkā, un, kad faetons nokļuva līdz pacelšanās vietai, Felikss priecīgi pamanīja, ka gaisa balons jau ir piesiets, tomēr ūdeņraža muciņas, no kurām bija paredzēts balonā ar caurules palīdzību iepildīt gāzi, joprojām atrodas nožogotajā teritorijā. Puisis apmierināti nopūtās un pavaicāja Olverstokam, vai arī viņš priecājas par to, ka izbraukuši savlaicīgi, bet pēc tam nolēca no faetona un aizskrēja uz gaidāmā notikuma vietu.

– Ceru, ka viņu neaizraidīs projām, – ierunājās Elizabete. – Tas viņam sabojātu visu prieku.

– Cik nu es pazīstu Feliksu, tad domāju, ka viņš var sagaidīt uzmundrinājumu un uzslavas, – atteica Olverstoks. – Lietuvē, kurp biju spiests viņu pavadīt, puiku teju vai uz rokām nēsāja. Un brauciens ar tvaikoni arī bija pat ļoti veiksmīgs. Felikss kaismīgi vēlas uzzināt itin visu, kas saistīts ar mehānismiem un jaunākajiem izgudrojumiem šajā jomā, turklāt savam vecumam viņš ir visai zinošs šajā sfērā.

– Kā izskatās, arī tu par tādām lietām zini pietiekami daudz. Kas to būtu domājis!

– Ne vairāk kā jebkurš mēreni saprātīgs cilvēks. Tagad gan es grasos doties ēnā zem kokiem – neatkarīgi no tā, vai tu gribētu būt tuvāk notikuma vietai.

Elizabete sāka smieties. – Nē, sirsnīgi pateicos! Lai gan domāju, ka Felikss mūs uzskatīs par gļēvuļiem.

Kaut arī bija vēl visai agrs, viņi nebūt nebija pirmie apmeklētāji. Ap laukumu, ko ierobežoja virves, jau stāvēja vairāki cilvēki; zem kokiem bija izvietotas ekipāžas.

Starp tām bija arī lēdijas Bakstedas lando, un lēdija Elizabete iesaucās: – Dievs augstais! Vai patiesi Luīzas lando? Kā gan izdevās pierunāt, lai viņa atļauj to izmantot? Viņa taču Merivilus neieredz ne acu galā!

– Manuprāt, viņai nebija izvēles. Kārltons, protams, ir ļoti garlaicīgs tips, tomēr patiesības labad jāteic, ka viņš nebaidās no Luīzas ļaunās mēles un nedanco pēc mātes stabules. Vismaz tā es spriežu pēc viņas gaušanās, ko man nākas uzklausīt.

– Nemaz neesmu manījusi, ka viņam būtu tik stingrs raksturs. Apstājies pie lando, man gribētos turpināt pazīšanos ar Frederiku.

Marķīzs izdarīja, kā lūdza māsa, un novietoja savu faetonu blakus Baksteda lando. Tā kā faetons bija daudz augstāks, Elizabetei neizdevās paspiest Frederikai roku, tomēr varēja sasveicināties un varētu arī sarunāties, ja nebažītos par to, ka jaunajai sievietei sāks sāpēt kakls no nemitīgās skatīšanās uz augšu. Džesamijs nolēca no lando un mazliet neveikli, tomēr ar galantuma izpausmēm palīdzēja lēdijai Elizabetei izkāpt no faetona, kad dāma izteica vēlēšanos patērzēt ar viņa māsām.

– Pateicos, – sacīja Elizabete. – Jūs noteikti esat Džesamijs, tas pats, kurš tik lieliski māk apieties ar zirgiem! Jauneklis nosarka, noliecās pār lēdijas roku un nočukstēja, ka viņas gaišība laikam ir kļūdījusies, jo viņš esot vien zaļknābis, kā noteikti apgalvotu lords Olverstoks.

– Nē, nē! Viņš teic, ka jūs… esot tikai mazliet neveikls. Esi sveicināts, Kārlton! Es priecājos tevi sastapt, bet tu jau laikam vēlēsies redzēt, ko viņi iesāk ar to gaisa balonu, nevis pļāpāt ar mātesmāsu. Tad nu uz kādu laiku tu varētu man atvēlēt savu vietu.

Patiesībā nebija nekādu iemeslu, lai viņas gaišība nevarētu ieņemt Džesamija vietu, tomēr lords Baksteds viņas lūgumu uzklausīja visai augstsirdīgi un neaizrādīja viņai par citu iespēju. Viņš palīdzēja lēdijai Elizabetei iekāpt lando un ar smaidu pievērsās tēvocim: – Varu iztēloties, kas vai, precīzāk sakot, kurš jūs šurp atvedis tādā agrumā, ser!

– Jā, nepārvarama vara. Bet kāda velna pēc tu ieradies šādā laikā?

– Iemesls ir līdzīgs, – atbildēja lords Baksteds un paraudzījās uz Džesamiju, kurš pat nepievērsa viņam nekādu uzmanību, jo bija aizņemts ar lorda zirgiem un iegrimis sarunā ar zirgu puisi. – Es zināju, ka mūsu jaunais brālēns vēlas redzēt sagatavošanās posmu, – lords Baksteds pieklusināja balsi, – un nolēmu, ka no manis nebūs liels labums, ja atbrauksim tikai tad, kad viņi jau pacelsies gaisā.

Marķīzs juta, ka pamazām viņu pārņem tik pazīstamā garlaicība. Viņam uz mēles jau bija kāda indīga atbilde, tomēr tā palika neizteikta. Paraudzījies uz māsasdēlu, lords Olverstoks saprata, ka Baksteds runā no sirds. Kārltons ticēja, ka ir sagādājis Džesamijam vairāk prieka un, spriežot pēc viņa nākamajiem vārdiem, parūpējies, lai vienlaikus pasākums būtu arī izzinošs.

– Es nojautu, ka man nāksies atbildēt uz visdažādākajiem jautājumiem, tālab vakar ieskatījos savā “Enciklopēdijā”, – lords Baksteds turpināja runāt. – Jāatzīstas, ka šis temats mani aizrāva. Protams, tur ir izlasāma jau diezgan novecojusi informācija, tomēr pirmo gaisa kuģotāju piedzīvojumi mani patiešām fascinēja. Es tikko izklaidēju savus ceļabiedrus ar stāstiem par profesora Šarla eksperimentiem. Domāju, ka Džesamijs varēs jums pastāstīt, cik augstu viņiem izdevās pacelties, vai ne, Džesamij? – lords Baksteds vaicāja skaļākā balsī. Viņam gan nācās atkārtot savu jautājumu, lai Džesamijs novērstos no zirga, taču atbildēt vienalga vajadzēja Olverstokam.

– Divtūkstoš pēdu augstumā, – viņš atteica, glābjot Džesamiju. – Ne jau velti es visu rītu pavadīju Džesamija brāļa sabiedrībā! Tāpēc nemaz nepūlies man stāstīt, ka Lunardi savu balonu piepildīja ar gāzi, ko ieguva no cinka, bet Tailers Edinburgā pacēlās pusjūdzes augstumā, vai to, ka Blanšāram vajadzēja uzkavēties ozola zaros… jo es jau pilnībā par to esmu informēts. Kā arī par daudziem citiem gadījumiem.

– Felikss ir tik zinātkārs! – Lords Baksteds iecietīgi pasmaidīja. – Kur tad ir šis palaidnis?

– Ļoti iespējams, ka viņš piedalās visai nogurdinošajos gaisa balona sagatavošanas darbos.

– Diezin vai viņu kāds laidīs aiz iežogojuma, bet mums laikam vajadzētu pieraudzīt, lai viņš neiekļūst kādās nepatikšanās, Džesamij. Un arī tev nemaz nenāktu par sliktu paskatīties, kā tiek piepildīts gaisa balons, – ieteica lords Baksteds.

Viņš pagriezās, lai piedāvātu dāmām iespēju pievienoties, bet Džesamijs nopūtās un sacīja marķīzam:

– Kā man gribētos būt Feliksa vietā! Vai viņš lūdza, lai vedat viņu faetonā, ko velk jūsu sirmji? Es viņam sacīju, ka jūs nebūsiet ar mieru… Punkts tā mazā mērkaķēna labā! Jā, brālēn Baksted, es jau nāku!

Dāmas no piedāvātās izklaides atteicās, tālab Baksteds un Džesamijs gāja divatā, bet pēc dažām minūtēm jauneklis atgriezās. Olverstoks tobrīd bija nokāpis no faetona un sarunājās ar Frederiku. Viņš pagriezās pret Džesamiju. – Es ceru, ka tu viņu nenonāvēji? – marķīzs pavaicāja.

– Nē, – ar pūlēm valdīdams smieklus, atteica Džesamijs, – tomēr tas bija tik neizturami, ka es atvainojos un devos projām. Pietiekami grūti bija klausīties jau to, kā viņš izpaužas par to sasodīto aeronautiku, it kā es jau pietiekami nebūtu to visu dzirdējis no Feliksa. Tad viņš sāka bārt Feliksu un tiem, kas rosījās ap gaisa balonu, lūgt piedošanu, ka viņš pieļāvis, lai puika viņus apgrūtina… Es sapratu, ka man nepietiks pacietības, tāpēc devos projām.

– Vai Felikss patiešām viņus apgrūtina ar savu uzmācību? – Frederika vaicāja. – Varbūt būs labāk, ja es viņu aizvedīšu?

– Viņš nebūs ar mieru. Jo īpaši tagad, kad viņam to lika darīt brālēns Baksteds, kurš sacīja apmēram šādi: “Cilvēki dara nopietnus darbus un nevēlas, lai viņiem pa kājām pinas visādi mazi zēni!” Nav nekāds brīnums, ka Felikss uzreiz saniknojās.

– Jā, tāds aizrādījums nebija īsti vietā, – gluži nopietnā balsī piekrita lords Olverstoks.

– Jūs taču viņam neteiktu, ka viņš ir mazs zēns, vai ne?

– Nekādā ziņā, – priecīgi apstiprināja lēdija Elizabete. – Šodien viņš nodēvēja Feliksu par jaunu nelieti, cik atceros!

– Tur jau tā lieta, – piekrita Džesamijs. – Tas viņam neko neizsaka, gluži tāpat kā rājieni, ko viņam veltu es. Lai cik dusmīgs es būtu uz Feliksu, par mazu zēnu es viņu neriskētu nosaukt!

– Baidos, ka mēs ar Haritu būsim pūlējušās velti, ja cerējām, ka viņš vienreiz izskatīsies piedienīgi! – sērīgā balsī sacīja Frederika.

– Izskatās viņš nudien pēc ielu puikas, – piekrita Džesamijs. – Taču viņš tiem cilvēkiem patiešām netraucē, drīzāk gan patīk viņiem. Turklāt pat pretējā gadījumā… kāda Bakstedam tur darīšana? Ar kādām tiesībām viņš vispār izturas kā mūsu aizbildnis? Iejaucas, it kā… – Džesamijs nepabeidza teikumu, sakoda zobus un savaldījies jau mierīgi turpināja: – Man nevajadzēja tā sacīt. Lords Baksteds ir cienījams džentlmenis un pat nesadusmojās, kad es pret viņu izturējos nepieklājīgi. Tomēr es nolēmu, ka neļaušu viņam mani atkal provocēt, tālab aizgāju.

– Un pareizi darīji, – piekrita lords Olverstoks. – Vai tu uzzināji, kad tas sasodītais balons pacelsies?

– Nē, ser. Es tikai dzirdēju kaut ko par vēju, kas esot pārāk mazs, un nepieciešamību pacelšanos šodien atlikt. Taču es neklausījos pārāk uzmanīgi.

– Žēl gan, – noteica lords Olverstoks. – Man tas viss ir tikpat neinteresanti, cik tev, un es ar prieku dotos no šejienes projām. Bet, ja to lidojumu atcels, Felikss mani atkal piespiedīs visu atkārtot!

Frederika sāka smieties. – Nebaidieties! Es neļaušu jums atkal uzbāzties!

– Tukšs solījums! Viņš jūs pārliecinās un mani tāpat, ka nemaz negrasās man uzmākties un…

– Un tikai palūgs, – iestarpināja Elizabete.

– Piedāvās man to kā pasaules izcilāko izklaidi un, ja es atteikšos, sāks izskatīties pēc nabaga bārenīša, – lords Olverstoks dusmīgi pabeidza teikumu.

– Protams, viņš atkal darīs tāpat, lieliski apzinoties, ka spēs jūs piemānīt, ser! Kāpēc jūs vienreiz nevarētu viņu izlikt aiz durvīm?

– Nevis stiprināt viņa pārliecību, ka viņš vienmēr varēs piespiest jūs darīt pēc viņa prāta, – piekrita arī Frederika. – Varbūt tu tomēr pamēģināsi viņu no turienes aizvest, Džesamij? Viņš tur visiem jau būs apnicis!

Džesamijs pašūpoja galvu. – Nekādā ziņā! Kāds pat sacīja brālēnam Bakstedam, ka Felikss viņiem ir lielisks palīgs. Taisnību sakot, viņi rīkojas tāpat kā brālēns Olverstoks. Mīļais Dievs, tagad no viņa veselu mēnesi nebūs miera!

– Domāju, gluži lieki būs piebilst, ka es viņu nekādi neesmu atbalstījis un man vispār nav ne mazākā pamata to darīt! – ieteicās lords Olverstoks. Pamanījis, ka tuvojas lords Baksteds, viņš apvaicājās: – Un cik ilgi mums te vēl būs jānīkst?

– Ne pārāk, – atbildēja lords Baksteds. – Es runāju ar vecāko aeronautu. Ļoti patīkams cilvēks. Viņi ir divi. Vecāko laikam sauca Oltons, un viņš man pastāstīja daudz interesanta par grūtībām un briesmām, kas saistītas ar gaisa kuģošanu. Negaidītas gaisa straumes, kas sastopamas lielā augstumā, riskanta nolaišanās, kad pūš spēcīgs vējš… Jā, lai paceltos debesīs, ir jābūt no tiesas drosmīgam. Atzīšos, ka es ne par kādu naudu to nebūtu ar mieru darīt.

– Jā, patiesi! – Harita nodrebinājās.

– Un kādu ātrumu viņi var attīstīt! – turpināja lords Baksteds. – Piecdesmit jūdzes stundā! Tiesa, šodien viņiem tas diezin vai izdosies, jo vējš ir pārāk lēns. Diemžēl lidojums var izrādīties gaužām īss, ja vien augšā negadīsies kādas spēcīgas gaisa straumes. Interesanti, Harita, vai jums ir zināms, cik neticami augstu viņiem ir izdevies pacelties?

– Felikss stāstīja, ka pusjūdzi. Ak, es ceru, ka šodien viņi tā nedarīs! Man bail pat domāt par kaut ko tādu!

Precīzi nolasījis Haritas sejas izteiksmi, lords Olverstoks ierunājās: – Kārlton, vai tiešām tu ceri pārsteigt Feliksa māsu? Ja vien viņa uzmanīgi klausījusies brāļa lekcijas visas pagājušās nedēļas laikā, tad noteikti spēj atkārtot faktus. – Viņš paraudzījās uz Haritu un pasmaidīja.

– Tikai, lūdzu, Harita, to labāk nedariet!

– Par to nevar būt ne runas! Es tādās lietās vispār neko nesaprotu.

– Vai arī jūsu mazais brālis ne gluži precīzi bija sapratis to, ko centās jums izstāstīt, – ieteicās lords Baksteds. – Ne jau pats augstums ir visbīstamākais, bet tas, cik trausls ir vārstulis, kurš regulē gāzes padevi. Atmosfēras spiediena dēļ ar virvi, kas piestiprināta šim vārstulim, ir jāapietas ārkārtīgi uzmanīgi. Ja šo vārstuli neizdodas laikus atvērt, var gadīties, ka tiek nokavēts īstais nolaišanās brīdis; savukārt, ja laikus to neaizver, tad gāze no balona izplūst tik strauji, ka balons ar milzīgu ātrumu gāžas lejā, un tas jau var izraisīt katastrofu.

Harita kļuva gluži bāla, jau iedomājoties vien, ka varētu nejauši kļūt par šādas katastrofas aculiecinieci, taču tajā brīdī atskanēja Džesamija sauciens, kas novērsa viņas domas: – Skatieties! Gaisa balons sāk celties!

Un patiesi! Zīda apvalks, kurš vēl tikko izklāts gulēja uz zemes, tagad slējās pār cilvēku galvām. Pūlī bija dzirdami sajūsmināti izsaucieni.

– Jūsu pārbaudījums ir jau gandrīz galā, brālēn! – ieteicās Frederika.

Marķīzs nepaspēja atbildēt, jo abus izbiedēja Haritas kliedziens. Frederika laikus paguva pagriezties, lai noķertu māsu, kura bija noģībusi. Piepeši Frederika ieraudzīja, ka gaisa balons, kuru pie zemes vairs nesaistīja virves, lēnām ceļas augšup kopā ar puisi, kurš gluži kā mērkaķēns ar rokām ieķēries vienas virves vidū; tā vēl tikko bija turējusi balonu pie zemes. Šausmu sastindzināta, Frederika stāvēja un nespēja ne parunāt, ne pakustēties. Viņas skatiens kā piekalts sekoja brāļa augumam, kurš ar katru brīdi izskatījās arvien mazāks; viņa nedzirdēja ne pārējo skatītāju baiļpilnos izsaucienus, ne savu pavadoņu klusēšanu.

Pirmais iekliedzās Džesamijs, kurš bija tikpat nobālis kā Harita.

– Viņi ceļ Feliksu augšup! Nerāpies augstāk, muļķi! Mīļais Dievs, viņš taču nenoturēsies! – Džesamijs ar plaukstām aizklāja seju.

– Viņš noturēsies, – rimti sacīja lords Olverstoks. – Nesatraucies, viņi jau ātri ceļ puiku groza virzienā.

Tieši tāpat kā Frederika, lords Olverstoks nenolaida acu no sīkās, uz debesu fona tikpat kā nemanāmās Feliksa figūras. Spriedzes dēļ sekundes likās ilgstam stundu garumā.

– Es neko neredzu! – iesaucās lords Baksteds.

– Toties es gan redzu! – teica Džesamijs. – Viņi jau ievelk Feliksu grozā! Pagaidi tik, briesmoni! Es vēl tev parādīšu! – Viņš piepeši apsēdās zālē un nolieca galvu.

Olverstoks, uzlicis kāju uz lando pakāpiena, cieši paspieda Frederikas delnu. – Iesim, – viņš autoritatīvi sacīja, – jūs taču neģībsiet. Pašlaik viņš ir drošībā.

– Drošībā? – iesaucās satrauktais lords Baksteds. – Ser, ja jūs uzskatāt, ka ir droši atrasties…

– Aizveries, stulbeni! – viņu pārtrauca lords Olverstoks un tik draudīgi paraudzījās uz māsasdēlu, ka nabadziņš teju vai sāka drebēt bailēs.

Frederika saņēmās un mazliet piesmakušā, tomēr mierīgā balsī sacīja: – Es nekad neģībstu. – Atcerējusies par Haritu, kura ļengani balstījās uz viņas pleca, viņa iesaucās: – Man laikam smadzenes atteikušās darboties! Es taču pilnīgi aizmirsu…

– Paņemiet šo! – teica lēdija Elizabete un no rokassomiņas izcēla ožamās sāls flakoniņu. – Lai gan tas nebūs vajadzīgs. Atbalstiet viņu pret spilveniem. Dieva dēļ, Vērnon, ko iesāksim?

– Vispirms modināsim Haritu! – viņš ierosināja.

– Es taču nerunāju par to! – atcirta lēdija Elizabete, kura atsēja Haritas cepures lentes un nolika smalko galvasrotu malā. – Frederika, samainīsimies vietām! Vai arī ļaujiet, lai Vērnons jūs aizved no karietes.

Joprojām šokētā Frederika pieķērās Olverstoka rokai un izkāpa no karietes. Meitenei tik ļoti trīcēja ceļgali, ka viņa ar prieku pieturējās pie lorda elkoņa.

Frederika mēģināja pasmaidīt. – Lūdzu, piedodiet! – viņa sacīja. – Es esmu izturējusies muļķīgi. Laikam jau esmu zaudējusi spēju spriest, tālab, brālēn, pasakiet jūs, kas man būtu jādara.

– Jūs neko nevarat darīt, – marķīzs atteica.

Apmulsusi Frederika vērās uz lordu Olverstoku un pēc tam sacīja: – Jums taisnība. Neko. Es taču pat nemaz nezinu, kurp viņi lido! Man liekas, ka gaisa kuģotāju uzdevums ir noteikt, cik tālu viņiem izdosies aizlidot no pacelšanās vietas, vai ne?

– Man tā liekas, tomēr neraizējieties par to. Viņiem arī tikpat ļoti gribas nogādāt Feliksu uz zemes, kā jums viņu sagaidīt atpakaļ. Es nevaru pateikt, kur tieši viņi piezemēsies, taču, pēc lēnā vēja spriežot, tam jānotiek kaut kur Votfordas tuvumā.

– Votfordas? Vai tas nav ļoti tālu no šejienes?

– Nē, mazāk nekā divdesmit jūdzes. Diezin vai viņi riskēs ar nolaišanos piepilsētā vai pašas galvaspilsētas robežās. Kaut kas viens ir pacelšanās Haidparkā, bet gluži kas cits ir tā sasodītā balona nosēdināšana pilsētā vai ciematā.

– Jā, es to saprotu. Viņi taču būs piesardzīgi?

– Nenoliedzami.

Frederika atkal mēģināja pasmaidīt.

– Par to, ka varētu notikt kāds negadījums, es nebaidos. Vismaz ne pārāk. Bet lords Baksteds stāstīja mums, ka lielā augstumā esot ļoti auksts. Felikss ir stiprs puika, tomēr viegli saaukstējas un pēc tam ilgi klepo. Mūsu ārsts apgalvo, ka viņam neesot nosliece uz diloni, tomēr viņš sauc to par bronhītu, kas pāriešot, kad Felikss kļūs vecāks. Man no prāta neiziet tas, cik smagi viņš slimoja pirms diviem gadiem… Un tagad viņam mugurā ir vienīgi plāni svārki… – Viņa mazliet paklusēja. – Es laikam runāju muļķības. Tik un tā vairs nekas nav līdzams.

– Pats par sevi saprotams, ka mēs pašlaik neko nevaram viņa labā darīt, tomēr jūs varat paļauties uz to, ka gaisa kuģotāji viņu jau ir ietinuši siltās segās.

Marķīzs runāja savā ierasti saltajā un vienaldzīgajā balsī, un tas atstāja nepieciešamo iespaidu. Frederika jūtami nomierinājās. Toties uz lordu Bakstedu tas atstāja pilnīgi pretēju efektu. – Ser, un tas ir viss, ko jūs varat sacīt par šo biedējošo situāciju? – viņš nikni vaicāja.

Olverstoks mazliet sarauca pieri un paraudzījās uz viņu.

– Viss, – viņš attrauca un, pamanījis, ka Baksteds vīksta dūres, ar smaidu brīdināja: – To gan es tev neieteiktu.

Kādu mirkli šķita, ka lords Baksteds nenovaldīsies, tomēr viņš saņēmās. – Vai jūs no tiesas neapjaušat tās briesmas, kādām ir pakļauts zēns, vai arī esat tik ļoti nejūtīgs? – lords Baksteds vaicāja.

– Ne viens un ne otrs, – atbildēja lords Olverstoks. – Priecājos redzēt, ka tavās dzīslās arī tek karstas asinis, tomēr, ja tu nepievaldīsi mēli, tad man var rasties nepārvarams kārdinājums to izraut tev no mutes!

– Izbeidziet, abi! – iesaucās lēdija Elizabete. – Klausieties, Harita! Felikss atrodas drošībā. Nav iemesla raudāt!

Harita gan bija pamodusies no ģīboņa, tomēr nu bija nodevusies histēriskām raudām. Nebija īsti skaidrs, vai viņa gluži vienkārši nespēj tās valdīt vai arī nemaz nesaprot, ko lēdija Elizabete viņai saka.

– Sasodīts! – nomurdēja lords Olverstoks. – Histērija mums nudien nebija nepieciešama. Tūdaļ apkārt saskries ziņkārīgo pūlis.

Frederika ātri iekāpa lando.

– Ļaujiet, tagad es pamēģināšu, māsīc! No mierinājuma vārdiem viss kļūs vēl ļaunāk.

Pārņēmusi vadību, Frederika māsai spēcīgi iesita pļauku, tādējādi pārsteigdama ne vien Haritu, bet arī visus pārējos. Harita pārstāja raustīties elsās un asaru pilnām acīm bailīgi skatījās uz Frederiku.

– Felikss… Ak, Feliks, Feliks… Ak, Frederika! – viņa drebošā balsī ierunājās. – Ko lai mēs iesākam, Frederika?

– Izbeidz! – pavēlēja Frederika. – Vairs nesaki ne vārda, kamēr nebūsi pilnībā atguvusies.

Lēdija Elizabete izkāpa no lando un klusi sacīja brālim:

– Izskatās, ka šī visai skarbā metode bija iedarbīga. Nabaga meitene pārcieta tādu satricinājumu! Uzreiz redzams, ka viņa ir ļoti jūtīga.

– Pat pārāk! – aizrādīja marķīzs.

Ar gribasspēka palīdzību apspiedis nelabumu, kas kāpa viņam kaklā, Džesamijs piecēlās kājās. Viņš bija ārkārtīgi bāls, elpa bija saraustīta gluži kā pēc ilga skrējiena.

– Atļaujiet izmantot jūsu faetonu, ser! – viņš lūdzās, skatīdamies uz lordu Olverstoku. – Goda vārds, es nesēdīšos pie grožiem! To var darīt Karijs.

– Vai tu grasies dzīties pakaļ gaisa balonam? – izsmējīgi apvaicājās lords Olverstoks.

– Dieva dēļ, Džesamij, nerunā muļķības! – iesaucās lords Baksteds. – Situācija jau tā ir pietiekami ļauna! Nudien, tu mani pārsteidz! Tagad nav īstais laiks te rīkot izrādes!

– Tieši pretēji! Paskatoties uz tevi, rodas iespaids, ka ir pats īstākais brīdis rīkoties tieši tā! – iebilda lords Olverstoks.

– Un brīdis nav piemērots arī muļķīgiem jociņiem! – no niknuma piesarcis, atcirta lords Baksteds.

– Ser! – Džesamijs lūdzās. – Vai atļausiet?

Lords Olverstoks papurināja galvu. – Piedod, Džesamij! Balons nu jau ir vairāku jūdžu tālumā. Jā, es zinu, ka mēs to joprojām redzam, taču šķietamais tuvums ir mānīgs, tici man. Un stāvoklis nemaz nav tik ļauns, kā apgalvo lords Baksteds. Nelaimes gadījumi drīzāk ir izņēmums, ne likums.

– Taču tie mēdz notikt! – nepiekāpās Džesamijs. – Ja arī lidojums beigsies laimīgi, Felikss būs nosalis līdz nāvei, bet viņam līdzi nav naudas un… Ser, jūs taču sacījāt, ka viņi nolaidīsies, tiklīdz pamanīs kādu piemērotu laukumu, kur tuvumā nav apdzīvotu vietu. Ja es paturētu gaisa balonu acīs…

– Muļķības! – nošņāca lords Baksteds.

– Vai tas ir iespējams? – brālim vaicāja lēdija Elizabete.

– Domāju, ka jā. Tikai… kāds no tā būs labums? Gaisa balons nolaidīsies zemē daudzkārt agrāk, nekā mēs pagūsim turp nokļūt. Gaisa kuģotāji taču nepametīs Feliksu, lai cik ļoti viņiem to varbūt gribētos. Kad mēs noskaidrosim balona piezemēšanās vietu, ja tas mums vispār izdosies, Felikss, visticamāk, jau atradīsies kādā īrētā ekipāžā, kas trauksies uz Londonu.

– Jūs sacījāt, ka viņi nolaidīsies atklātā vietā, ser! Tas varētu būt dažas jūdzes ārpus pilsētas. Ja nu viņiem neizdosies nosēsties pienācīgi… man ir jābrauc! Un kāpēc te nav Harija? – Džesamija balsī ieskanējās sāpes.

– Brālēn, – ierunājās Frederika.

Lords Olverstoks viņas acīs ieraudzīja neizteiktu jautājumu; viņš greizi iesmējās un paraustīja plecus.

– Lai notiek!

Satraukumu viņas skatienā aizstāja dziļa atzinība.

– Pateicos! Man nav tiesību lūgt, lai jūs brauktu, bet…

– Un es vēl devos šurp, būdams pārliecināts, ka mani gaida nāvējoša garlaicība! – noteica marķīzs. – Diemžēl man nāksies tevi atstāt, Elizabete! Ļoti atvainojos!

– Par mani neraizējies! Es aizvedīšu mūsu māsīcas uz mājām, bet pēc tam Kārltons mani aizvedīs uz Olverstoku namu.

Marķīzs pamāja ar galvu un pagriezās pret Džesamiju.

– Nu, ko? Braucam?

– Jūs brauksiet man līdzi? – iesaucās Džesamijs. – Liels paldies! Es esmu jums tik ļoti pateicīgs! Tagad mums noteikti viss izdosies!

DIVDESMITĀ NODAĻA

Priecīgais satraukums nebija ilgs. Kad viņi bija sasnieguši Stenhopgeitu, Džesamijs atkal atcerējās par visām nedienām, kādas varēja draudēt Feliksam, un iegrima drūmā klusēšanā, un gaisma viņa acīs bija apdzisusi. Kad faetons tuvojās vārtiem, pa tiem izbrauca tilberi divriči, ko vadīja reti neglīts cilvēks, kurš bija tērpies pēc pēdējās modes. Ieraudzījis marķīzu, viņš pievilka grožus un uzsauca: – Olverstok! Tieši tu man esi vajadzīgs!

Marķīzs piebremzēja zirgu gaitu, bet papurināja galvu.

– Piedod, Ķengur! Taču man nav ne minūtes laika.

– Es tikai vēlējos… Kurp tu tik ļoti steidzies, velns parāvis? – uzkliedza neglītenis, pagriezies uz bukas, kad faetons traucās garām.

– Dzenos pakaļ gaisa balonam! – pēc plecu attrauca lords Olverstoks.

– Kāpēc jūs tā sacījāt? – vaicāja Džesamijs. – Viņš nospriedīs, ka esat zaudējis prātu!

– Pat ļoti iespējams! Un viņam būs taisnība.

Pēc neliela klusuma Džesamijs apvaicājās: – Jūs gribējāt sacīt, ser, ka mēs ķeram nenotveramo?

– Ne gluži, – atbildēja Olverstoks. – Mēs, protams, esam pamatīgi atpalikuši, taču no manis vēl nevienam nav izdevies aizbēgt.

Pusjūsdzi viņi brauca klusēdami, tad Džesamijs ierunājās atkal: – Felikss ir pelnījis pērienu! Ja mēs sastapsim viņu sveiku un veselu, tad es viņam to noteikti sagādāšu!

– Te nu man nekas nav iebilstams! – atteica marķīzs. – Jau pēdējās stundas laikā arī es domāju, ka viņu noteikti vajadzētu nopērt. Pat Harijs nespēs man liegt šo prieku.

Džesamijs nevilšus iesmējās un sacīja: – Laikam vajadzētu nopērt mani. Tā bija mana vaina.

– Es jau kādu laiciņu domāju par to, cik ilgi tu pārliecināsi sevi, ka vaina jāuzņemas tev, – indīgi ierunājās Olverstoks. – Nekādā ziņā es nealkstu uzzināt, kā tu esi nonācis līdz tik nejēdzīgam secinājumam, tālab nemaz nepūlies un man to nestāsti! Ja, izņemot Feliksu, vispār ir kāds cits vainīgais, tad tas esmu es. Atļaušos tev atgādināt, ka viņš bija manā gādībā, ne tavējā.

– Man nevajadzēja viņu atstāt tur, aiz tām virvēm! – Džesamijs papurināja galvu. – Es taču labi zinu, kāds ir Felikss!

– Redz kā? Tātad tev jau bija aizdomas, ka viņš varētu riskēt ar dzīvību, lai tikai izmēģinātu šādu lidojumu?

– Nē, Dieva dēļ, nē! Man kaut kas tāds ne prātā nevarēja ienākt… Tomēr, ja es nebūtu brāli izlaidis no acīm, un tā notiktu, ja lords Baksteds mani neizvestu no pacietības… – atzinās Džesamijs. – Visā vainojams mans nolādētais raksturs! Es saskaitos tikai tāpēc, ka brālēns Baksteds lika Feliksam iet nost no gaisa balona. Un viņam taču bija taisnība! – Džesamijs ar plaukstām aizklāja seju un drūmā balsī noteica: – Es nekad nebūšu savas izraudzītās profesijas cienīgs.

– Nebūsi jau arī, kamēr neiemācīsies neļauties šādiem sevis šaustīšanas uzplūdiem, – nesatricināmā mierā iebilda Olverstoks. Brīdi nogaidījis, līdz Džesamijs aptver šos vārdus, viņš piebilda jau uzmundrinošāk: – Man nav ne mazāko šaubu, ka tevi gaida panākumi. Negrasos tevi apvainot, dēvējot par mazu zēnu, tomēr tu labi zini, ka līdz vieda večuka statusam tev arī ir krietni tālu.

Nolaidis rokas, Džesamijs pūlējās pasmaidīt. – Zinu, ser. Man ir jāiegūst gara spēks un jāiemācās nelocīties apstākļu priekšā, nepārspīlēt ne savus, ne arī citu grēkus, jo pašiznīcināšanās ir ļaunāka par lepnību. Vai jūs man piekrītat, ser?

– Iespējams. Lai gan jāatzīstas, ka pašiznīcināšanās grēks man līdz šim nav bijis pazīstams, – neizteiksmīgi atteica lords.

– Un Frederikai arī. Turklāt viņa nekad nelasa citiem notācijas. Es nepazīstu nevienu labāku par Frederiku! – viņš piebilda ar atbruņojošu naivumu. – Liekas dīvaini ko tādu sacīt pašam par savu māsu, taču tā ir taisnība un es nekaunos to atkārtot! Frederika varbūt arī nav tāda skaistule kā Harita, bet…

– Viņa ir vesela duča Haritu vērta! – teikumu pabeidza marķīzs.

– Jā, tieši tā. – Džesamija skatienā uzzibsnīja sapratne.

Un pēc tam viņš iegrima klusēšanaā, kuru pārtrauca tikai ar vienzilbīgiem atbildes vārdiem uz Olverstoka jautājumiem. Pēc brīža gan Džesamijs pavaicāja, kāds, pēc marķīza domām, ir gaisa balona ātrums, un atklātības uzplūdā pavēstīja: – Protams, Feliksa rīcība ir nosodāma, tomēr jūs taču nenoliegsiet, ka viņš ir drosmīgs puisis!

– Jā gan! Viņš nemaz nezina, kas ir bailes. Gluži tāpat kā daudz ko citu.

– Laikam jau tā ir, taču es kaut kam tādam nebūtu gatavs.

– Paldies Dievam!

– Man nepietiktu drosmes, – atzinās Džesamijs.

– Gribētos jau cerēt, ka tev pietiktu veselā saprāta! – diezgan strupi noteica lords Olverstoks. – Ja tu savā vecumā izspēlētu tamlīdzīgu gājienu, tad vienīgā tev piemērotā vieta būtu Bedlama!

– Jā, bet gluži nevilšus jājūt pazemojums, kad tavs jaunākais brālis izdara ko tādu, kam tev pašam nepietiktu drosmes!

Šāda puiciskuma izpausme sasmīdināja Olverstoku, bet viņš nesāka Džesamijam skaidrot savas jautrības iemeslus un ieteica neizlaist no acīm gaisa balonu, kas, izņemot brīžus, kad paslēpās aiz namiem vai kokiem, visu laiku palika redzams. Tas lidoja pieklājīgā augstumā, taču, pēc visa spriežot, ne pārāk ātri. Cik nu Olverstoks varēja secināt, attālums, kas šķīra viņa faetonu no gaisa balona, bija apmēram astoņas vai desmit jūdzes; un tas palielinājās visai lēni. Sākotnēji balons atradās rietumos un, kad vēl vairāk nosliecās uz rietumu pusi, Džesamijs tikai ar grūtībām valdīja satraukumu. Viņam jau vairākkārt gribējās palūgt lordu, lai viņš nogriežas no galvenā ceļa un seko gaisa balonam pa kādu no vietējiem ceļiem, taču saprāts teica, ka tā būtu liela muļķība. Lauku ceļi nereti meta līkumus un atdūrās pret kādu ciematu vai fermu.

Džesamijs pūlējās tikt galā ar nepacietību, apgalvodams pats sev, ka gaisa balons nenovēršami lido uz ziemeļaustrumiem, bet šķietamās novirzes no kursa norakstāmas uz ceļu līkumiem, diemžēl viņiem nācās apstāties pie kontrolpunktiem, kur uzraugi ne vienmēr uzreiz neieradās pēc Karija aicinājuma, un jauneklim bija grūti savaldīties, lai nekliegtu niknumā. Olverstoka nesatricināmība viņu kaitināja un, kad marķīzs piebremzēja zirgu skrējienu, zēns iecirta nagus delnās, lai neizvirstu nepateicīgu vārdu straumē. Izskatījās, ka Olverstoks nemaz nepūlas panākt gaisa balonu. Tomēr, kad Džesamijs slepus uzmeta skatienu marķīzam, tad manīja, kā viņš piemiedz acis un aprēķina iespējamo attālumu līdz tam. Bija skaidrs, ka lords noteikti zina, ko dara.

Aiz Stenmoras Olverstoks pār plecu vaicāja: – Kur pēc Votfordas es varēšu nomainīt zirgus, Karij?

– Arī es par to iedomājos, milord. Manuprāt, tā varētu būt Berkamsteda.

– Tad jau iznāk… ja šis sasodītais gaisa balons drīzumā nenolaidīsies, mums nāksies zirgus mainīt Berkamstedā. Lai esmu nolādēts, ja dzīšu postā savus sirmjus! Tu, pats par sevi saprotams, paliksi kopā ar viņiem.

– Cik tālu no šejienes atrodas Berkamsteda, ser? – ievaicājās Džesamijs.

– Desmit vai divpadsmit jūdžu.

– Tātad mēs atpaliekam par veselu stundu! – Džesamijs iesaucās skumjā balsī.

– Iespējams, ka daudz vairāk.

– Pagaidiet, ser! – ierunājās Karijs. – Pēc manām domām, balons sāk piezemēties.

Džesamijs raudzījās uz gaisa balonu, līdz viņam sāka asarot acis. Viņš ar delnu novilka pār tām un dusmīgi sacīja: – Lai velns būtu parāvis to sauli! Balons pat nedomā piezemēties. Tas joprojām atrodas tik augstu kā… Ai, nē, nē, nē! Tas nudien sāk nolaisties! Paskatieties, ser!

Olverstoks ātri paraudzījās debesīs. – Jā, nudien! Mums ir paveicies! Es taču sacīju, ka tas nolaidīsies Votfordas rajonā.

Priecīgo perspektīvu sajūsmināts, Džesamijs atkal sajuta optimisma uzplūdu un pat bija gatavs pajokot.

– Jūs nu gan esat viens īsts nazis! Ak, ser! Man žēl, ka tā izrunājos. Piedodiet!

– Skaties tu man!

– It kā jums tas ļoti rūpētu. Jūs mani tik viegli neapmānīsiet, ser, es taču labi zinu… – Viņš aprāvās un jau pilnīgi citādā balsī vaicāja: – Kāpēc balons tagad sācis mainīt kursu? Vēl tikko tas laidās lejup gandrīz vertikāli!

– Var gadīties, ka tu vēro balonu no kāda cita leņķa.

– Ja arī tā, vienalga tas neizkaidro balona pašreizējo virzību.

Jau nākamajā mirklī kāda birztala aizklāja gaisa balonu viņu skatienam. Kad viņi bija pabraukuši garām pēdējiem kokiem, balons vairs nekur nebija redzams. Džesamijs apbēra marķīzu ar jautājumiem, uz kuriem nebija atbilžu. Kāds varēja būt iemesls, lai gaisa balons novirzītos no kursa? Vai ir iespējams vadīt gaisa balonu? Vai tikai kaut kas nav atgadījies ar ventili?

– Man ticamāka liekas versija, ka, pietuvojušies zemei, viņi pamanīja vēju, kurš te ir lielāks, nekā viņiem pirmīt licies, – atteica Olverstoks.

Džesamijs iepleta acis.

– Vējš! Vai atcerieties, ko brālēns Baksteds stāstīja? Stiprinājuma āķi mēdzot pat izraut krūmus ar saknēm, tomēr nespēj noturēt gaisa balonu pie zemes. Un tad nākas aizvērt ventili, balons atkal ceļas gaisā un…

– Man nav pārāk labi palicis atmiņā tas, ko Kārltons klāstīja tavām māsām, jo viņš reti vēsta kaut ko vērā ņemamu un es īpaši nemaz neklausījos. Protams, gadās arī tādas nedienas, taču, ja reiz balons no jauna nepacēlās gaisā, tad laikam jau saprātīgi būtu pieņemt, ka ar to nekas tamlīdzīgs nav noticis.

– Jā, es par to neiedomājos, bet…

– Paklau, Džesamij, – noguruma pilnā balsī norūca lords Olverstoks, – tavi spriedelējumi šajā jautājumā ir tikpat nelietderīgi kā tas, ko saka Baksteds. Jūs ne nieka nezināt, gluži tāpat kā es, tālab nav nekādas jēgas mani bombardēt ar jautājumiem. Un vēl jo bezjēdzīgāk ir mocīt sevi ar domām par iespējamajām katastrofām, kuras tev, manu zēn, ir visai maz iemeslu gaidīt.

– Atvainojiet, ser! – sacīja Džesamijs. – Man nebija nolūka jūs garlaikot.

– Zinu, tālab arī atļāvos dot mājienu, lai tu gluži nevilšus nesāktu to darīt.

Džesamijs iekoda lūpā un novērsās, lai lords Olverstoks nepamanītu, cik grūti viņam nākas valdīt smieklus. Kad viņi nokļuva pie Votfordas, Džesamijs joprojām pūlējās izturēties cienīgi, taču jaunumi, ko viņiem pavēstīja “Eseksas ģerbonī”, jau uzreiz lika aizmirst par visu pārējo.

Saimnieks apliecināja, ka gaisa balonu viņi patiešām ir redzējuši. Viņa gaišībai būtu grūti noticēt, kāda jezga sacēlusies. Visi skrējuši ārā no mājām, lai paskatītos uz kaut ko tādu, bet tūdaļ pat esot metušies atpakaļ, jo balons lidojis ļoti zemu un viņi baidījušies, ka tas nokritīs turpat pilsētas centrā. – Protams, milord, pat pēdējam muļķim bija skaidrs, ka tas nevar notikt. Es dzirdēju, ka balons nolaidies kaut kur starp mūsu pilsētu un Kingslengliju. Bet nemācēšu jums pateikt, vai tur ir vēl kāds zēns, izņemot manējos puikas. Turp aizskrēja arī pieaugušie, kuriem jau nu gan nebija nekādas vajadzības piedalīties tādās aplamībās. Skaidrs taču, ka pašu piezemēšanos viņi neredzēs, un kāda gan jēga skriet vairākas jūdzes un skatīties uz gaisa balonu, kurš jau atrodas uz zemes?

– Vai tas jau sen nolaidās? – nepacietīgi vaicāja Džesamijs.

– Precīzi nezinu, ser, – saimnieks atteica. – Virs pilsētas balons parādījās apmēram pirms stundas. Tad jau laikam kāda pusstunda būs.

Priekā mirdzošām acīm un ar smaidu lūpās Džesamijs vērsās pie lorda Olverstoka: – Un cik tālu no šejienes ir tā vieta… Kingslenglija?

– Apmēram piecas jūdzes būs, ser. Taču es neticu tām baumām, tāpēc ir visai iespējams, ka gaisa balons nolaidies gluži citā vietā. Neviens no tiem nejēgām, kas aizskrēja uz turieni, vēl nav atgriezies. Ja viņi joprojām nestāv un neblenž uz to balonu, tad ir visai iespējams, ka aizmetušies uz kaimiņu grāfisti.

– Skaidrs, – noteica Olverstoks. – Ielejiet man kausu alus! Pasūti sev, ko pats vēlies, Džesamij, man jāparunā ar Kariju.

Izgājis no traktiera, marķīzs ieraudzīja, ka vietējais zirgu puisis un Karijs ved sirmjus uz staļļu pusi. Viņš ar vērtējošu aci nopētīja zirgus. Dzīvnieki gan bija sasvīduši, tomēr pārguruši neizskatījās.

– Lieliski zirgi, milord! – lepni pavēstīja Karijs. – Es taču jūsu gaišībai jau sacīju, ka labākus nemaz nav iespējams atrast.

Olverstoks pamāja ar galvu, bet Karijs, pamanījis, ka viņš ir sadrūmis, steidzās mierināt: – Viņi nav cietuši, milord. Es iedošu viņiem siltas auzas un…

– Jā, tu pieraugi, lai viss notiek pienācīgi, un dod precīzus norādījumus zirgu puisim. Es tevi paņemšu līdzi.

– Labi, milord. Es ceru, ka viss ir kārtībā?

– Neesmu pārliecināts. Māsteram Džesamijam to sacīt nav nekādas vajadzības, taču, kad mēs pēdējo reizi redzējām gaisa balonu, tas pilnīgi noteikti bija novirzījies no kursa. Tomēr pat tad, ja vējš to ir aiznesis kaut kur tālāk, apkaime te ir visai atklāta un ir ļoti iespējams, ka balons jau ir laimīgi piezemējies.

– Nav nekāda iemesla, lai tā nebūtu, milord.

– Kā izskatās, neviens no tiem ļaudīm, kuri skrēja uz nolaišanās vietu, vēl nav atgriezies; ja tur nebūtu nekā vairāk par tukšu grozu, ko gan viņi tur tik ilgi pētītu?

– Gaišība, jūs taču zināt, kādi ir zēni! – ieteicās Karijs.

– Zinu gan, taču tur jau nebija tikai zēni. Varbūt māstera Džesamija raizes ir pielipušas arī man, un es jūtu, ka tu varētu būt man noderīgs. Esi gatavs pēc piecpadsmit minūtēm.

Lords Olverstoks iegāja atpakaļ traktierī, kur Džesamijs tukšoja milzīgu kausu. Apmierināti nopūties, viņš to nolika, pastiepa Olverstokam otru un sacīja:

– Mans Dievs, cik ļoti gan es biju izslāpis! Saimnieks teic, ka tas gāžot no kājām!

– Tādā gadījumā tu visai drīz kļūsi ļengans, un man nāksies tevi pamest, lai tu varētu izgulēties.

– Nu jā, es jau arī bažījos, ka varētu apreibt, tāpēc pasūtīju sev tikai puskausu.

– Paldies Dievam!

Džesamijs iesmējās un pēc tam mazliet kautrīgi noteica: – Pieņemu, ka jau tagad es esmu jums krietni apnicis, ser, ar visiem saviem… pašsaustīšanās uzpūdiem.

– Ko tad es tādu būtu pateicis, lai tev rastos šāds priekšstats? – visai pārsteigti vaicāja lords Olverstoks.

– Jūs varējāt man nolasīt tādu lekciju, bet jūs tikai mani nolikāt pie vietas tik meistarīgi, ka man pat bija grūti nesmieties, lai gan to darīt būtu galīgi nevietā, ser!

– Tas nu gan bija skaisti pateikts! – atzinīgi novērtēja marķīzs. – Taču, ja tev likās, ka tā bija viena no slavenajām reizēm, kad es kādu nolieku pie vietas…

– Ja nebija, tad es ceru, ka to īsto es nekad no jums nesagaidīšu, – atzinās Džesamijs. – Kad mēs braucam, ser? Nemaz nebrīnīšos, ja mēs viņus sastapsim jau atceļā uz Londonu. Un kas notiks ar balonu?

– Man nav ne jausmas. Bet tas ir būtisks jautājums.

– Viņi nevar to paņemt līdzi un nevar arī piepildīt, jo viņiem nav pieejams ūdeņradis. Tās muciņas, protams, varētu atgādāt uz šejieni, taču vedējs ceļotu vai visu dienu; pat tad, ja viņi zinātu, kur balons nolaidies.

– Taisnība. Laikam jau viņi palūgs aizvest gaisa balonu uz kādu drošu vietu un vēlāk to paņems.

– Ja reiz viss ir tik nejēdzīgi, vai tas nav uzskatāms par pierādījumu ka šis pasākums vairāk piemērots trakajiem? – īdzīgi iesaucās Džesamijs. – Īsti patīkams ceļojums! Nolaisties laukā sazin cik tālu no apdzīvotām vietām, pēc tam kraut ratos tukšo balonu, grozu un visu pārējo aprīkojumu un tad vēl meklēt ekipāžu, kas arī pašus nogādātu atpakaļ!

– Ļoti saprātīga doma, – piekrita Olverstoks. – Laikam jau gaisa baloni nav paredzēti patīkamiem ceļojumiem. Vai esi gatavs braukt tālāk?

Džesamijs steigšus pielēca kājās un devās uz pagalmu. Viņš apskatīja svaigi iejūgtos zirgus un pārmija kritiskas replikas ar Kariju, kurš arī iekāpa faetonā. Prāts bija aizņemts ar dažādām domām, un viņš tikai pamāja ar galvu, kad jūdzes attālumā no Votfordas marķīzs Olverstoks izmeta indīgu piezīmi par pirmo pāri, kuram bija paradums piebremzēt gaitu.

Pa ceļam viņi nesastapa citas ekipāžas, izņemot pasta karieti un kādu privātu faetonu, kas steidzīgi traucās dienvidu virzienā, bet vienīgais kājāmgājējs bija cienījams džentlmenis darba apģērbā; viņš pavēstīja, ka neko nezina par gaisa baloniem un vispār neinteresējas ne par tiem, ne kādiem citiem jaunlaiku izgudrojumiem. Kad gandrīz bija pieveikta arī otra jūdze, Olverstoks pie vārtiem, aiz kuriem bija redzamas paugurainas ganības, ieraudzīja ļaužu pūli un piebrauca tam klāt. Vairums cilvēku te bija vēl pavisam jauni, nepilngadīgi un dzīvi sarunājās. Marķīzs ironiski piezīmēja, ka tādi gan pilnībā būtu spējīgi noskriet divas jūdzes, lai paskatītos uz tukšu gaisa balonu.

Un tā patiešām izrādījās taisnība. Pašu interesantāko neviens no šiem pusaudžiem nebija redzējis, tomēr viņi apgalvoja lordam, ka šaipusē kaut kas tāds vēl nekad neesot piedzīvots. Neveiksmīgajiem lidotājiem laikam taču kaut kas sagriezies prātā, jo apakšā bija krietni trīs akri brīvas zemes, bet viņi nezin kāpēc taisnā ceļā devušies uz koku audzi un iepinušies zaros. Viens džentlmenis esot laimīgi norāpies lejā, un otrs mēģinājis palīdzēt zēnam, bet pats nogāzies zemē un salauzis roku. Puika arī esot nokritis un gulējis asinīs, izskatīdamies gluži beigts.

– Kur? – aizžņaugtā balsī vaicāja Džesamijs.

– Tagad tur vairs nav nekā, ko redzēt. Nu jau būs kāda stunda, kad visi devās uz Monka fermu un arī puiku aiznesa uz turieni; sameistaroja kaut ko līdzīgu nestuvēm. Mēs visi, kas ieradāmies no Votfordas, varam tikai nolūkoties uz gaisa balonu, kurš ieķērās, lūk, tās gobas zaros! Neviens neko neteica par to, kad mēģinās balonu nocelt, tāpēc mēs nolēmām, ka nav nekādas jēgas gaidīt.

– Es redzēju, kā atbrauca ārsts, – stāstīja kāds no pusaudžiem.

– Taisnība gan, tu to redzēji un pat dabūji pa ausīm no misis Džadbrukas, lai nebāztu savu degunu, kur neklājas!

– Kur atrodas tā ferma? – vaicāja Olverstoks, pārtraucot jautrību, ko bija izraisījis iepriekšējais paziņojums.

Viņam pavēstīja, ka tā esot Kliperfīldā, precīzāki norādījumi neizskanēja – pusducis skaidrotāju sniedza vien pretrunīgus un visai grūti saprotamus paziņojumus; no tiem varēja secināt, ka aleja, kas ved uz ciemu, kaut kur savienojas ar Kingslenglijas pasta ceļu.

Pārtraucis izpalīdzīgā pusaudža mēģinājumus kaut cik precīzāk aprakstīt Monka fermas atrašanās vietu, marķīzs devās ceļā. – Kad būsim nonākuši līdz Kliperfīldai, fermu atrast jau būs vieglāk. – Paraudzījies uz Džesamiju, viņš piebilda: – Nenokar degunu! Pie viņa taču ir ārsts, vai atceries?

Džesamija vaigs bija nāves bālumā, un jauneklis visiem spēkiem pūlējās apvaldīt drebuļus, kas kratīja viņa smalko augumu.

– Viņi teica… – ar grūtībām izstomīja Džesamijs.

– Es arī to dzirdēju, – viņu pārtrauca Olverstoks. – Ka viņš esot gulējis vienās asinīs, gluži kā miris. Mīļais Dievs, puika! Vai tiešām tu, kas visu iepriekšējo dzīvi esi pavadījis laukos, tā arī neesi sapratis, ka tumsonīgie zemnieki vienmēr no katra sīkākā starpgadījuma ir spējīgi izrunāt melodrāmas cienīgu notikumu? To teikumu var iztulkot apmēram tā, ka Felikss bija apdullis no kritiena un zari viņam bija saskrāpējuši seju.

Ar mokām pasmaidījis, Džesamijs sacīja: – Jā, protams! Vai varbūt bija sasitis degunu.

– Tas ir pilnīgi iespējams.

– Jā, bet… – apspiedis balss trīsas, Džesamijs noteica, – šo diezin vai iespējams nosaukt par sīku negadījumu!

– Jā, diemžēl ir ļoti iespējams, ka viņam būs arī lauzti kauli, – vēsi attrauca Olverstoks. – Cerēsim, ka tā viņam būs kārtīga mācība. Tagad, mans jaunais draugs, es grasos darīt to, ko tu vēlējies jau no paša mūsu brauciena sākuma. Mēs trieksim zirgus auļos!

Jebkurā citā gadījumā Džesamija uzmanība būtu pievērsta prasmei, ar kādu lords Olverstoks pa šauro un līkumaino ceļu vadīja viņam nepazīstamos zirgus, taču tagad jaunekli nomāca raizes par brāli. Kad marķīzs veikli vadīja zirgus kalnup vai piebremzēja to gaitu pirms asāka pagrieziena, Džesamija vienīgā vēlēšanās bija palūgt, lai viņš brauc ātrāk. Karijs aizvēra acis, kad faetons aiztraucās garām pretimbraucošai ekipāžai vien collas attālumā, un šausmās noelsās, kad parādījās pirmās Kingslenglijas ēkas: – Dieva dēļ, milord…

Zirgu puisis uzreiz nožēloja savus vārdus, jo saimnieks jau piebremzēja zirgus. Iebraucot pilsētiņā, lords Olverstoks pār plecu pavaicāja: – Kas noticis, Karij?

– Nekas, milord. Es tikai iedomājos, ka jūs laikam esat zaudējis prātu, un par to ļoti atvainojos, jūsu gaišība! – atbildēja Karijs, kā jau ilgi dienestā sabijis uzticams kalpotājs.

– Tev bija pamats tā domāt.

– Skatieties, lūk, ceļa rādītājs! – piepeši iesaucās Džesamijs, kas bija sēdeklī paliecies uz priekšu.

– Kliperfīlda un Sarata, – izlasīja Karijs.

Lords spēji pagrieza zirgus, taču jau tūdaļ viņam nācās piebremzēt skrējienu. Līkumotā aleja, kam abās malās auga dzīvžogs, bija šaura un bedraina; Karijs pateicās Dievam, ka ir jūnijs, nevis februāris. Pēc divām galēji nogurdinošām jūdzēm, kad Džesamija nervi jau bija saspringti līdz pēdējam, Karijs sacīja: – Priekšā ir krustojums, milord! Bet kreisajā pusē es redzu divus skursteņus. Tur laikam būs Kliperfīlda!

Negadījuma radītais satraukums ciematā laikam jau bija pierimis. Cilvēkus neredzēja, bija tikai viena miesās kupla sieviete, kura savā piemājas dārziņā grieza kāpostu. Viņa pavēstīja, ka arī bez visādiem gaisa baloniem viņai darba pietiek, un neko nespēja Džesamijam pavēstīt par Feliksu, bet Olverstokam pateica, ka Monka ferma atrodoties apmēram jūdzes attālumā uz Bakshilas pusi. Sieviete ar nazi norādīja virzienu un vēl piebilda, ka neievērot fermu nebūšot iespējams. Marķīzs šim apgalvojumam īpaši neticēja, taču izrādījās, ka tā bija taisnība.

Ferma atradās apmēram simt jardu attālumā no ceļa. Liels, noplucis nams, apkārt tam bija klēts, rija un govju kūtis. Pie atvērtajām durvīm bija novietoti ārsta divriči, un uz bukas sēdēja kučieris. Olverstoks iegrieza zirgus lielajos baltajos vārtos un tuvojās fermai.

Faetons vēl nebija īsti apstājies, kad Džesamijs jau nolēca zemē un ieskrēja mājā. Spalgi iekliedzās sieviete.

– Kas jūs esat, un ko jums vajag?

– Šī noteikti būs tā pati dāma, – noteica marķīzs, – kura sadeva puisim pa ausīm un piekodināja, lai nebāž degunu citu darīšanās!

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Aiz durvīm bija gaitenis, kura grīda bija izlikta ar nelīdzenām akmens flīzēm, gaiteņa galā bija no ozolkoka tēstas kāpnes, kas veda augšup. Pēc savas steidzīgi nekaunīgās ielaušanās Džesamijs mirkli vilcinājās un tad ieraudzīja kaulainu sievieti, kuras asie sejas vaibsti liecināja par viņas nebeidzami slikto garastāvokli. Uz viņas nikni izgrūsto vaicājumu Džesamijs stomīgi atbildēja: – Lūdzu, piedodiet! Taču te ir mans brālis… tas zēns, kuru šurp atveda…

Šī atbilde nekādā ziņā sievietes niknumu nemazināja, drīzāk jau vēl vairāk uzkurināja viņas nešpetno dabu. Viņas vaigos uzziedēja niknuma sārtās rozes, bet acis ļauni nozibsnīja. – Ak tā gan, ko? Tādā gadījumā es priecājos jūs redzēt, jaunais ser! Un es ļoti ceru, ka jūs viņu no šejienes aizvāksiet! Man te nav nekāda slimnīca un arī nekāda iebraucamā vieta! Man jau tāpat pietiek rūpju, lai vēl noņemtos ar visādiem slimiem puikām! Turklāt es nemaz neesmu slimnieku kopēja un nevēlos uzņemties tādu atbildību! – Piepeši viņas monologs, kurš tiecās stiepties aizvien garāks, pārtrūka. Sieviete apklusa un palika pavērtu muti. Uz sliekšņa bija nostājies lords Olverstoks. Viņa ietērps – neaizpogāts dzeltenpelēks mētelis ar vairākām platām apkaklēm, ārkārtīgi eleganta veste, gaišas bikses un nospodrināti zābaki – gan vairāk bija piemērots Bondstrītai un lauku sētā izskatījās pilnīgi neiederīgi, tomēr uz mis Džadbruku atstāja žilbinošu iespaidu. – Jums nudien tas nav jādara, – pieklājīgi, tomēr ar nelielu augstprātības pieskaņu balsī, sacīja marķīzs. – Jūs noteikti esat mis Džadbruka. Bet es esmu lords Olverstoks. Ja jūs būtu tik laipna, es vēlētos aprunāties ar ārstu.

– Jā, milord, – apstulbusī mis Džadbruka paklanījās reveransā. Tomēr sieviete ātri vien attapās, jo nepiederēja pie bailīgajām. – Ceru, ka neuztversiet mani par bezjūtīgu, milord; turklāt es zinu savus pienākumus, taču tajos neietilpst no gaisa baloniem izkritušu slimu zēnu pieskatīšana. Džadbrukam jau nu vajadzēja to zināt un apvaicāties man, pirms veda zēnu šurp! Un viņš vēl atveda Betiju no pienotavas, lai viņa pie tā puikas sēdētu! Lai nemaz nedomā, ka es tagad darīšu viņas darbu! Man nudien ir ļoti žēl tā jaunā džentlmeņa, taču man nav ne tik daudz laika, ne pacietības, lai es aprūpētu viņu, kamēr viņš guļ tādā stāvoklī, kā es jau aprakstīju doktoram Elkotam. Ja šās mājas slieksni pārkāps misis Haknala, tad varat nešaubīties, ka manis te vairs nebūs!

– To visu neapšaubāmi būs iespējams atrisināt, kad es aprunāšos ar ārstu, – sacīja lords Olverstoks.

Mis Džadbruka aizvainoti pavīpsnāja, tomēr marķīza garlaikotais izskats atņēma viņai drosmi. Jau mazliet pielaidīgāk viņa sacīja: – Es ceru, ka tā, milord! Ārsts ir manā viesistabā un noņemas ar marles saitēm, šinām, ūdens traukiem un vēl sazin kādām lietām, par ko man nav ne mazākās nojausmas. Uz šo pusi! – Sieviete atvēra durvis gaiteņa kreisajā pusē un iesaucās: – Doktor, jūs vēlas sastapt lords Olverstoks un tā zēna brālis! Es būšu jums ļoti pateicīga, ja jūs vairs neliesiet ūdeni uz mana jaunā paklāja!

– Ej projām, sieviete! Ej projām! – īgni atsaucās ārsts.

Par spīti tam, ko bija cerējis ieraudzīt Džesamijs, istabā bija tikai ārsts un gados jaunākais gaisa kuģotājs. Viņam uz pieres bija uzlīmēts plāksteris, un ārsts nostiprināja šinas uz viņa rokas.

– Feliks… – Džesamijs nenovaldīja saucienu. – Mans brālis.

Ārsta acis zem biezajām uzacīm pievērsās Džesamijam un nopētīja viņu. – Tu esi viņa brālis? Pārāk lielām raizēm nav pamata. Nogalināt sevi viņam neizdevās. – Paraudzījies uz lordu Olverstoku, doktors pamāja ar galvu. – Labdien, milord! Jūs esat zēna radinieks?

– Brālēns un hmm… aizbildnis, – atbildēja Olverstoks.

– Tad atļaušos jums teikt, milord, – ārsts, nepārtraucot darbu, sacīja, – ka jūs esat varen bezrūpīgs aizbildnis.

– Tā nudien varētu izskatīties, – piekrita lords Olverstoks. – Vai zēns ir smagi cietis?

– Pagaidām par to vēl grūti spriest. Zēns ir nopietni kontuzēts, un uz sejas viņam ir atvērta brūce, vēl arī sastiepta delnas locītava, lauztas divas ribas, bet pārējie kauli ir veseli. Protams, ir ļoti daudz sasitumu. Pirms pusstundas viņš atguvās un sūdzējās par stiprām galvassāpēm. Un tas varētu nozīmēt…

– Tas varētu būt no augstuma, – ierunājās aeronauts. – Daudziem cilvēkiem sāp galva pēc…

– Es neesmu nekāds tumsonis! – skarbi atcirta ārsts. – Sēdiet mierīgi!

– Vai… vai viņam varētu būt cietušas smadzenes? – ievaicājās Džesamijs tik bikli, it kā baidītos izdzirdēt atbildi.

Ārsts atkal cieši paraudzījās uz zēnu. – Nav nekāda pamata tā domāt. Protams, viņš ir apdullis, un tas arī bija gaidāms pēc tā, kas ar viņu noticis. Puika nemitīgi atkārto, ka neesot kaut ko varējis, un stāsta par kritienu.

Gaisa kuģotājs vērsās pie Olverstoka: – Es domāju, ka viņš ir drošībā, milord! Viss bija labi līdz brīdim, kad sākām nolaišanos un vējš mūs aiznesa uz citu pusi. Saprotiet, kad nolaidies tuvu zemei…

– Jā, es zinu, ka tur bieži nākas sastapties ar vējiem, kādu nav lielākā augstumā, – iestarpināja Olverstoks. – Jūs, pēc visa spriežot, tikāt aiznesti uz koku pudura pusi. Nav svarīgi, kālab tā notika, jūs labāk pastāstiet, kas atgadījās tad, kad jau bijāt iepinušies koku zaros… tā laikam bija goba, vai ne?

– Jā, varbūt. Es par kokiem neko daudz nezinu. Misters Oltons saprata, ka mēs nevaram pacelties, jo bija ieķīlējies vārstulis, kuru viņš pūlējās aizvērt. Viņš pavēlēja: “Tu, Bīniš, pieķeries zaram, pirmais izrāpies no groza un pasniedz roku zēnam.” Es tā arī darīju, tas nemaz nebija tik grūti, turklāt tas pat nebija bīstami. Bez pasažieriem groza svars spēji kļuva mazāks, tāpēc tas nevarēja salauzt zarus un nogāzties uz zemes. Arī vārstuli izdevās atvērt, tāpēc gaiss spēji sāka izplūst un vairs nebija jābažījas, ka balons atkal pacelsies gaisā. Un tas puika vispār nebija nobijies, varat man ticēt! Viņš bija pilnīgi mierīgs un domāja tikai par gaisa balona vadīšanas veidiem. Viņš teica, lai par viņu neraizējos, un sacīja, ka pats tiks galā. Un es par to nemaz nešaubījos, milord. Misters Oltons viņam palīdzēja izkāpt no groza, bet man ienāca prātā, ka zēnam nepatiks, ja es pasniegšu viņam roku, un piepeši izskatījās, ka viņš ir tīri vai zaudējis galvu. Vismaz… Man nekas cits prātā nenāk, pat nespēju iedomāties, kas varēja notikt… Man izskatījās, ka viņš ir cieši pieķēries zaram… pēc tam viss notika tik ātri… un es ne par ko vairs nevaru būt drošs. Zinu tikai to, ka viņš iesaucās: “Es vairs nevaru!” un nokrita. Milord, es zvēru, ka darīju visu, kas bija manos spēkos! Es pūlējos zēnu noķert, bet zaudēju līdzsvaru un arī nogāzos no koka.

Džesamijs klausījās, un viņa neticība auga augumā. Pēc tam viņš izgrūda: – Felikss? Viņš taču pa kokiem kāpaļā gluži kā īsts kaķis!

– Jaunais cilvēk, – ierunājās ārsts, – ja jūs nesaprotat, kālab jūsu brālis nespēja noturēties pie zara, es jums to paskaidrošu. Viņa rokas bija pārāk sastingušas no aukstuma.

– Mans Dievs! – iesaucās gaisa kuģotājs. – Viņš taču ne reizi pat neieminējās…

– Diezin vai viņš pats īsti visu apzinājās. Viņam bija nosalušas rokas, taču viņš neattapa, ka vairs nespēs ar tām rīkoties. Viņš taču ir tikai zēns, turklāt nonācis šādā situācijā…

Gaisa kuģotājs skatījās uz lordu Olverstoku, un viņu plosīja divējas izjūtas, viņš jutās vainīgs un vienlaikus arī vēlējās attaisnoties. – Milord, tā nebija mūsu vaina! Var jau būt, ka man vajadzēja viņu padzīt uzreiz, taču zēns nedarīja neko sliktu un bija tik ļoti saprātīgs! Misters Oltons var to apstiprināt. Zēns ne tikai vēlējās paskatīties, kā pacelsies gaisa balons, bet arī uzdeva jautājumus par to, kā balons veidots, kā tas vadāms un tamlīdzīgi…

– Tikai nedomājiet, ka es jūs vainoju, – ieteicās marķīzs. – Ja kāds ir vainīgs, tad vienīgi es, jo zēns bija manā uzraudzībā.

– Ne jau jūs esat vainīgs, bet es, – drūmā balsī pavēstīja Džesamijs.

– Mēs taču pat nenojautām, milord, ka viņam padomā kas tāds! Es gan teicu, ka priecātos, ja viņš varētu lidot kopā ar mums, taču nesacīju to nopietni! Puika lūdzās, lai paņemam viņu līdzi, bet misters Oltons diezgan asi viņu atraidīja un teica, ka viņš esot vēl par mazu un… zēns izskatījās tik bēdīgs un nožēlojams… jūsu gaišība lords noteikti saprot, ko es ar to domāju…

– Pat ļoti skaidri saprotu, – skumji atsaucās lords Olverstoks.

– Es sacīju, ka bez tēva atļaujas mēs nedrīkstam viņu ņemt līdzi, un misters Oltons piekrita. Viņš arī piebilda, ka mūs varētu ieslodzīt cietumā, ja mēs bez tēva atļaujas puiku aizvestu! – To atcerējies, Bīnišs pat pasmaidīja. – Un sasodītais resgalis misteram Oltonam to atgādināja, kad mēs iecēlām viņu grozā! Viņš teica, ka mūs uz cietumu neviens nevedīšot, jo viņam tēva nemaz neesot. – Gaisa kuģotājs atkal pasmaidīja. – Drošsirdīgs puika! Kad es ieraudzīju viņu karājamies pie virves, kad balons jau cēlās gaisā, tad bažījos, ka viņš no bailēm varētu izdarīt kādu neglābjamu muļķību. Mēs uzsaucām, lai viņš cieši turas pie virves, bet zēns vispār nemaz nebija nobijies, un mēs viņu itin viegli iecēlām grozā. Katra lidojuma minūte viņam sagādāja prieku, lai gan no aukstuma viņam klabēja zobi! – Izdzirdējis, kā Džesamijs novaidas, Bīnišs pagriezās pret viņu. – Mēs izdarījām visu, ko vien varējām, bet tas nebija pārāk daudz.

– Zinu, jūs viņu izglābāt, un par to esmu… es esmu jums ļoti pateicīgs! Ser, kur patlaban ir mans brālis? Vai es varu viņu sastapt?

– Protams, ka varat, – atbildēja ārsts. – Viņš ir augšstāvā. Kārtīgi noguldīts gultā. Pirmās durvis kāpņu labajā pusē. Aizejiet un pasēdiet pie viņa, bet meitenei, kura pašlaik ir tur, sakiet, ka viņa var atgriezties pienotavā. Zēns patlaban ir cieši aizmidzis, un papūlieties viņu neuzmodināt. Un nekrītiet izmisumā, kad ieraudzīsiet viņa pārsieto galvu! Brūcei uz viņa sejas nācās uzlikt pāris šuvju.

– Ja viņš pamodīsies, vai man pasaukt jūs? – pazemīgi vaicāja Džesamijs.

– Viņš pašlaik vēl nemodīsies. Es iedevu viņam miegazāles, jo vēlējos, lai viņš guļ iespējami ilgāk. Un tagad ejiet! – Ārsts noskatījās, kā Džesamijs izsteidzas no istabas, saviebies paraudzījās uz Olverstoku un sakārtoja marles mezglu Bīnišam uz kakla. – Ar jums es laikam būtu beidzis, – doktors sacīja gaisa kuģotājam. – Ceru, ka šī būs jums laba mācība! Ja Dievam labpatiktos, ka cilvēki prot lidot, viņš tiem būtu piešķīris spārnus. Tagad jums būs labāk, ja kādu laiku pasēdēsiet mierīgi.

– Doktor, ar mani viss ir kārtībā! – priecīgi atsaucās Bīnišs. – Jūs mani labi salāpījāt. Lielisks darbs! Man ļoti žēl, ka tam mazajam resgalim tika vissmagākais pārbaudījums. Tagad es došos paraudzīties, vai balons jau izņemts no koka zariem.

– Tam gan drosmes daudz vairāk nekā smadzeņu! – ārsts nīgri noburkšķēja, kad durvis aiz Bīniša bija aizvērušās. – Gaisa baloni… Un kas būs pēc tam?

– Uz šo jautājumu Felikss jums atbildētu daudz izsmeļošāk, – teica Olverstoks, novilkdams mēteli un uzklādams to uz krēsla atzveltnes. – Bet tagad pastāstiet man, cik nopietni zēns patiesībā ir cietis.

– To pavaicājiet rīt, milord, – joprojām nīgri attrauca ārsts, likdams instrumentus somā. – Es neliekuļoju, kad sacīju, ka pašlaik vēl pāragri spriest. Lai gan, ja es būtu kaut ko vairāk zinājis, tad viņa brāļa klātbūtnē to noteikti nesacītu. Man tādi ļaudis ir labi pazīstami. Viņiem ir vairāk nervu nekā miesas uz kauliem. Un man nav ne mazākās vēlēšanās tūdaļ pat tikt pie kārtējā pacienta. Ja runājam par… kā jūs sacījāt?.. Feliksu… Gandrīz visi kauli, izņemot tās divas ribas, ir veseli. Un par ribām pārāk nav jāuztraucas. Taču zēns ir pārcietis pamatīgu satricinājumu, un tālab es viņam iedevu tik daudz opija tinktūras, cik vien viņa organisms spēja izturēt. Parasti es tā nemēdzu rīkoties, taču šajā situācijā galvenais ir pilnīgs miers! Pagaidām es nepievēršu pārāk lielu uzmanību tam, ka viņš sūdzas par galvassāpēm, bet vēl ir pāragri spriest. Milord, ja vēlaties vest viņu projām no šejienes, es to ļoti neiesaku darīt.

– Esiet mierīgs, doktor! Tāda nodoma man nav.

– Lieliski! Tomēr, ja nemaldos, zēnam būs nepieciešama rūpīga kopšana. Uz Džadbruku var paļauties, taču viņa māsa… un kopēju atsūtīt es nevaru. Šajā apkaimē ir tikai viena, un pašlaik viņa atrodas pie kādas dzemdētājas…

– Ja jūs runājat par misis Haknalu, – ieteicās lords Olverstoks, – tad mums nav jātērē laiks, spriežot par šās dāmas labajām īpašībām! Mis Džadbruka jau informēja, ka viņas te vairs nebūs, ja misis Haknala pārkāps šā nama slieksni. Rīt Feliksa krustmāte vai, vēl ticamāk, māsa atbrauks un parūpēsies par zēnu. Un tagad pasakiet skaidri un gaiši, par ko jūs tomēr bažījaties!

Doktors Elkots aizvēra somu, sadrūvējās un galu galā atbildēja: – Tas zēns, milord, bija pārsalis līdz kaulam.

– Es tikai nesen esmu kļuvis par Feliksa aizbildni, bet, pēc viņa māsas mis Merivilas vārdiem, man zināms, ka viņš mēdz bieži slimot ar krūšu kaiti… ar bronhītu.

Ārsts nicīgi pavīpsnāja. – Kā tad! Jauns nosaukums vecai slimībai! Ja nekas ļaunāks neatgadīsies, viņš varēs uzskatīt, ka ir bijis liels veiksminieks! Pagaidām es jums, milord, vairs neko nesacīšu. Gaidīsim un vērosim. Pollija Džadbruka ir ietiepīga vecmeita, bet viņai vismaz pietika prāta zēnu ievīstīt segās un pie kājām viņam nolikt sakarsētu ķieģeli. Pēc izskata šķiet, ka puika ir izturīgs, tāpēc ir ļoti iespējams, ka viss galu galā beigsies labi. – Vēl viņš piemetināja: – Ja gribat, milord, atvediet šurp savu Londonas ārstu, es neiebilstu. Tikai pašlaik viņš nevarēs pateikt jums neko citu. Un nedos arī nekādas citas rekomendācijas. Turiet zēnu siltumā un nodrošiniet pilnīgu mieru, kā arī dodiet dzert tik daudz karsta miežu novārījuma, cik vien viņš vēlas. Es jau liku Pollijai to pagatavot, un viņa paklausīs, varat neraizēties. Ja viņam uznāks karstumi, tad iedodiet sāls šķīdumu. Es pats pagatavošu vajadzīgo koncentrāciju un likšu kādam no maniem cilvēkiem to atgādāt šurp. Tikai nedodiet viņam uzkarsētu vīnu un nelietojiet nekādas tamlīdzīgas vecu sievu ārstniecības metodes! – Viņš apklusa un paraudzījās uz lordu Olverstoku; ārsta acīs bija lasāmas šaubas. – Vai es pareizi saprotu, ka jūsu gaišība grasās palikt te kopā ar slimnieku?

– Pats par sevi saprotams! Tikai es neko daudz no sirdzējiem nesaprotu un neesmu guvis pieredzi kopšanā, tāpēc būtu jums galēji pateicīgs, ja jūs man izstāstītu, ko varu sagaidīt un kas tieši būtu jādara, kā arī to, kur man jūs meklēt, ja rastos tāda nepieciešamība.

– To jums pateiks katrs šejienietis. Ja zēna stāvoklis mainīsies uz slikto pusi, Džadbruks pie mani atsūtīs kādu no saviem cilvēkiem. Es, visticamāk, ieradīšos, – ārsts sacīja ar dzēlīga humora pieskaņu. – Tā kā jūs esat visnotaļ saprātīgs cilvēks, kā man liekas, tad nekritīsiet panikā, ja zēns miegazāļu iedarbības rezultātā sāks murgot. Nākamajā rītā es atnākšu viņu apraudzīt.

Kad ārsts bija aizgājis, marķīzs vairākas minūtes apdomāja radušos situāciju. Tā noteikti nebija nosaucama par ikdienišķu. Lords bija gatavs tikt ar visu galā, nezaudējot ne galvu, ne aukstasinību, tomēr paraudzījās uz norādījumiem, ko ārsts bija uzšvīkājis uz papīra lapas, un ilgojās, kaut tie būtu izvērstāki. Mazliet skumīgi lords Olverstoks paskatījās uz šo papīra lapu, tad salocīja, ielika sev kabatā un devās uzmeklēt Kariju.

– Milord, tā vien liekas, ka briesmas ir pamatīgas, – kalps sacīja. – Viņas man teica… tā vecā ragana un Betija… ka Felikss var nomirt, taču es ceru, ka tā tas nav.

– Es arī, Karij. Tagad es tevi sūtīšu uz Londonu.

– Uz Londonu, milord? – Karijs pārvaicāja, cieši raudzīdamies uz saimnieku.

– Jā, un jābrauc pēc iespējas ātri, – sacīja Olverstoks, izņemdams pulksteni. – Tev tur jānokļūst krietni pirms pusnakts, tālab maini zirgus tik bieži, cik vien tas būs nepieciešams. Paņem līdzi arī māsteru Džesamiju. Te no viņa tāpat nekāda labuma nebūs, bet mis Merivila varētu nospriest, ka viss ir daudz ļaunāk nekā patiesībā, ja vakarā Londonā nebūs ne manis, ne Džesamija. Viņš var palīdzēt māsai un noteikti pavadīs mis Merivilu, kad viņa rīt dosies uz šejieni, lai koptu Feliksu.

– Ka tikai māsters Džesamijs nepārbiedē māsu līdz nāvei, – šaubīdamies noteica Karijs. – Viņš taču visu ceļu nevarēja mierīgi nosēdēt, milord!

– Protams, bet… ja es viņu kaut cik pazīstu, tad viņš vairs tā nerīkosies, kad jutīsies atbildīgs par māsu. Līdz Votfordai brauksiet ar faetonu, pēc tam ar pasta karieti. Paņēmis viņam pasniegto naudas žūksnīti, Karijs mazliet sadrūvējās. – Jums tā varētu noderēt arī šeit, milord.

– Ne jau tūdaļ. Rīt tu man atvedīsi vairāk. Par to parūpēsies misters Trevors. Kad ieradīsies Augšvimpolstrītā, pacenties aprunāties ar mis Merivilu. Pasaki viņai, ka rīt pēc viņas atbrauks mana kariete jebkurā laikā, kurš viņai liksies pieņemams; tikai nekādā ziņā neļauj viņai braukt naktī. Lai gan domāju, ka viņai pietiks prāta to nedarīt. Pēc tam dodies uz Olverstoku namu un nodod misteram Trevoram manu vēstuli. Viņš izdarīs visu pārējo. Rīt tu pavadīsi mis Merivilu vai varbūt mis Vinšemu uz Votfordu, tur paņemsi manu faetonu un sirmjus un atgādāsi tos man. Atceries, Karij! Ja mis Merivila grasīsies noīrēt pasta karieti, paziņo, ka es esmu devis rīkojumu braukt ar manu karieti, jo tā būs nepieciešama, kad jauno Feliksu vajadzēs vest uz mājām. Un tagad izlūdzies spalvu, tinti un rakstāmpapīru no šīs galēji nelaipnās sievietes un atnes to visu uz viesistabu. Tas varētu palielināt viņas acīs manu nozīmīgumu.

– O, jā! Kaut ko tādu es jau esmu pieredzējis, milord! – Karijs pasmaidīja. – Tā nu gan ir īsta ragana! Kad es viņai pateicu, ka jūsu gaišība dāsni samaksā par to, ka tiek izpildītas viņa vēlmes, jaunkundze kļuva daudz pielaidīgāka.

– Priecājos to dzirdēt. Pasaki viņai, lai ciematā nolīgst kādu sievieti vai pat vairākas. Un es samaksāšu. Kur ir viņas brālis? Vai esi viņu redzējis?

– Vēl pagaidām neesmu ar viņu ticies, milord. Viņš ar saviem puišiem esot devies noņemt balonu no koka un iekraut savos ratos. Un tas savukārt nemaz nepatika viņa lieliskajai māsai.

– Kāds pārsteigums! – ieteicās lords Olverstoks.

Jau drīz Karijs lordam atnesa papīru, tinti un rakstāmspalvu; visi šie rakstāmpiederumi nudien nebija tādi, par ko varētu priecāties. Tinte bija kļuvusi blāva, spalva prasījās pēc nomaiņas, papīrs bija netīrs un ar uzlocītiem stūriem. Marķīzam nācās tos izmantot, bet daudzkrāsainos zīmogus gan viņš atteicās lietot un vienkārši salocīja lapu. Viņš varēja samierināties ar spalvu, kas ķērās pie katra burta, un pat ar netīru papīru, bet vēstuli aizzīmogot ar sārtu, zaļu vai koši zilu zīmogu viņš nekādi nebija gatavs.

Nodevis vēstuli Karija rokās, Olverstoks grasījās kāpt uz otro stāvu, kad negaidot ieradās misters Oltons kopā ar fermeri. Lordam Olverstokam nācās pacietīgi uzklausīt gaisa kuģotāja paskaidrojumus, pārmetumus un atvainošanos, savukārt Džadbruks izrādījās patīkams, laipns un vārdos skops cilvēks.

– Jūs, milord, tikai pasakiet, ja kaut kas vajadzīgs, – viņš apgalvoja, – un es par visu parūpēšos. Manai māsai piemīt visādas dīvainības, taču saimnieks te esmu es, tāpēc varat par viņu neraizēties.

Felikss bija novietots lielā istabā ar zemiem griestiem, gulēja plašā gultā ar baldahīnu un bija apsegts ar biezu segu. Cieši aizmidzis, viņš elpoja smagi un pārsietās galvas dēļ izskatījās tik maziņš un aizkustinošs, ka visas Olverstoka dusmas pagaisa, dodot vietu žēlumam. Vairākas sekundes viņš vēroja Feliksu, bet pamanīja, ka Džesamijs skatās, un pagriezās pret viņu. Jaunekļa acīs bija lasāms gan mokošs jautājums, gan dziļa uzticēšanās. Šis savādnieks, kurš daudzreiz šķita vecāks par saviem gadiem, pilnībā paļāvās uz savu aizbildni; viņam ne prātā nenāca šaubīties, ka Olverstoks, kurš visu dzīvi bija vairījies no nogurdinošas atbildības, ārkārtīgi reti nopūlējies kāda cita, nevis sevis labā, un ir pilnīgi nezinošs slimnieku kopšanā, tagad gan parūpēsies par Feliksu un par pašu Džesamiju, gan tiks galā ar ārstu un pat ar naidīgi noskaņoto mis Džadbruku. Tas viss bija neticami absurdi, tomēr lordam Olverstokam tas nemaz nešķita izklaidējoši. Džesamija uzticība padarīja viņu tikpat aizkustinošu kā viņa brāli. Ja vien jauneklim būtu zināms, cik nelabprāt lords Olverstoks uzņēmās šo atbildību un cik nepiemērots šādam uzdevumam jutās! Lai gan… laikam pat labāk, ka Džesamijam tas palika nezināms.

Marķīzs uzsmaidīja Džesamijam un pieklusinātā balsī sacīja: – Tas jau bija gaidāms, ka šis mazais velnēns tiks cauri ar pāris lauztām ribām un saskrāpētu seju!

Džesamija vaigs kļuva gaišāks, bet viņš pašūpoja galvu. – Ārsts sacīja, ka vēl nekas nav droši secināms. Felikss izskatās slikti un elpo tik smagi…

– Tas ir miegazāļu dēļ, – mierināja lords Olverstoks.

– Ser, vai jūs esat par to pārliecināts?

– Jā, – atteica marķīzs, klusinot savu sirdsapziņu ar domu, ka Džesamija miers ir svarīgāks par patiesību. – Jā, doktors arī bažījas. Būtu īsts brīnums, ja Felikss nebūtu pamatīgi saaukstējies. Tālab, manu zēn, pašlaik ir ārkārtīgi svarīgi atgādāt šurp jūsu māsu. Viņa zina, kas tādās reizēs darāms.

– Es arī gribētu, lai Frederika būtu šeit. Viņa zina visu! Bet kā gan…

– Tu tagad brauksi uz Londonu, lai māsu jau rīt atvestu uz šejieni, – paskaidroja lords Olverstoks.

Džesamijs sāka protestēt: – Nē, nē, nē! Es taču nepametīšu brāli! Kā gan jūs vispār varējāt iedomāties…

– Es domāju par Frederiku, nevis par tevi, Džesamij!

– Jā, ser! Bet varbūt tomēr uz Londonu brauktu jūs, bet es paliktu tepat un rūpētos par brāli. Tas ir mans pienākums.

– Tu esi nepareizi sapratis! Viņš bija manā uzraudzībā, tālab man par viņu ir jārūpējas. – Džesamija sejā parādījās ietiepīga izteiksme, un marķīzs ironiski piebilda:

– Vai tu domā, ka pats spēsi to izdarīt labāk par mani?

– Nē, nē, to es negribēju sacīt! Jūs zināt, kas jādara, ja Felikss pamodīsies un sāks satraukties, turklāt jūs viņš paklausīs vairāk nekā mani. Tikai… varbūt Karijs varētu braukt uz Londonu?

– Protams, ka viņš brauks. Viņš jau jūdz zirgus. Jūs Votfordā paēdīsiet, bet tālāk jau brauksiet ar pasta karieti.

– Paēdīsim? Es taču ne kumosa nevarēšu norīt! Un kāpēc man jābrauc kopā ar Kariju?

– Kuš! Tā tu vēl pamodināsi Feliksu! Tev būs jāpalīdz Frederikai un viņa jānomierina. Iztēlojies, cik gan ļoti viņa satrauksies, ja ne tu, ne es šovakar neatgriezīsimies Londonā! Karijam nebūs pa spēkam viņu pārliecināt, ka Feliksam nekas nedraud. Ja es palikšu pie Feliksa, tas Frederikai nešķitīs nekas īpašs; ja būsi palicis arī tu, viņa nospriedīs, ka brālis ir jau gandrīz nāvei rokās. Un, ja runājam par ēšanu, tad kopš brokastīm tu neko neesi baudījis, un nepavisam nebūs labi, ja Augšvimpolstrītā tu noģībsi no bada. Patiešām, manu dārgo zēn, badoties tāpēc, ka Felikss ir cietis negadījumā, būtu visai melodramatiski. Vai tad tev pašam tā nemaz nešķiet?

Košs sārtums sakāpa Džesamija iekritušajos vaigos. Jauneklis nolieca galvu un noteica: – Atvainojiet! Man nebija nodoma uzvesties kā pilnīgam nejēgam. Ja jūs uzskatāt, ka man ir jābrauc, tad es to arī darīšu.

– Jā, es tā uzskatu! Tu māsai būsi vajadzīgs. Un braucienam uz šejieni ir jāsagatavojas. Frederika varētu gribēt, lai tu paliec Londonā kopā ar Haritu un viņai nebūtu jāpaliek gluži vienai. Jo, cik es nopratu, jūsu radiniece visu laiku atrodas Hārlijstrītā.

– Bet Harijs ar savu trulo drauģeli devās uz kaut kādām zirgu skriešanās sacīkstēm Velsā! – rūgti noteica Džesamijs. – Tieši tad, kad viņš būtu visvairāk vajadzīgs…

– Diezin vai viņu var vainot tajā, ka viņš neparedzēja tik saspringtas situācijas rašanos. Nedomā, ka es nenovērtēju Hariju, tomēr grūtā brīdī es Frederikas vietā noteikti vērstos pie tevis, nevis pie Harija.

Džesamijs atkal nosarka, taču šajā reizē no pagodinājuma un apmierinājuma.

– Pateicos, ser! Es izdarīšu visu, ko varēšu. Ja Frederika vēlēsies, lai es palieku ar Haritu, es palikšu! – Ar īpašām pūlēm pārvarējis pats sevi, viņš piebilda: – Es viņai to pat piedāvāšu! – Piepeši viņa vaigs sadrūma. – Tikai pasakiet man, ser, kas tieši jādara. Es runāju par īrēti karieti, ziņnešiem… un to, cik viss izmaksās. Baidos, ka man naudas nepietiks pat tam, lai norēķinātos par tūliņ gaidāmo braucienu.

– Par to visu parūpēsies Karijs. Tev arī nevajadzēs īrēt karieti Frederikai. Viņa šurp atbrauks ar manu ceļojumu karieti, un tā paliks šeit, kamēr Feliksu varēs vest uz mājām. Nešaubos, ka manā karietē viņam noteikti būs ērtāk nekā īrētā.

– Protams! Vēl reizi pateicos, jūs esat padomājis par visu, ser. Es izdarīšu visu, ko liksiet.

Olverstoks pasmaidīja.

– Karijs tev izstāstīs, kā esmu licis viņam rīkoties. Ej pie viņa. Jums laiks posties ceļā.

Džesamijs pamāja ar galvu, mirkli pakavējās, lai paraudzītos uz Feliksu, pēc tam aizgriezās un iekoda lūpā.

– Es zinu, ser, ka ar jums kopā viņš būs drošībā. Jūs taču viņu nepametīsiet? Vai… piedodiet! Es jau tāpat zinu, ka nepametīsiet!

– Vari nemaz nešaubīties! – Olverstoks maigi pastūma jaunekli uz durvju pusi. – Lai gan, kad viņš pamodīsies un sāks skaidrot, kā varētu vadīt gaisa balonu ar tvaika palīdzību, tad gan šāds kārdinājums man varētu rasties!

Iesmējies Džesamijs paspieda marķīzam roku un ātri devās projām.

Olverstoks aizvēra durvis un paraudzījās uz Feliksu, pēc tam piegāja pie loga. Karijs jau bija pievedis faetonu pie mājas. Drīz parādījās Džesamijs. Viņš iemetās faetonā, un Karijs mudināja zirgus ceļā. Marķīzs skatījās uz faetonu, kamēr vien tas bija redzams. Pēc tam viņš atgriezās pie gultas un paraudzījās uz Feliksu.

Nebija nekāds brīnums, ka Džesamijs satraucās brāļa izskata dēļ. Galva bija apsaitēta, elpa smaga… turklāt viņš gulēja pilnīgi nekustīgi, taisni izstiepies uz muguras, un sega bija uzvilkta līdz pat zodam. Neapšaubāmi, ka šādi viņu bija novietojis ārsts. Ļoti iespējams, ka lauzto ribu dēļ viņš nevarēja gulēt uz sāniem, taču vērotājam no malas varēja šķist, ka zēns jau sagatavots apbērēšanai. Par laimi, marķīzam tik dzīva iztēle nepiemita, un viņš spēja saglabāt vēsu prātu. Viņam bija radies labs iespaids par doktoru Elkotu, un tāpēc viņš arī uzticējās ārsta viedoklim. Jā, doktors Elkots bažījās, ka ir iespējami sarežģījumi, bet nedomāja, ka nekavējoties gaidāmas kādas biedējošas pārmaiņas, un noteikti neuzskatīja Feliksa stāvokli par draudīgu.

Marķīzs apjauta, ka viņu gaida nevis satraukuma pilns laiks, bet gan drīzāk milzu garlaicība. Ja Felikss nepamodīsies vēl vairākas stundas, bija svarīgi arī pašam palikt nomodā. Iespējams, ka varētu līdzēt apsēšanās klubkrēslā, tas izskatījās ciets un ļoti neērts. Olverstoks atcerējās, ka bija posies vakarā apmeklēt jautru pasākumu “Pils krogā”. Viņš greizi pasmaidīja, salīdzinājis tur gaidāmās izklaides ar tagadējo situāciju. Viņš cerēja, ka Čārlzs Trevors atvainosies viņa vietā. Sekretārs par tādām lietām nekad nemēdza aizmirst. Čārlzs noteikti gaidīs jaunas ziņas, jo lēdija Elizabete jau neapšaubāmi viņam ir visu izstāstījusi, un sapratīs, ka viņa pakalpojumi var būt nepieciešami. “Viņš ir lielisks sekretārs, un man viņa ārkārtīgi pietrūks, taču jau drīz nāksies viņu atbrīvot. Vien jāatgādina, lai viņš parūpējas par piedienīgu maiņu sev pašam,” marķīzs prātoja.

Viņa gaišība lords sēdēja krēslā un apcerēja šo jautājumu.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Tomēr marķīza prātojumi jau visai drīz tika pārtraukti, jo pie druvīm atskanēja piesardzīga klauvēšanās. Lords Olverstoks atvēra durvis un ieraudzīja Džadbruku; viņam rokās bija paplāte, ko viņš nolika uz galda, klusi sacīdams, ka māsa atsūtījusi ne vien miežu novārījumu, bet arī etiķa šķīdumu gadījumam, ja zēnam sāktu sāpēt galva. Džadbruks paraudzījās uz Feliksu un sērīgi pašūpoja galvu. – Izskatās, ka puikam ir pavisam ļauni, – viņš nočukstēja.

– Ceru, ka izskatās ļaunāk, nekā ir patiesībā. Vai jūsu māsa varētu man atsūtīt aukstu gaļu vai kaut ko tamlīdzīgu?

– Ko jūs, gaišība, par ko tādu pat nedomājiet! Viņa lūdza, lai pasaku jums, ka ēdiens tiks pasniegts pēc pusstundas viesistabā. Viņa jau iepriekš atvainojās, ka nebūs nekas izcils, jo viņai nebija laika sagatavot gaļu vai izcept cāli. Mēs ēdam dienā, – zemnieks, juzdamies vainīgs, paskaidroja, – bet Pollija lieliski zina, kā jāapkalpo džentlmeņi, jo piecpadsmit gadus nokalpoja Londonā par saimniecības vadītāju. Reizēm es nožēloju, ka Pollija nepalika tur, jo viņai nekad nav paticis dzīvot laukos… tāpēc jau viņa arī tā izturas! Bet… kad nomira mana sieva, Pollija uzskatīja par savu pienākumu braukt pie manis. Dvēselē viņa ir laipna sieviete, par spīti visām savām dīvainībām, milord. Pollija pārskaitās, jo es atgādāju šurp jauno džentlmeni, bet iepriekš neapspriedos ar viņu. Kā gan es varēju ar viņu apspriesties, milord? Tas taču atgadījās, kamēr es strādāju uz lauka, ceturtdaļjūdzes attālumā no šejienes, milord! – Zemnieks pasmaidīja un noteica: – Jūsu gaišība lords taču zina, kādas ir sievietes! – Šajos vārdos bija daudz vairāk patiesības, nekā viņš pats to apzinājās.

– Kā nu man to nezināt! – piekrita lords Olverstoks. – Domāju, ka ar mis Džadbruku es varēšu saprasties. Un palūdziet, lai viņa neraizējas par manām pusdienām. Man pilnībā pietiks ar aukstu gaļu un sieru. Tikai, lūdzu, ja iespējams, atnesiet tos man uz šejieni.

– Es varētu pasēdēt ar jauno džentlmeni, kamēr jūsu gaišība ieturēs maltīti ēdamistabā.

Olverstoks pašūpoja galvu. – Nē. Tas ir ļoti laipns piedāvājums, bet zēns satrauksies, ja pamodīsies un ieraudzīs sev blakus svešinieku, – taktiski aizrādīja lords.

– Kā sacīsiet, milord. Bet ir vēl kāds jautājums, kurš… Man īsti nav skaidrs, kādu dzērienu es varētu piedāvāt jūsu gaišībai, – Džadbruks atzinās. – Mums ir tikai Pollijas gatavotais gaiļpiešu vīns, bet viņa apgalvo, ka jums tas nederēšot. Es varētu vienu no saviem puišiem aizsūtīt uz traktieri, bet šaubos, vai…

– Nekādā ziņā! Vai tad jums mājās alus nav? Vairāk man neko nevajag.

Džadbruks atviegloti uzelpoja. – Ja reiz jūs tā sakāt, milord, tad es jau tūdaļ jums atnesīšu krūku.

Kopā ar alus krūku viņš atnesa arī paplāti, kas bija pārpildīta ar viņa māsas viesmīlības izpaudumiem. Ap to laiku, kad marķīzs beidza maltīti, kurā bija baudījis lielisku zupu, steidzīgi pagatavotu jērgaļu un divus uz iesma uzceptus baložus, garā vasaras diena jau sliecās uz galu.

Olverstoks ar zināmu apmierinājumu ievēroja, ka viņa aizbilstamais ir mazliet pakustējies, pavisam nedaudz mainījis pozu un pagriezis galvu. Pēc tam marķīzs ilgstoši runāja ar zemnieku, kurš nekādi nevēlējās pieņemt maksu par izrādīto viesmīlību; šāda situācija citos apstākļos lordam Olverstokam jau drīz vien būtu uzdzinusi navējošu garlaicību; viņš bija palūdzis pasaukt arī mis Džadbruku, it kā vēlēdamies pateikties par viņas kulinārajām prasmēm un cerēdams, ka neliela glaimu porcija vēlāk nesīs labumu Frederikai. Mis Džadbruka nedeva ne mazāko iemeslu, lai lords Olverstoks varētu sevi apsveikt ar veiksmīgu manevru; viņa gan sarunājās visai pieklājīgi, tomēr sejā saglabājās skarbums pat tad, kad marķīzs paziņoja, ka Monka fermā visai drīz ieradīsies mis Merivila, tādējādi noņemot jebkuru atbildību no viņas pleciem.

Pēc tam Džadbruks parādīja lordam savu guļamkambari un piekodināja pamodināt, ja radīsies tāda vajadzība. Viņš arī bija sagādājis marķīzam diezgan daudz sveču, lai pietiktu visai naktij, un tad novēlēja arlabunakti. Pēc tam gan Džadbruks ieradās vēlreiz, tērpies naktskreklā, – gluži nosarcis, viņš par to ļoti atvainojās –, un paskaidroja, ka ārsta kalpotājs tikko esot piegādājis solīto sāls šķīdumu.

Marķīzs sagatavojās garas stundas aizvadīt nomācošā garlaicībā, tomēr izrādījās, ka tās nemaz nebija tik ilgstošas. Jau ilgi pirms tam, kad saimniecības strādnieki sāka posties jaunai dienai, lords daudz labprātāk būtu piekritis nedēļu aizvadīt nāvējošā garlaicībā, nevis atrasties pie Feliksa gultas, kad opija tinktūras iedarbība pamazām gaisa.

Iesākumā Felikss tikai murmināja kaut ko galīgi nesaprotamu, bet arvien spēcīgāk izjuta sāpes un saprata, ka atrodas gluži svešā vietā. Zēns sauca māsu un tad pūlējās izvilkt rokas no segas apakšas; izmežģītā delnas locītava iesāpējās, un viņš vārgi iekliedzās. Kad marķīzs paspieda viņa veselo roku un ierunājās, liekas, Felikss pazina Olverstoku.

– Nepieļaujiet, lai es nokrītu! Nepieļaujiet, lai es nokrītu! – atkārtoja Felikss, skatīdamies Olverstokam sejā un ķerdamies ar pirkstiem pie viņa rokas.

– Nepieļaušu, – viņš atteica un pastiepa roku, lai paņemtu sāls šķīdumu, ko bija ielējis glāzē, tiklīdz pamanīja pirmās satraukuma pazīmes. – Tagad tev nekas nedraud. Tu esi drošībā. – Atbrīvojis roku, Olverstoks pielika glāzi Feliksam pie lūpām. – Te būs kaut kas dzerams. Atver muti!

– Es gribu Frederiku! – Felikss sacīja un kaprīzi aizgrieza galvu uz otru pusi.

Tomēr viņš paklausīja Olverstoka atkārtotajam mudinājumam, kas bija izteikts diezgan pavēlnieciskā tonī: – Atver muti, Feliks! Atver! Klausi, ko tev saka! – Olverstoka gaužām nelielā pieredze zāļu lietošanā sacīja, ka visas tās bez izņēmuma ir pretīgas, tomēr viņš bez žēlastības ielēja dziru Feliksam mutē. Jauneklis sāka klepot, un viņa acīs sariesās asaras, bet izskatījās, ka viņš kļūst rāmāks. Olverstoks palīdzēja viņam atkal atlaisties spilvenos. – Tā jau ir labāk! – viņš sacīja.

– Es gribu Frederiku! – atkārtoja Felikss.

– Viņa drīz atbrauks, – solīja lords Olverstoks.

– Es gribu, lai viņa nekavējoties ir te! – pieprasīja zēns. – Pasakiet viņai!

– Labi, es pateikšu.

Uz īsu brīdi iestājās klusums. Lords Olverstoks cerēja, ka zēns atkal iemigs, un jau grasījās aiziet no gultas, bet pamanīja, ka Felikss viņu vēro, it kā pūlēdamies izpētīt viņa seju. Un laikam tas beidzot izdevās, jo viņš atviegloti nopūtās un sacīja: – Ai, tas esat jūs! Lūdzu, neaizejiet!

– Es nekur neiešu.

– Man ļoti slāpst!

Olverstoks mazliet pacēla Feliksu un pasniedza viņam miežu novārījumu, kuru jauneklis ar labpatiku izdzēra. Pēc tam slimnieks atkal iegrima miegā, kas bija smags un ilga tikai īsu brīdi. Felikss nodrebēja, pamodās un kaut ko nomurmināja. Laikam viņu bija mocījis kāds murgs, kurā marķīza balsij nebija tik viegli ielauzties.

– Brālēn Olverstok! – viņš sacīja, tad novaidējās un pateica, ka viņam ir ļoti auksti. Marķīzs sadrūma, jo zēna plauksta, kas tvērās pie viņa rokas, bija sausa un karsta. Lorda mierinošā balss deva gaidīto efektu. Kādu brīdi Felikss gulēja pavisam rāmi, bet ar atvērtām acīm, un jau drīz satraukti ierunājās: – Šī nav mana istaba! Kāpēc es esmu te? Man te nepatīk! Es pat nezinu, kur esmu!

It kā tas būtu gluži pašsaprotami, marķīzs sacīja: – Tu esi kopā ar mani, Feliks.

Lords Olverstoks bija runājis gluži instinktīvi, pasakot pirmos vārdus, kas gadījās uz mēles, bet jau nākamajā sekundē viņš tos nožēloja, vērtēdams kā galēji muļķīgus. Tomēr Felikss pasmaidīja un noteica: – Ak, jā! Man bija aizmirsies! Jūs taču neiesiet projām, vai ne?

– Nē, protams, ne. Es nekur neiešu. Aizver acis. Tu esi drošībā, vari man ticēt.

– Jā, skaidrs, ka tā. Kamēr jūs esat te, es nenokritīšu, – miegaini nomurmināja Felikss. – Es to droši zinu!

Olverstoks neko neteica un manīja, ka jau drīz puisis atkal iegrima miegā.

Piesardzīgi atbrīvojis roku no Feliksa tvēriena, viņš aizgāja un pārbīdīja sveci, lai mirguļojošā gaisma nekristu Feliksam tieši uz sejas. Marķīzam šķita, ka zēna elpa kļuvusi līdzenāka, tomēr cerība, ka viņš varētu gulēt ilgi, ātri pagaisa un vairs tā arī neparādījās. Pat medicīnas jomā tik nezinošam cilvēkam kā lords Olverstoks bija pilnīgi skaidrs, ka Feliksam kļūst sliktāk; viņa seja kļuva aizvien sārtāka, bet pulss jūtami paātrinājās. Brīžiem zēns iekrita trauslā snaudā, taču šie momenti bija gaužām īsi un pēc tam viņš modās drudžaini satraukts, likās, ka viņš murgo. Kādā no gaišākiem mirkļiem Felikss pasūdzējās, ka viņam sāpot itin viss, bet, kad marķīzs mēģināja ar mitru drānu pieskarties viņa pierei, kur tā nebija apsaitēta, zēns atgrūda viņa roku un dusmīgi teica:

– Man galva nesāp!

Nākamā sāls šķīduma deva mazliet palīdzēja un sniedza nelielu atvieglojumu, bet Olverstoks jau vairākkārt apspieda vēlēšanos doties pie Džadbruka un likt, lai aizsūta kādu pēc ārsta. Viņu aizkavēja vienīgi doktora brīdinājums par to, ka zēns varētu sākt murgot, un apziņa, ka viņš vēl ir spējīgs atmodināt Feliksu no prāta krēslas.

Rītausmai tuvojoties, Feliksa karstumi mazliet mitējās, tomēr sāpes turpinājās. Felikss klusi raudāja un vaidēja:

– Frederika! Frederika! – Pulksten piecos marķīzs izdzirdēja, kā iečīkstas eņģes, kāds uzmanīgi vēra durvis. Olverstoks ātri izgāja gaitenī un paguva sastapties ar Džadbruku, kurš uz pirkstgaliem zagās pa gaiteni, apavus turot rokās.

Džadbruks ļoti satraucās, uzzinājis, ka zēns nevis atveseļojas, bet viņam it kļuvis daudz sliktāk. Viņš apsolīja nekavējoties aizsūtīt vienu no saviem puišiem uz doktora māju Hemelhempstedā, kura atrodoties tikai četru jūdžu attālumā. Kad marķīzs pavēstīja par nepieciešamību pēc kārtējās miežu novārījuma porcijas, Džadbruks uzdrīkstējās ieteikt, ka arī tase tējas zēnam varētu nākt par labu. Marķīzs gan apšaubīja šādu priekšlikumu, tomēr pusnemaņā esošais Felikss nočukstēja: – Es gribu tēju. – Un lords Olverstoks pamāja ar galvu Džadbrukam.

– Nepaies ne acumirklis, kad jūs to dabūsiet, ser! – viņš apsolīja un klusāk piebilda: – Lai kā arī būtu, tas zēnam nekādi nenāks par sliktu, ser!

Marķīza šaubas tikai pastiprinājās, kad paplāte tika atnesta. Olverstoks nebija tik labs tējas pazinējs kā viņa draugs Pīteršems, tomēr juta instinktīvu nepatiku pret sarkanbrūno dziru, kas atradās tējkannā, un cerēja, ka Felikss atteiksies to dzert. Tā nenotika, un likās pat, ka tēja sasirgušo ir uzmundrinājusi. Pēc stundas ieradās doktors Elkots un sacīja: – Ja vien jūs viņam nedodat uzkarsētu vīnu, man nav iebildumu. Tagad, pirms eju pie zēna, pasakiet, kas īsti nav labi, milord! Jūs izskatāties satraukts. Vai nakts bija smaga?

– Pat ļoti smaga! – atteica lords Olverstoks. – Feliksam bija karstumi, brīžiem viņš murgoja un nemitējās žēloties par sāpēm. Viņš apgalvo, ka sāpot itin visur, bet, paldies Dievam, laikam ne galva!

– Tas gan ir vājš mierinājums, – īgni norūca ārsts.

Doktors krietnu laiku pavadīja Feliksa istabā; pēc rūpīgas un ilgas vārgdieņa apskates viņš sasedza puisi siltāk un diezgan priecīgā balsī sacīja: – Tā, jaunais cilvēk! Nemaz nešaubos, ka pašlaik jūs jūtaties tik slikti, ka sliktāk vairs nevarētu būt, tomēr drīz jums būs pavisam labi! Un tagad es iedošu jums kaut ko stāvokļa normalizēšanai.

Felikss nemurgoja, tomēr bija pusnemaņā. Viņš enerģiski iebilda pret apskati, apgalvoja, ka viņam nedrīkst pieskarties, un paklausīja tikai pēc tam, kad to pavēlēja marķīzs. Jauneklis iebilda arī pret visai riebīga izskata dziru, ko ārsts lēja mazā glāzītē. Marķīzs paņēma glāzi no Elkota rokām un, kad Felikss atkal papurināja galvu, strikti pateica: – Feliks, tu kļūsti nāvējoši garlaicīgs, un es neciešu garlaicīgus tipus, tāpēc klausi, ja gribi, lai palieku pie tevis. Tūdaļ pat!

Šādu draudu sabiedēts, Felikss uzreiz izdzēra piedāvāto šķidrumu un bažīgi raudzījās uz marķīzu, kad viņš palīdzēja atkal atlaisties spilvenos. – Vai tagad jūs neiesiet projām?

– Nē.

Izskatījās, ka Feliksu šāda atbilde pilnībā apmierina, un jau pēc dažiem mirkļiem viņa plaksti kļuva smagi. Doktors Elkots pieskārās lorda Olverstoka plecam, un abi izgāja no istabas.

– Vai jums ir bērni? – vaicāja ārsts, kad bija aizvēris durvis.

– Cik man zināms, nav.

– Man radās iespaids, ka ir, jo jūs lieliski protat ar zēnu tikt galā. Ir tieši tā, kā biju gaidījis. Reimatiskais drudzis. Netērējiet laiku jautājumiem par to, cik tas ir bīstams, jo es pats to īsti nezinu. Varu sacīt tikai to, ka zēnam nepieciešama ļoti rūpīga kopšana. Jūs sacījāt, ka atbrauks viņa māsa. Vai uz viņu var paļauties? Atvainojiet, ka es runāju tik atklāti, taču tas ir ārkārtīgi svarīgi.

– Uz mis Merivilu var pilnībā paļauties, – atbildēja Olverstoks. – Viņa ir ļoti saprātīga sieviete un jau no agras bērnības Feliksam bijusi mātes vietā. Tomēr… Es nudien neko nezinu par dažādām kaitēm, tālab, lūdzu, paskaidrojiet vairāk! Tas reimatiskais drudzis, kā noprotu, ir nopietnāka liga, nekā es biju domājis.

– Tai var būt nopietnas sekas, – atbildēja Elkots. – Bet, manuprāt, zēnam ir gana stiprs organisms, tāpēc nevajag lieki satraukt viņa māsu. Kad viņa ierodas?

– Skaidri nezinu, tomēr secinu, ka tas notiks tik ātri, cik vien viņai būs iespējams. Un, protams, viņa vēlēsies jūs sastapt.

– Arī es gribu iepazīties ar viņu. Patlaban zēna stāvoklis ir apmierinošs. Es iedevu viņam pretsāpju līdzekli un ceru, ka viņš gulēs rīta lielāko daļu. Jums, milord, arī nekaitētu mazliet pagulēt.

– Es labprātāk noskūtos! – atbildēja lords Olverstoks.

– Tad izdariet gan vienu, gan otru, – ieteica ārsts.

Marķīzs tomēr iztika vien ar skūšanos. Viņš ar aizdomām nopētīja skuvekli, ko bija aizdevis Džadbruks un kas izskatījās nedrošs un vecmodīgs, lai gan asmens bija labi uztrīts un skūšanās noritēja bez aizķeršanās. Mis Džadbruka bija parūpējusies, lai viņa saņurcītais muslīna kaklauts atkal izskatītos piedienīgi. Nu jau varēja sagaidīt Frederiku puslīdz pieņemamā izskatā, kaut gan drānu gludināšanu lords Olverstoks zemnieka māsai neuzticēja.

Frederika marķīza karietē ieradās mazliet pēc desmitiem, un viņu neviens cits nepavadīja. Olverstoks izcēla meiteni no karietes, īsu brīdi turēja savās spēcīgajās rokās un pēc tam sacīja: – Lieliski! Es zināju, ka jūs nekavēsieties.

– Man neizdevās izbraukt no Londonas tik agri, kā gribēju, bet jūsu kučieri dzina zirgus vēja ātrumā. – Frederika paraudzījās uz lordu Olverstoku; viņas acīs vīdēja smaids, kurš ar katru dienu vairāk vilināja marķīzu. – Es jau tik bieži esmu jums pateikusies, brālēn, ka nereti jau vairs nepietiek vārdu.

– Es esmu ļoti priecīgs par to, – attrauca Olverstoks.

– Jā, jūs garlaiko pateicības izpausmes, bet ceru, ka jūs zināt, kas notiek manā sirdī!

– Nezinu gan, tomēr vēlētos noskaidrot.

Frederika pasmaidīja. – Jūs laikam jokojat. Es jums piedodu tikai tālab, ka jūs… ka jūs… jūs tā nedarītu, ja stāvoklis būtu bezcerīgs. Sakiet, kā viņam klājas?

– Viņš joprojām guļ. No rīta es aizsūtīju pēc ārsta, kurš iedeva Feliksam pretsāpju līdzekli. Ap pusdienlaiku ārsts grasījās atkal ierasties un apraudzīt viņu. Es doktoram sacīju, ka jūs noteikti vēlēsieties ar viņu iepazīties, un arī viņš pauda nepacietību sastapties. Viņam pietika nekaunības apvaicāties, vai uz jums var paļauties! Nāciet! Jums jau ir sagatavots guļamkambaris, un viesistaba, kas atrodas blakus, atvēlēta jūsu rīcībā.

– Kundze, ja būsiet tik laipna un nāksiet man līdzi, es jūs pavadīšu uz viesistabu, – sacīja mis Džadbruka, nostājusies uz mājas sliekšņa.

Viņa runāja diezgan salti, bet kļuva mazliet pielaidīgāka pēc tam, kad Frederika pastiepa sveicienam roku un sacīja: – Sirsnīgi tencinu! Es esmu jums tik ļoti pateicīga par visu, ko jau esat paveikusi! Baidos, ka tas jums sagādāja pārāk daudz lieku rūpju.

– Ja runājam par to, kundze, tad es nekad neesmu iebildusi pret rūpēm, – atteica mis Džadbruka, paspiedusi pastiepto roku un nelabprāt pakniksējusi. – Ja Džadbruks man būtu pavaicājis, es pati viņam sacītu, lai ved šurp to jauno džentlmeni, tomēr viņu apkopt es neesmu spējīga.

– Pats par sevi saprotams, – piekrita Frederika. – Jums jau tāpat noteikti darba pietiek! – Saimniecei nopakaļ iegājusi viesistabā, Frederika mirkli pakavējās uz sliekšņa, ātri pārskatīja telpu un iesaucās: – Ak, cik skaists paklājs!

Marķīzam gan šis paklājs šķita visai briesmīgs, un viņš neizpratnē mirkšķināja acis, taču drīz vien atskārta, ka Frederika ir pateikusi tieši to, kas vajadzīgs. Mis Džadbruka, apmierināti starodama, atbildēja, ka paklājs tur esot nolikts pirms nepilna mēneša, un jau gandrīz laipni mudināja Frederiku doties uz augšstāvu.

Olverstoks izlēma palikt lejā un devās aprunāties ar savu zirgu puisi. Karijs bija atbraucis ar faetonu, kas sekoja karietei pa pēdām, un kādam Džadbruka puisim palīdzēja no karietes izcelt bagāžu, bet Neps, kurš ceļojuma laikā nebija zaudējis savu cienīgumu, vadīja visu šo procesu. Olverstoks pavēlēja karieti nogādāt uz viesnīcu ”Saule” Hemelhempstedā. To viņam bija ieteicis doktors Elkots. Nepam viņš lika tur noīrēt istabas, bet Karijam ar faetonu gaidīt pie fermas. Pēc tam Olverstoks iegāja mājā.

Drīz Frederika nokāpa lejā. Viņa nevēlējās sēdēt klubkrēslā, bet iekārtojās pie galda un atbalstīja sakļautās rokas pret to. – Felikss vēl guļ, taču ļoti nemierīgi. Iekams es atkal došos pie viņa, brālēn, es gribētu uzzināt, ko sacīja ārsts. Feliksam ir lieli karstumi, un es nojaušu, cik smagu nakti jūs aizvadījāt. – Pamanījusi, ka lords svārstās, Frederika rimti piebilda: – Nebīstieties sacīt taisnību, es neesmu nekāda muļķe un tik viegli ģībonī nekrītu. – Viņa mēģināja pasmaidīt. – Nav jau pirmā reize, kad kāds no maniem brāļiem ir saslimis vai pielicis visas pūles, lai pats sevi iedzītu nāvē. Runājiet droši!

– Elkots uzskata, ka Feliksam ir reimatiskais drudzis, – pateica Olverstoks.

Frederika pamāja ar galvu. – No tā jau es baidījos. Mana māte reiz bija sasirgusi ar kaut ko tādu un vairs īsti nemaz neatlaba. Drudzis atstāja nelāgu ietekmi uz sirdi. Toreiz es vēl biju pavisam maza meitene, taču labi atceros, kā mamma slimoja. Un man liekas, ka viņai klājās grūtāk nekā Feliksam. Diemžēl mūsu ārstam nebija pietiekamas pieredzes, un mamma nevarēja baudīt pienācīgu aprūpi. Atceros, kā viņa tikai ar grūtībām cēlās no gultas, kad dzirdēja Feliksu raudam. Taču Felikss ir stiprāks par mammu, turklāt medicīna taču attīstās. Neskatieties uz mani tik bažīgi, it kā baidītos, ka es jau tūdaļ kritīšu ģībonī!

– No tā es nemaz nebaidos! Jūsu gars ir pārāk spēcīgs, lai jūs tik vienkārši ģībtu. Mani tikai māc satraukums, ka jūs sagaida grūts un bīstams laiks. Es varu vien atļauties cerību, ka jūs to izturēsiet.

– Tencinu! Es jau nemaz neesmu tik bezpalīdzīga būtne. Mani atbalstīs Džesamijs. Viņš atbrauks varbūt jau rīt, ja vien Harijs šovakar atgriezīsies Londonā, kā mēs ceram. Nabaga Džesamijs ļoti vēlējās braukt šurp kopā ar mani, taču ne ar vārdu par to neieminējās. Viņš saprata, ka nedrīkst atstāt Haritu vienu, tikai ar kalpotājiem, un tāpēc sacīja, ka paliks mājās, kamēr viņu nomainīs Harijs. Džesamijs pošas līdz Votfordai braukt ar pasta karieti. Viņš man būs labs palīgs un pieskatīs Feliksu, kamēr es varēšu atpūsties. Redziet, cik es esmu saprātīga, brālēn!

– Par to es nekad neesmu šaubījies. Un kādu lomu visā šajā pasākumā spēlēs mis Vinšema?

– Ļoti niecīgu, – atteica Frederika. – Mans tēvocis pagājušajā naktī nomira.

– Izsaku jums līdzjūtību! Man likās, ka tas varētu mis Vinšemu atbrīvot no tā, ko viņa uzskata par savu pienākumu, bet, kā noprotu, esmu kļūdījies.

– Jā, jo tagad krustmāte Amēlija ir pilnīgi bēdu sagrauzta un viņai sākas histērija, tiklīdz māsa paiet nost. Viņu moka spazmas, viņa slīgst melanholijā un… Ak, man laikam nevajadzētu tā sacīt! Es laikam esmu tik salta, ka nespēju just līdzi tādiem cilvēkiem kā Serafīna. Man tā vien rodas vēlēšanās… Nē!

– Es skaidri zinu, ko jums gribētos. – Marķīzs iesmējās. – Es redzēju, kā jūs līdzīgā situācijā tikāt galā ar Haritu.

– Tā nemaz nebija līdzīga situācija! – iebilda Frederika. – Nagaba Haritu bija pārņēmis spēcīgs satricinājums. Viņu pilnībā varēja saprast. Bet to, ka tēvocis ir uz nāves gultas, visi zināja jau ļoti ilgu laiku. Lai kā arī būtu… es savai mātesmāsai nekādā gadījumā neiecirstu pļauku!

– Lai cik ļoti jums to gribētos, – Olverstoks piekrita.

– Nekādā ziņā! – viņa attrauca nikni, bet acīs uzzibēja smieklu dzirkstis. – Jūs nu gan esat… Ja vien es jums nebūtu tik lielu pateicību parādā, tad sacītu, ka jūs esat…

– Ka es esmu pats neciešamākais cilvēks pasaulē?

– Man uz mēles bija vārds “derdzīgs”! – Frederika nekavējoties atbildēja. Un pēc tam viņas skatiens atmaiga. – Nē, tā nu gan nevajadzētu runāt! Pret mums jūs vienmēr esat izturējies ļoti laipni, lai cik derdzīgs arī būtu. Un tagad, ser, sāksim runāt nopietni. Viss nemaz nav tik ļauni, kā jūs varbūt domājat. Mātesmāsa apsolīja pieskatīt Haritu, tomēr viņa jūt, ka krustmātei Amēlijai ir vajadzīga vairāk. Jā, jā, laikam jau arī man būtu tā jājūtas, tāpēc diezin vai es drīkstu viņu par to nosodīt. Mis Vinšema uzskata, ka viņas klātbūtne nemaz nav nepieciešama, jo šādā brīdī Haritai nepiedien apmeklēt pieņemšanas, bet pastaigās viņu var pavadīt Harijs, turklāt par viņu rūpēsies arī mis Hērlija. Un arī jūsu māsa lēdija Elizabete pret mums ir bijusi tikpat laipna kā jūs. Viņa šajā rītā atsūtīja Haritai zīmīti, kurā aicināja paviesoties jūsu namā, kamēr manis nebūs, un solījās viņu šovakar pavadīt uz pieņemšanu pie lēdijas Kāslrejas. Protams, Harita atteicās, jo šādos apstākļos viņu nekas nepiespiedīs ļauties jautrībai… Un es zinu, ka uz Hariju varu paļauties. Viņš ļoti mīl Haritu un neļaus viņai ieslīgt pilnīgā grūtsirdībā. – Frederika piecēlās. – Man tagad jāiet. Kad būsiet atgriezies Londonā, lūdzu, izstāstiet Haritai par to, kā ir šeit. Un aplieciniet viņai, ka nav pamata pārmērīgiem uztraukumiem. Es par to būtu jums ļoti pateicīga!

– Labprāt to darīšu, taču es pagaidām vēl neatgriežos Londonā. Vai tiešām jūs uzskatāt, ka es grasos vienkārši aizbēgt? Man tomēr gribētos cerēt, ka tik derdzīgs es gan neesmu. Kā jums liekas, kālab es liku atvest arī manu kambarsulaini?

– Tā es nemaz nebiju domājusi! Es gribēju sacīt… ak, tātad tas ir jūsu kambarsulainis? Es viņu noturēju par kurjeru un vēl nobrīnījos, kālab jums likās, ka man tāds būs nepieciešams.

– Patiešām visai muļķīgs pieņēmums, Frederika!

– Nebūt ne. Kā gan es varu zināt, kādas dīvainas domas ienāk jūsu galvā? – atcirta Frederika. – Tik ekstravagantu tipu kā jūs man vēl ne reizi nav gadījies sastapt! Bet manis dēļ jums šeit nudien nav jāpaliek. Tas nemaz nav nepieciešams.

– Jūs kļūdāties. Pēc pēdējo divdesmit četru stundu laikā piedzīvotajiem satraukumiem un piepūles es jūtos pilnībā zaudējis spēkus, tālab man nepieciešams dažas dienas pavadīt lauku klusumā un mierā. Es Hemelhempstedas viesnīcā “Saule” esmu noīrējis istabas un… Lūdzu, nestrīdieties ar mani! – Viņš satvēra Frederikas delnu un cieši paspieda. – Tagad es došos projām, bet jau drīz atgriezīšos, lai pats pārliecinātos, cik labi jūs rūpējaties par manu aizbilstamo.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Marķīzs Monka fermā atgriezās īsi pirms sešiem vakarā; viņš bija paguvis kārtīgi izgulēties, pārģērbties un ieturēt pat visai pieņemamas pusdienas. Pēc īsas sarunas ar Džadbruku un viņa māsu lords uzkāpa augšstāvā un uzmanīgi atvēra durvis uz istabu, kurā gulēja Felikss. Aizkari bija aizvilkti, un telpā neieplūda pamazām rietošās saules stari, tomēr Olverstoks uzreiz sajuta pārmaiņas. Telpā vairs neoda pēc pelējuma un jautās lavandas aromāts. Kad lorda acis pierada pie puskrēslas, blakus lielajai gultai viņš pamanīja arī mazāku; no Feliksa gultas bija pazudusi pārlieku smagā sega; vēl bija parādījies arī aizslietnis, kas neļāva uz galda esošās lampas gaismai apspīdēt slimnieku. Puisis gulēja, kaut ko murmināja un laiku pa laikam ievaidējās, bet Frederika sēdēja pie loga piestumtā krēslā. Ieraudzījusi marķīzu, viņa piecēlās un tuvojās tik klusi, ka vairāk līdzinājās rēgam. Viņa tikko dzirdami sacīja: – Nemodiniet viņu!

Frederika pagāja garām lordam Olverstokam un devās ārā no istabas, viņš sekoja un aizvēra durvis. Lords ievēroja, ka Frederika izskatās bāla un nomocījusies, tālab vaicāja: – Vai viņam nav kļuvis labāk? Redzu, ka esat pārcietusi grūtus brīžus!

Viņa pašūpoja galvu. – Nē. Pagaidām mēs nemaz vēl nevaram gaidīt, lai viņam kļūtu labāk. Un šajā dienas stundā drudža slimniekiem allaž kļūst ļaunāk. Bet doktors Elkots man izskaidroja, kas darāms.

– Vai esat apmierināta ar doktoru Elkotu? Ja vēlaties dzirdēt vēl kāda cita ārsta viedokli, tikai pasakiet man! Es nekavējoties likšu, lai aizsūta uz Londonu cilvēku pēc doktora Naitona! Vai jebkura cita, kura vārdu jūs nosauksiet.

– Paldies, bet man liekas, ka doktors Elkots lieliski pārzina savu darbu.

– Prieks dzirdēt. Tādā gadījumā nokāpiet lejasstāvā un paēdiet, citādi mis Džadbruka apvainosies. Kā liekas, viņa ir krietni pūlējusies un sagatavojusi jums labu maltīti, turklāt brīdināja mani, ka šis ēdiens ātri bojājas. Ja sacīsiet, ka nevarat atstāt Feliksu manā ziņā, tad būsiet aizvainojusi arī mani!

– Kaut ko tādu gan es nesacīšu! Doktors Elkots man izstāstīja, kā jūs rūpējāties par Feliksu. Patiesību sakot, man nemaz negribas ēst, tomēr es zinu, cik muļķīgi būtu atteikties, tāpēc es tūdaļ kāpšu lejā. Ja Felikss pamostas un sāk žēloties par slāpēm, limonāde ir zilajā krūzē uz galda.

– Nē, nudien! Un kāpēc es neiedomājos par limonādi vakar, kad viņam tik ļoti slāpa? – izsaucās marķīzs.

– Vai tad par visu var iedomāties? – Frederika pasmaidīja. – Turklāt es ļoti šaubos, ka mis Džadbrukai ir citroni. Es dažus atvedu no Londonas, bet… ja reiz par to runājam… iedomājos, ka noteikti būs nepieciešami vēl. Vai rīt jūs varētu Hemelhempstedā man tos nopirkt, brālēn?

– Nopirkšu it visu, kas jums nepieciešams, tikai ejiet ātrāk lejā!

Frederika paklausīja; kad viņa pēc pusstundas atgriezās, lords Olverstoks ar vienu roku balstīja Feliksu, bet ar otru ne pārāk veiksmīgi pūlējās pagriezt spilvenu uz otru pusi. Frederika tūdaļ piesteidzās viņam palīgā.

– Diemžēl es neesmu īpaši izveicīgs, – viņš atvainodamies sacīja. – Felikss nemitīgi grozīja galvu, laikam jau vēlējās atrast kādu vēsāku vietu. Frederika, vai jūs no tiesas nevēlaties, lai viņu apskata arī kāds cits ārsts? Es negribu jūs maldināt un sacīšu, ka, manuprāt, salīdzinājumā ar pagājušo nakti, viņu moka lielāki karstumi.

Ar lavandas ūdenī samitrinātu nēzdogu Frederika atvēsināja Feliksa seju un rokas. – Doktors Elkots jau brīdināja, ka, viņaprāt, brālim vispirms kļūs ļaunāk un tikai pēc tam situācija sāks uzlaboties. Jau drīz man atkal jādod Feliksam zāles, un jūs redzēsiet, ka pēc tam viņam kļūs vieglāk. Vai jūs jau tūdaļ grasāties atgriezties viesnīcā? Varbūt pagaidīsiet kādas minūtes divdesmit? Jūs varētu man mazliet palīdzēt, kad nāksies dot viņam zāles. Man ir diezgan grūti tikt galā, kamēr viņš ir šādā stāvklī; atbalsts būtu ļoti noderīgs.

– Es pilnībā esmu jūsu rīcībā, Frederika! Vai jūs kaut mazliet paēdāt?

– Jā, un pat izdzēru glāzi vīna, ko jūs man sagādājāt, brālēn! Mis Džadbruka pateica, ka jūs esot atvedis pudeli no “Saules”. Tencinu, brālēn! Tagad es jūtos daudz možāka.

– Priecājos to dzirdēt, – viņš neizteiksmīgi atsaucās un pagāja sāņus, bet pamanīja, ka Frederika pūlas neļaut Feliksam nosviest segu, atgriezās un sacīja: – Ļaujiet pamēģināt man, paraudzīsim, ko es varu izdarīt! Pagājušajā naktī man tas izdevās. Kas zina, varbūt arī tagad.

Frederika palaida lordu Olverstoku savā vietā, viņš saņēma Feliksa karsto roku un ierunājās diezgan pavēlnieciskā tonī, kas iepriekš bija devis visai labus rezultātus. Šajā reizē Felikss gan nepaklausīja, tomēr Frederikai šķita, ka marķīza balss spējusi ielauzties jaunekļa aizmiglotajā apziņā. Viņš joprojām vaidēja, tomēr vairs tik ļoti nesvaidījās gultā. Felikss gan pūlējās atvairīties no zāļu dzeršanas, taču Olverstoks piespieda viņu sev pie pleca un Frederika steidzīgi ielēja mikstūru viņam mutē, kad viņš to bija pavēris, lai bērtu nesakarīgus protesta vārdus. Zēns sāka klepot un izdvesa biedējošus gārdzienus, taču jau drīz aprima. Olverstoks atkal nolika viņu gulēt un pār plecu klusām sacīja: – Jums, Frederika, arī vajadzētu mazliet pagulēt!

Frederika samirkšķināja plakstus un nočukstēja: – Es jau drīz atlaidīšos tajā mazajā gultā. Lūdzu, ne…

– Jūs iesiet uz gultu savā istabā. Es pamodināšu jūs pusnaktī vai agrāk, ja man tas liksies nepieciešams. Tikai pasauciet Kariju un pasakiet viņam, lai uz to laiku viņš būtu sagatavojis zirgus.

– Jūs taču nedrīkstat braukt uz Hemelhempstedu tādā stundā!

– Nē, tieši to es darīšu. Mēnessgaismā! Un es nemaz negrasos klausīties kaut kādus muļķīgus iebildumus. Kāds labums no jums būs rīt, ja pat tagad jūs esat vai pusdzīva no pārguruma?

Bija vien jāpiekrīt, ka marķīzam ir taisnība. Iepriekšējā naktī satraukums Frederikai bija liedzis jebkādu iespēju aizvērt plakstus, viņa bija piecēlusies pašā rītausmā, lai sakravātu mantas, nobraukusi divdesmit četras jūdzes, pēc tam astoņas stundas kopusi Feliksu un tagad nudien krita vai no kājām. Frederika uzsmaidīja marķīzam, pateicās un izgāja no istabas.

Īsi pirms pusnakts Frederika atgriezās un jau izskatījās daudz labāk. – Laikam biju nogurusi vairāk, nekā pati domāju, – viņa sacīja. – Es aizmirsu par zālēm! Feliksam vienpadsmitos vajadzēja iedot vēl vienu porciju, brālēn.

Lords Olverstoks pasmaidīja. – Viņš jau to ir saņēmis. Jūs laimīgā kārtā bijāt atstājusi uz galda Elkota dotos norādījumus, un es tos izlasīju. Vai labi gulējāt?

– Ak, patiešām lieliski! Četras stundas no vietas un, man liekas, ne reizi pat neuztrūkos. Kā jūtas Felikss?

– Nekas nav mainījies. Tagad es jūs pametīšu, bet rīt atkal atgriezīšos. Arlabunakti, mans bērns!

Frederika pateicīgi pamāja ar galvu. Viņa necēla protestus pat tad, kad Olverstoks, atgriezies no rīta, stingri paziņoja, ka no šā brīža dežūras pie slimnieka gultas tiks strikti sadalītas. Viņa apzinājās, ka laikā, kad Feliksa stāvoklis ir kritisks, viena nespēs tikt galā. Protams, ne viņai, ne Feliksam nebija ne mazāko tiesību uz šādu marķīza izmantošanu, tomēr viņai sāka šķist tikai dabiski paļauties uz viņa palīdzību. Lords Olverstoks ar Feliksu tika galā tikpat veiksmīgi kā pati Frederika, bet reizēm pat vēl labāk, turklāt Feliksam nebija ne mazāko iebildumu ļauties marķīza rūpēm. Citi apsvērumi Frederikai tobrīd nešķita svarīgi; ja lords pavēstītu, ka grasās atgriezties Londonā, viņa nešaubīdamās apspiestu vēlmi lūgt, lai viņš tomēr paliek. Tomēr lords nekur braukt neposās. Marķīzs labi saprata, ka Frederikai prātā ir tikai viņas neciešamais brālītis, un tas viņam šķita uzjautrinoši. Olverstokam patika Felikss, taču nebūtu gudri pieņemt, ka tikpat lielā mērā viņam patika arī jaunekli kopt; ja viņš gluži nevilšus nebūtu iemīlējies Feliksa māsā, tad viņam ne prātā nenāktu sev uzkraut tik lielus rūpestus un pienākumus. Tomēr lords Olverstoks palika, ne jau vēlēdamies iepatikties Frederikai; viņam bija svarīgi tikai tas, ka šī jaunā sieviete nonākusi grūtā situācijā, un viņš pūlējās to visādi atvieglot. Lords Olverstoks lika, lai Čārlzs Trevors atceļ visus pasākumus, kas bijuši ieplānoti tuvākajam laikam. Nevarētu sacīt, ka viņam nemaz nebija žēl to darīt, tomēr viņš nekavējās dot tādu rīkojumu. Protams, skumji, ka biedri no žokeju kluba velti viņu gaidīs zirgu skriešanās sacīkstēs Eskotā, bet tur nekas nebija līdzams. Lordam Olverstokam piederēja lielisks rikšotājs, taču viņam nesagādātu prieku skaistā dzīvnieka uzvara, ja būtu zināms, ka Frederikai tajā brīdī ir nepieciešama palīdzība.

Tādējādi sanāca, ka lords Olverstoks, kurš visai reti nopūlējās kāda cita labā un laiku pavadīja galvenokārt izklaidēs, bija uzsācis savas dzīves līdz šim grūtāko posmu. Viņš apmetās vienkāršā, vecmodīgā viesnīcā un stundām ilgi sēdēja pie slima zēna gultas. Kad viņš ieradās fermā, Frederika varēja doties gulēt, tālab viņu sarunas bija visai īsas un saistījās tikai ar mazo vārgdieni. Vēlākos gados marķīzs bieži sacīja, ka bez šausmu trīsām nespējot atcerēties savas ciešanas, tomēr tajā brīdī nežēlojās ne ar sīkāko vārdu un nekad nezaudēja savaldību.

Nākamajā dienā ieradās Džesamijs. Viņš jau bija noskaņojies no Votfordas kājām iet pāri laukam, taču lords Olverstoks nosūtīja Kariju ar faetonu sagaidīt pasta karieti, tādējādi liekot jauneklim atteikties no šās ieceres. Tas bija pat ļoti labi darīts, jo Džesamijam līdzi bija ne tikai ceļasoma, bet arī liels čemodāns ar grāmatām. Marķīzam, kurš sēdēja pie vārgdieņa gultas, Džesamijs paskaidroja, ka tur esot gan grāmatas, kas viņam nepieciešamas mācībām, gan arī tādas, kuras var lasīt priekšā Feliksam.

– To jau nu es mierīgi varu darīt, – sacīja Džesamijs. – Viņam ļoti patīk, ja lasa priekšā, kad viņš slimo, tāpēc es esmu atvedis viņa iemīļotākās grāmatas, kā arī Valtera Skota “Vāverliju”. Harijs man par to atgādināja. Es biju pavisam aizmirsis, ka Frederika mums to vakaros lasīja priekšā, kad Felikss jau gulēja, jo bija pavisam maziņš. Tagad tā viņam noteikti patiks, vai ne, ser?

– Nešaubos, ka viņam tā varētu patikt, tikai diemžēl, domāju, ne šajā brīdī.

Džesamijs sadrūma.

– Jā, Karijs man pastāstīja. Paldies, ka atsūtījāt viņu man pretī, brālēn! Karijs sacīja, ka Feliksam esot reimatiskais drudzis un viņam ļoti sāpot. Kā jūs domājat, ser… vai Felikss… nomirs?

– Protams, ka ne. Pašlaik viņam ir patiešām slikti un var kļūt vēl ļaunāk, taču pēc tam viņš sāks atveseļoties. Felikss ir iegrimis snaudā, bet reti guļ ilgstoši, tāpēc man tagad ir jāatgriežas pie viņa. Ja vēlies, nāc man līdzi. Ja runāsi klusi, tu viņam netraucēsi.

– Jā, lūdzu, ser! – sacīja Džesamijs. – Es ļoti gribētu viņu redzēt.

– Tikai nebrīnies, ja Felikss pamostas un tevi nemaz nepazīst. Viņš bieži ir nemaņā.

Tomēr, kad Džesamijs, brāļa izskata satraukts, apsēdās viņam blakus uz gultas, Felikss pamodās un viņu pazina.

– Man ir karsti un slāpst! – untumainā tonī zēns paziņoja. – Frederika!

– Tūdaļ, – sacīja Olverstoks, paslidināja roku zem Feliksa pleciem un mazliet piepacēla viņu. – Te būs tava limonāde. Kamēr tu dzersi, Džesamijs uzbužinās tev spilvenus, lai tev būtu ērtāk. Tu taču nemaz nezināji, ka Džesamijs pie tevis atbrauks, vai ne?

– Džesamijs? – Felikss vārgā balsī izdvesa. Atkal atlaidies spilvenos, Felikss pagrieza galvu, ieraudzīja brāli, pasmaidīja un manāmi apmierināti noteica:

– Džesamijs!

Paņēmis Feliksa roku, brālis neveikli sacīja: – Viss ir labi, veco zēn!

– Kaut es nebūtu to darījis! – Felikss sērīgi sacīja. – Es nezināju, ka viss izvērtīsies tik ļauni. Vai tu esi pamatīgi noskaities?

– Nē, nē! Tici man, es nedusmojos.

Felikss vēlreiz nopūtās un, kad Olverstoks sāka slaucīt viņa seju ar mitru drānu, atkal aizvēra acis.

Džesamijs jutās ārkārtīgi atvieglots, jo saprata, ka brālis ir pie skaidras apziņas, un, kad Felikss atkal iegrima snaudā, izstāstīja lordam Olverstokam visu, kas bija noticis Augšvimpolstrītā. Kopumā ziņas rādījās labas. Lai gan Harita raudāja ik reizi, kad iedomājās par nabaga Feliksu, bet mis Vinšema apgalvoja, ka jauneklis to izdarījis tīšām, lai viņai būtu vairāk rūpju, un ka viņai jau tā nepietiekot pacietības ne puikam, ne Frederikai, kura viņu ir gluži vienkārši izlutinājusi. Harijs iepriekšējā vakarā esot atgriezies no Velsas un nekavējoties pārņēmis vadību. Džesamijs gan uzskatīja viņa ierašanos par labu zīmi, tomēr Harijs jau uzreiz sastrīdējās ar mis Vinšemu, kura savāca savas mantas un steigšus aizbrauca uz Hārlijstrītu, un lords Olverstoks izteica pamatotas šaubas par to, vai Frederika atbalstīs vecākā brāļa rīcību.

– Noteikti! – Džesamijs bija nesatricināmi pārliecināts. – Viņa taču lieliski zina, ka mammas māsa un Harijs allaž ir kā suns ar kaķi. Un es esmu pārliecināts, ka Haritai būs labāk bez mis Vinšemas, kura nemitējās runāt briesmu lietas un visus pamatīgi satrauca. Haritai ir vajadzīgs atbalsts, un Harijs viņai to spēj sniegt. Viņa kļuva možāka, jau tikko brāli ieraudzījusi. Ja viņš paliek pie Haritas, tad mammas māsai tur nav nekas meklējams.

Marķīzs izskatījās ļoti pārsteigts, un Džesamijs paskaidroja, ka, par spīti biežajiem strīdiem, viņš nekad nav šaubījies par Harija pieķeršanos ģimenei un uz vecāko brāli var paļauties. Kā pierādījumu Džesamijs minēja faktu, ka Harijs mudinājis savu draugu Pīplovu, lai tas izklaidējas bez viņa un pat dodas uz zirgu skriešanās sacīkstēm Eskotā. Un Harijs jau nekavējoties esot vēlējies doties uz Monka fermu, tomēr viņu pārliecinājuši palikt Londonā.

– Ser, man jāatzīst, ka tas viņam dara godu, – piebilda Džesamijs. – Man likās, ka viņš sadusmosies par manu aizrādījumu, ka no viņa nekad nav bijis nekāda labuma, ja kādam no mums gadījās saslimt.

Harijs ne tikai nesadusmojās uz Džesamiju, bet pat iedeva viņam naudu ceļam, kā arī uzrakstīja Frederikai vēstuli ar mierinājuma vārdiem, uzmundrināja Haritu un apsolīja parūpēties par Lufru.

– Viņš Lufru pat nenosauca par neaudzinātu plušķi! – savu vēstījumu beidza Džesamijs.

– Visai laipni no viņa puses, – nopietni atteica lords Olverstoks.

– Harijs ir ļoti laipns! Viņš nekad nemēdz mani apcelt un nedusmojas, ja es viņu provocēju, atšķirībā no daudziem vecākajiem brāļiem citās ģimenēs. – Džesamijs smagi nopūtās un sapņaini piebilda: – Es ļoti būtu gribējis atvest šurp Lufru… Bet man jau neļautu suni ņemt pasta karietē, vai ne, ser?

Lords Olverstoks klusībā pateicās Visaugstākajam, kurš atbrīvojis viņu no nepieciešamības arī sargāt Džadbruka ganāmpulku no Lufras tīkojumiem. Jauneklim viņš atbildēja ar visu iespējamo līdzjūtības devu: – Diemžēl. Taču tu vari mierināt sevi ar domu, ka tavas prombūtnes laikā par suni labi rūpēsies.

– Jā, – Džesamijs novilka. – Ouens apsolīja, ka pabaros Lufru un izvedīs pastaigās.

Frederika varbūt arī nepriecājās, kad uzzināja par mis Vinšemas aizbraukšanu un atteikšanos no rūpēm par saviem gados jaunajiem radiniekiem, tomēr šo jaunumu uztvēra visai mierīgi un sacīja Olverstokam, ka viss esot tikai uz labu. – Ja viņa nepārtraukti īgņotos un burkšķētu uz Haritu, it kā nabaga meitene būtu pie visa vainīga, no tā taču vienalga nebūtu nekādas jēgas! Protams, Serafīna ne vienmēr domāja to, ko runāja, tomēr nešaubos, ka, arī dzīvojot kopā ar krustmāti Amēliju, viņa savus radiņus neizlaidīs no acīm. Un Haritai ar Hariju dzīve būs daudz jaukāka, es nemaz nešaubos, ka viņš par māsu parūpēsies. Tikai… – Frederika sadrūma un aprāvās pusvārdā.

– Kas? – lords Olverstoks mudināja turpināt. – Mans pamuļķais skaistais mantinieks?

Apliecinādama, ka marķīzs ir uzminējis, Frederika pasmaidīja un sacīja: – Lai kā arī būtu, es tur neko nevaru darīt, tālab nav nekādas jēgas sevi mocīt.

Marķīzs neteica neko, jo zināja, ka Frederika galvenokārt domā tikai par Feliksu. Haritas nākotne lordam šķita interesanta tikai tik lielā mērā, cik tas skāra viņas vecāko māsu, tālab viņš pat necentās turpināt šo sarunas tematu. Olverstoks bija visai pārliecināts, ka Endimiona aizrautība būs tikpat īsa, cik spēcīga, tomēr, ja izrādītos, ka viss ir nopietnāk un atbilstu Frederikas bažām, tad viņš būtu gatavs iejaukties. Lords Olverstoks, kurš agrāk interesējās vienīgi pats par savu labklāšanos, tagad bija gatavs ziedot vai visus pasaules ļaudis, lai tikai neļautu Frederikai piedzīvot vilšanos. Jāteic, ka viņš izdarītu izņēmumu – tie būtu divi jaunākie šās ģimenes zēni, kurus Frederika tik ļoti mīlēja. Džesamijs, kurš pūlējās slēpt neapmierinātību par to, ka brāļa kopšanā viņam atvēlēta tik niecīga loma, un bija gatavs sniegt jebkuru palīdzību, kāda vien būtu nepieciešama; un mazais resgalis Felikss, kuru marķīzs spēja nomierināt tikai ar savu balsi vien. Jā, Feliksu un Džesamiju lords Olverstoks nebūtu gatavs ziedot, jo bija abiem pieķēries – iemeslu viņš pats īsti nezināja.

Nākamo divu dienu laikā lordam nepietika ne laika, ne vēlēšanās šo jautājumu apsvērt. Kā jau doktors bija paredzējis, Feliksa karstumi kļuva tikai lielāki, un Olverstoks pavisam nopietni bažījās par ļaunāko, lai gan ārēji saglabāja ierasto mieru. Viņš zināja, ka arī Frederika jūt tādas pašas bažas, lai gan nekad par tām skaļi nerunāja un neizrādīja satraukumu. Jaunā sieviete šķita mundra un nenogurdināma, bet, kad lords Olverstoks redzēja viņas izvārguma pilno seju un saspringto skatienu, viņam nācās domāt par to, cik ilgi viņa vēl spēs to visu izturēt.

Kad trešās dienas rītā lords Olverstoks iegāja vārgdieņa istabā, tā viņam šķita neierasti klusa. Vakarā Feliksa stāvoklis marķīzam bija šķitis tik kritisks, ka viņš pa nakti bija palicis fermā. Olverstoks mirkli vilcinājās uz sliekšņa, jo viņu māca ļaunas priekšnojautas. Felikss gulēja nekustīgi, nesvaidījās palagos un nemurgoja. Frederika stāvēja pie gultas. Izdzirdējusi, ka atveras durvis, viņa pagriezās, un lords Olverstoks pamanīja, ka pār viņas vaigiem rit asaras. Viņš piesteidzās pie Frederikas un sacīja: – Ak, mana nabaga meitene!

Un tad viņš ievēroja, ka Frederika smaida caur asarām. – Felikss guļ. Karstumi ir mitējušies. Es uzreiz sapratu, ka mēs esam to paveikuši, brālēn!

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

Feliksam briesmas vairs nedraudēja, viņš pamazām atguva spēkus, un dzīve Monka fermā ieguva dažas jaunas iezīmes. Vairs nebija nepieciešams pastāvīgi uzmanīt Feliksu; lai gan Frederika joprojām gulēja mazajā gultā vājinieka istabā un vairākas reizes naktī cēlās un brālim palīdzēja, viņai vairs nevajadzēja cilvēku, kurš viņu nomainītu, kā arī nebija obligāti visu laiku jāatrodas mājā. Felikss daudz gulēja un, kad pamodās, daudz untumu neizrādīja, jo bija vēl ļoti vārgs. Šis apstāklis satrauca Džesamiju, kuram beidzot bija ļauts vairāk iesaistīties brāļa kopšanā. Viņš pēc padoma vērsās pie lorda Olverstoka. – Es nevēlos satraukt Frederiku, ser! – jauneklis sacīja. – Taču tas nemaz nav Feliksam raksturīgi! Viņš paklausa jums un Frederikai, un tas ir normāli, bet viņš izdara visu, ko viņam saku es, un pat nemēģina strīdēties! Marķīz, vai jums nešķiet, ka viņa smadzenes ir cietušas?

Lords Olverstoks pūlējās saglabāt nopietnu sejas izteiksmi un nomierināt Džesamiju, tomēr jauneklis nejutās īsti pārliecināts – līdz dienai, kad viņš mudināja Feliksu iedzert zāles, bet brālis viņu nosauca par lielāko nezvēru pasaulē.

– Tagad gan es zinu, ka viss ir kārtībā! – lordam Olverstokam priecīgi pavēstīja Džesamijs. – Uzdrošinos domāt, ka jau pavisam drīz viņš man metīs ar glāzi!

– Ja tev tas sagādātu prieku, tad ceru, ka tā arī notiks! – atsaucās marķīzs. – Tikai brīdini, lai man viņš ar glāzi pat nedomā mest!

Kāda cita pārmaiņa bija saistīta ar Nepu. Viņš “Saulē” neizturami garlaikojās un apskauda Kariju, kurš laiku pavadīja fermā kopā ar marķīzu. Beigu beigās garlaicība kļuva spēcīgāka par lepnumu, Neps padevās un piedāvāja savus pakalpojumus.

Tādējādi Felikss tika pie īpaši augsti kvalificēta kambarsulaiņa pakalpojumiem – tiesa, jaunekli tas ne mazākajā mērā neinteresēja –, bet virtuvē sāka parādīties persona, kurā mis Džadbruka nekļūdīgi pazina izcilu kalpotāju. Savukārt Frederika pasūdzējās marķīzam, ka viņai vairs neesot nekā darāma.

Varēja gaidīt, ka lords nu beidzot atgriezīsies Londonā, taču tā nenotika. Viņš turpināja dzīvot viesnīcā “Saule” viņam galēji neierastos apstākļos un vadīt dienas Monka fermā. Tiklīdz Frederika bija pārliecināta, ka uz vairākām stundām var atstāt Feliksu brāļa uzraudzībā, lords pierunāja viņu doties svaigā gaisā un vizināja savā faetonā, bet vēlāk, kad viņa jau bija tikusi galā ar nemitīgā noguruma sekām, abi atpūtās garās pastaigās. Frederika ar lordu sarunājās viegli un nepiespiesti, gluži kā ar senu draugu, vērsās pie viņa pēc padoma, ja radās kādas problēmas, taču pilnīgais mulsuma trūkums pierādīja vien to, ka viņa Olverstoku nekādā ziņā neuztver kā aplidotāju. Marķīzam šķita, ka Frederika pret viņu izturas kā pret vecāko brāli vai – gluži pazemojoša doma! – kā pret laipnu tēvoci.

Par savām jūtām gan lords Olverstoks vairs nešaubījās. Jo biežāk viņš satikās ar Frederiku, ko spēcīgāk viņu iemīlēja; tik spēcīgi viņš vēl nekad nebija mīlējis nevienu sievieti. Pat visdaiļākā no viņa bijušajām mīļākajām ne reizi nebija radījusi viņā vēlmi pasargāt; pat jautrākā un interesantākā nebija piespiedusi lordu atteikties no viņa paradumiem; viņam nekad ne prātā nebija nācis pat domāt par pastāvīgām attiecībām ar kādu no šīm lēdijām. Taču pēc pirmās tikšanās ar Frederiku bija aizritējis mazliet vairāk par diviem mēnešiem, un lorda Olverstoka dzīves ritums bija mainījies tik ļoti, ka viņš piepeši sāka izjust kaut ko sev gluži nezināmu. Tā bija neizlēmība.

Iesaistījies Frederikas jaunākā brāļa neticamajos piedzīvojumos, lords Olverstoks joprojām juta šo neizlēmību; taču, kopā ar Frederiku pavadījis vairāk nekā nedēļu tādos apstākļos, kurus nevarētu nosaukt par romantiskiem vai komfortabliem, viņš pārstāja šaubīties. Viņš gribēja allaž būt blakus Frederikai, visu savu dzīvi, jo tieši viņa bija tas sievietes ideāls, kādu viņš pat nebija cerējis sastapt.

Lords bija pamatīgi iemīlējies un turklāt piedzīvoja vēl kaut ko nebijušu – Frederika neizrādīja nekādas atbildes jūtas. Olverstoks zināja, ka ir viņai tīkams, un pat reizēm cerēja, ka Frederika lolo kādas maigākas jūtas pret viņu, tomēr nebija par to pārliecināts. Viņš atcerējās, ka, tikko ievērojusi pat niecīgākās pazīmes par lorda izrādīto uzmanību, Frederika tūdaļ pat it kā atsvešinājās. Protams, bija visai iespējams, ka Frederika ir mainījusi attieksmi kopš tā laika, tomēr lords neriskēja un nesāka izrādīt interesi. Turklāt apstākļos, kādi viņus bija atveduši uz Monka fermu, tas šķita kaut kā neiederīgi. Pirmkārt, būtu grūti izvēlēties vēl nepiemērotāku mirkli aplidošanai, otrkārt, ja Frederika tomēr atraidītu lorda mīlestības apliecinājumus, tad viņu attiecības kļūtu pārmēru neveiklas, kas bija nelietderīgi, jo abiem vajadzēja rūpēties par Feliksu.

Felikss bija uzveicis slimību, un marķīzam vairs nebija īpašas vajadzības palikt Hārtfordšīrā. Kāda impulsa vadīts, viņš nolēma izaicināt likteni, kopā ar Frederiku devās pastaigā un apstājās pie žoga, lai mazliet atvilktu elpu. Atspiedusies pret žogu, Frederika lūkojās tālumā, un viņas sejā bija manāms satraukums.

– Frederika! – ierunājās lords, meties nezinājamā.

Tikai pēc otrā uzsauciena sieviete pagrieza galvu un sacīja: – Piedodiet, biju aizdomājusies. Jūs kaut ko vaicājāt, brālēn?

– Vēl ne, – viņš atteica. – Es tikai vēlējos pievērst jūsu uzmanību. Par ko jūs tik nopietni prātojāt?

– Pūlējos atcerēties, kāds nosaukums bija tai lieliskajai želejai, ko man ieteica mūsu vikāra sieva misis Ensdela, kad Džesamijs un Felikss slimoja ar masalām, – gluži nopietni stāstīja Frederika. – Tā viņiem ļoti palīdzēja. Droši vien tā noderētu arī Feliksam, ja vien es varētu… Ak, es atcerējos! “Doktora Retklifa spēcinošā cūkgaļas želeja”! Kā gan es varēju būt tik aizmāršīga! Sakiet, brālēn, ko es tādu pateicu, lai jūs sasmīdinātu?

– Nē, nē, nudien neko! – atbildēja marķīzs, joprojām smiedamies.

– Ko tad jūs man gribējāt pateikt? – apvaicājās Frederika, neizpratnē saraukusi pieri.

– Neko, Frederika! – atkārtoja lords Olverstoks. – Lieliski, ka jūs atcerējāties tās želejas nosaukumu! Varbūt man vajadzētu doties uz Hemelhempstedu, lai jums to sagādātu?

– Baidos, ka jums tas varētu neizdoties. Ja doktors Elkots atbalstīs šo ieceri, tad es uzrakstīšu uz Londonu Harijam, lai viņš atved man dažas kārbas.

– Tātad Harijs grasās ierasties mūs apraudzīt? – vaicāja marķīzs.

– Vai tad es jums to nepateicu? Karijs no rīta man atnesa vēstuli, kas bija piegādāta pastā. Harijs raksta, ka varētu atbraukt ar pasta karieti un laikus atgriezties Londonā, lai kopā ar Haritu paēstu pusdienas. Ja vien Džesamijs nebūtu viņu atrunājis, viņš būtu atbraucis uzreiz. Un labi, ka neatbrauca; ja Harijs būtu ieraudzījis Feliksu tik briesmīgā stāvoklī, tad ļoti satrauktos, jo nezinātu, ko iesākt. Pats viņš slimo ārkārtīgi reti, un viņam nav ne jausmas, kā slimnieks kopjams. Es uzrakstīšu Harijam, ka viņš var atbraukt, tikai piekodināšu, lai nekādā gadījumā neņem līdzi Haritu. Es ļoti ilgojos pēc māsas, bet nevaru pieļaut, lai viņa atbrauc uz šejieni un arī saslimst.

– Kālab Haritai būtu jāsaslimst? – izbrīnīti vaicāja lords Olverstoks.

– Viņai, karietē braucot, kļūst slikti, – paskaidroja Frederika. – Un pēc visām ceļojuma mokām viņai nepieciešamas pāris dienas, lai atgūtos.

Lords Olverstoks saprata, ka jau kārtējo reizi nav īsti piemērots brīdis, lai runātu par savām jūtām, un saprātīgi nolēma par to klusēt. Atpakaļceļā uz fermu abi sarunājās par gluži nebūtiskiem tematiem.

Hariju, kurš ieradās, paņēmis līdzi kārtīgu krājumu doktora Retklifa cūkgaļas želejas, ieraugot bālo un izdēdējušo Feliksu, pārņēma tādas šausmas, ka bija nepieciešamas apvienot Frederikas un lorda Olverstoka pūles, lai pārliecinātu jauno cilvēku, ka brālis neatrodas uz nāves sliekšņa. Nākamajā mirklī Harijs sāka apgalvot, ka Frederika pārāk vieglprātīgi izturas pret brāļa veselību, un uzstāja, lai tiktu uzaicināts ārsts no Londonas; viņš pat atļāvās atgādināt, ka ne Frederika, bet tieši viņš ir Feliksa aizbildnis.

Olverstoks bija spiests nākt Frederikai palīgā; viņš aizveda Hariju sāņus un paskaidroja, ka šajā brīdī nevajag meklēt kādu citu ārstu. Izskatījās, ka Harijam paskaidrojumi nešķiet pilnībā apmierinoši, taču marķīzs pateica, ka noteikti vērsīsies pie Londonas speciālista, ja Felikss pēc atgriešanās mājās neatlabs pietiekami ātri, un jauneklis šķita pieņemam šādu viedokli.

Monka fermā Harijs ieradās ne tikai tāpēc, lai apraudzītu Feliksu, bet arī tāpēc, lai atdotu marķīzam parādu.

– Jums, ser, nācās kārtīgi patērēties, un es esmu ļoti pateicīgs, ka jūs darbojāties manās interesēs, – Harijs teica. – Es labprāt izrakstītu jums bankas čeku, ja jums tā būtu ērti. – Harijs ietiepīgi izslēja zodu, un viņa acīs uzmirdzēja izaicinājuma liesmiņas.

Marķīzs kaut ko tādu jau bija paredzējis un pieklājīgi atteica: – Jā, protams! Kad atgriezīsimies Londonā, es jums iedošu rēķinu. Vai nepieciešams detalizēti norādīt katru pozīciju – vai arī būs gana, ja norādīšu pilnu summu?

– Nē, nē, ser! Nekādas pozīcijas! – iesaucās Harijs, kurš jutās izsists no līdzsvara. – Tikai… vai jūs par to neaizmirsīsiet?

– Ja arī aizmirsīšu, tad jūs man to atgādināsiet, – sacīja lords Olverstoks.

Harijs bija spiests samierināties, taču Frederikai piekodināja, lai doktors Elkots rēķinu nedod lordam Olverstokam.

– Es tev atvedu naudu, – viņš piebilda. – Ja būs nepieciešams vēl, tad tu man uzraksti, jo es nevēlos, lai Olverstoks mūsu dēļ nemitīgi tērējas. Kas gan es būtu par vīrieti, ja nespētu parūpēties par saviem brāļiem un māsām?

Frederika pamāja ar galvu un sacīja: – Tomēr tev nevajadzētu just to kā smagu pienākumu.

– Kādas muļķības!

– Tās nav nekādas muļķības, tā ir vistīrākā patiesība. Tu taču zini, ka mēs galvaspilsētā dzīvojam, tikai pateicoties ienākumiem no Greinārdas; taču nācās apmeklēt tik daudzas pieņemšanas, ka izdevumi izrādījās krietni vien lielāki, nekā es biju paredzējusi.

– Un tad? Kurš tad par to uztraucas?

– Es uztraucos! Es nekad neesmu grasījusies dzīvot uz tava rēķina, Harij! Es, protams, tev visu atdošu, tomēr izskatās, ka man diemžēl atkal būs nepieciešama nauda…

– Fredij, vai tu beidzot pārstāsi runāt muļķības? Varētu nodomāt, ka es esmu uz sēkļa!

– Nē, taču man nav pārliecības par to, ka tu neesi ietaisījis parādus.

– Nav nekā tāda, par ko patiešām būtu jāuztraucas, – mazliet nosarcis, pavēstīja Harijs. – Tev par to nudien nevajadzētu bažīties! Un, ja runājam par taviem tēriņiem, Solkoms to noorganizēs.

– Tu gribēji sacīt, ka viņš paņems naudu no fonda? To nu gan viņš nedarīs!

– Tad viņš atradīs kādu citu iespēju. Kāda ir nepieciešamā summa?

– Mans dārgais, arī es pagaidām vēl neesmu pilnīgi tukšā! Es tikai brīdināju, ka, iespējams, man nāksies pie tevis vērsties pēc palīdzības. Lieta tāda, ka man nevajadzētu Feliksu turēt Londonā; māju es noīrēju uz sešiem mēnešiem un biju domājusi, ka tur mēs dzīvosim, ievērojot stingru taupību. Doktors Elkots pēc sezonas beigām iesaka man vest Feliksu projām no pilsētas, lai viņš varētu pilnībā atlabt. Galvaspilsētas piedāvātās izklaides viņam nav ieteicamas, un man nāksies pieraudzīt, lai viņš taupītu spēkus. Pašlaik Feliksam kļūst labāk, taču mēs labi zinām, ka pēc pārciesta reimatiskā drudža organisms ir novārdzināts.

– Mans Dievs, tāpat taču bija arī ar mammu! – iesaucās Harijs. – Fredij, mūsu Felikss jāparāda izcilākajam galvaspilsētas ārstam, kurš labi pārzina šīs kaites.

– Es arī uzskatu tāpat. Un doktors Elkots ieteica man tā rīkoties pirms došanās projām no Londonas. Tālab mēs palūgsim, lai sers Viljams Naitons iegriežas Augšvimpolstrītā, tiklīdz Felikss būs kaut cik atlabis pēc atgriešanās no šejienes. Ceru, ka jau drīz viņam pietiks spēka, lai pārciestu tādu braucienu, jo īpaši lorda Olverstoka lieliskajā karietē. Ja sers Viljams atbalstīs manu ieceri, tad es aizvedīšu Feliksu uz kādu nelielu, ne pārāk modernu vietu, varbūt pie jūras. Taču mums vajadzēs ņemt līdzi gan Haritu, gan arī Džesamiju, un diemžēl tas varētu maksāt lielu naudu, pat gadījumā, ja mums izdotos tur atrast lētu dzīvokli. Es gribētu lūgt, Harij, lai tu uzzinātu, kāds no piejūras kūrotiem mums būtu piemērotāks, aizbrauktu uz turieni un noīrētu mums mēbelētas istabas vai māju.

Harijs šajā jautājumā nebūt nejutās zinošs. Viņš uzskatīja, ka labāk būs, ja dzīvokli piemeklēs pati Frederika, un augstsirdīgi piedāvājās viņu turp pavadīt.

Frederika neuzstāja, jo nosprieda, ka būtu nesaprātīgi, pat visai dumji paļauties uz nepieredzējušā brāļa spriedumu. Viņa apvaicājās par Haritu. Brālis sacīja, ka uztraukumam neesot pamata, tomēr Harita esot visai nomāktā omā, valkājot melnus cimdus un atraidot ielūgumus uz viesībām, kurp tiek aicinātas viņas abas ar Frederiku. Viņai neesot īsti depresija, tomēr… varbūt viņa jūtoties vientuļa… Un tad viņš atcerējās, ka grasījies apvaicāties par to dīvaini Naitliju, kurš nemitīgi slaistās gar namdurvīm, jautā par Feliksa veselību, ar Badla starpniecību nodod biļetes un ziedus Haritai un vispār uzvedas kā īsts nejēga.

– Mans Dievs! Tas ir mūsu kaimiņš! – izmisusi iesaucās Frederika. – Viņš ir visumā cienījams jauns cilvēks, tikai ārkārtīgi uzmācīgs. Man viņam nav ko pārmest, jo Harita ir viņu iedrošinājusi – un ne jau tālab, ka viņš māsai patiktu. Nē, tikai tālab, ka viņa ir muļķīte ar mīkstu sirdi! Es mēģināju viņam dot mājienu…

– Nu, es gan izdarīju kaut ko vairāk! – lepni pavēstīja Harijs. – Lai tāda niecība slaistītos nopakaļ manai māsai? Kad viņš nekaunīgi apgalvoja, ka šajā grūto pārbaudījumu brīdī vēlas viņai pakalpot, es pateicu, ka Haritai pilnībā pietiek ar manu palīdzību. Ar prieku varu tev ziņot, ka tas viņu kārtīgi atvēsināja!

– Nabaga misters Naitlijs! Un misters Neivenbijs? Vai arī viņš iegriezās pie jums?

– Jā, un bija atvedis līdzi arī savu māmuļu! Viņa it kā pat atļāvās pasmīnēt par Feliksa stāstu, savukārt Neivenbijs sākotnēji pat atteicās tam ticēt, bet pēc tam izvalbīja acis no pārsteiguma. Par to taču bija rakstīts arī laikrakstos! Laimīgā kārtā ne pārāk daudz, tomēr pietiekami.

– Tā jau es domāju! – Frederika nopūtās. – Visiem tas laikam bija pamatīgs satricinājums.

– Tā īsti nevarētu sacīt. Visādā ziņā ne lēdijai Elizabetei. Un es varu tev nosaukt vēl divus, kuri nemaz nejutās šokēti. Bārnijs Pīplovs un Endimions Dontrijs. Viņi uzskata, ka Felikss ir īsts malacis, bet es lūdzu, lai viņi pat nemēģina viņam to teikt.

– Ceru, ka Endimions Dontrijs nenīkst pie mūsu mājas sliekšņa?

– Protams, ka ne! Taču, lai esmu nolādēts, ja saprotu, kālab tev tas slaists Neivenbijs liekas labāks par Endimionu! Es gan, Frederika, viņam dotu savu svētību. Viņš varbūt arī nav nosaucams par spīdošu partiju, tomēr par visai cienījamu gan. Ja reiz Haritai neliekas svarīgi, ka viņam prātiņš tāds paīss, tad kāpēc par to vajadzētu raizēties tev? Galu galā, viņš vismaz nav nekāds švauksts.

– Jā, gan. Bet… ja viņi vairs nesatiksies, tad Harita pēc mēneša jau būs par viņu aizmirsusi, – sacīja Frederika un nopūtās. – Labi, nesāksim te tagad strīdēties. Šajā jautājumā mums vienalga nekad nebūs vienota viedokļa. Labāk pastāsti man, ko šodien dara Harita! Vai viņa ir kopā ar lēdiju Elizabeti?

– Nē, tomēr viņa nav viena pati. Hloja Dontrija būs pie viņas visu dienu, bet no rīta viņas grasījās doties uz pastaigu parkā.

– Ak, cik ļoti man gribētos, lai viņu pavadonis nebūtu jūsu tukšgalvis brālēna dēls! – vēlāk lordam Olverstokam atzinās Frederika, kad stāstīja viņam par sarunu ar brāli. Lords šķita uzjautrināts. – Manuprāt, ja viņām ir kāds pavadonis, tad tas varētu būt mans visādi prātīgais un gudrais sekretārs. Vai viņa romāns ar Hloju turpinās?

Frederika veltīja lordam Olverstokam īsu skatienu.

– Vai jums tur būtu kas iebilstams?

– Manu dārgo meitenīt, kāda man tur daļa? Jāatzīstas… manuprāt, Čārlzs nudien varēja sameklēt sev kādu labāku partiju, un es esmu pārliecināts, ka viņš sastapsies ar Hlojas mātes izmisīgu pretestību. Domāju, ka viņam vispirms vajadzēja stabili nostāties uz savām kājām un tikai pēc tam cerēt uz laulībām, bet… Lai kā arī būtu, man nav ne mazākā nolūka iejaukties.

– Man prieks to dzirdēt. Un es jums pilnībā piekrītu. Turklāt arī Hloja ir pārāk jauna, lai jau prātotu par laulībām: ja viņa par tām patiešām prāto. Viņa taču ir pārāk jauna pat tam, lai būtu oficiāli saderināta! Taču man liekas, ka viņu saikne būs cieša un ilgstoša. Ja runājam par misis Dontriju, es zinu, kā viņu varētu pārliecināt, lai neiebilst pret šīm laulībām. Man ir lielisks plāns!

Lords Olverstoks mazliet bažīgi paraudzījās uz Frederiku. – Ja jūsu plānā esmu iekļauts arī es, Frederika…

– Esat gan, tikai pavisam nedaudz! Cik sen jūs neesat redzējis Diānu?

– Laikam jau tas būs bijis patiešām sen, jo nekādi nespēju atcerēties nevienu dāmu ar šādu vārdu, – atzinās lords Olverstoks. – Bet jūs jau zināt, ka mana atmiņa ir visai neuzticama! Un kas ir šī… Diāna, un kādā veidā viņa ir saistīta ar visu šo notikumu?

– Olverstok! – Frederika iesaucās. – Diāna ir Hlojas māsa! Nē, nudien! Kā gan jūs pamanījāties aizmirst kaut ko tādu?

– Ak, vieglāk par vieglu. – Tad viņš triumfāli pavēstīja: – Taču nu es sāku atcerēties, ka Lukrēcijai ir trīs bērni.

Frederikas skatienā dejoja smieklu velniņi, tomēr viņa gluži nopietni sacīja: – Vai jūs zinājāt, ser, ka esat derdzīgs cilvēks?

– Kā gan citādi! Jūs man to tik bieži atkārtojat, ka es jau pilnībā esmu sācis ticēt jūsu apgalvojumam.

– Kādas blēņas! – Frederika iesmējās. – Lūdzu, esiet taču nopietns kaut minūti!

– Es esmu pati nopietnība!

– Bet es esmu pietiekami pieredzējusi lēdija, – attrauca Frederika. – Izbeidziet mani ķircināt un paklausieties uzmanīgi! Ja vien es nekļūdos, tad Diāna, izvesta sabiedrībā, radīs pamatīgu furoru. Viņa ir īsta skaistule! Diāna un Endimions ir līdzīgi mātei, un es jums neticēšu, ja jūs man sacīsiet, ka misis Dontrija jaunībā nav bijusi daiļava! Un, ja sieviete ir tik skaista, tad viņas cāļa smadzenēm nav īpašas nozīmes…

– Un Diānai ir cāļa smadzenes? – ievaicājās lords Olverstoks.

– Jā, gan. Viņa ir skaista muļķīte. – Mirkli klusējusi, Frederika piesardzīgi turpināja: – Sacīsim tā, ka viņas prāta spējas ir visai vājas. Taču tas nav svarīgi, viņai būs tādi paši panākumi kā Haritai. Un viņu noteikti, pat bez jūsu palīdzības, gaida izdevīgas laulības. Protams, jūs sarīkosiet balli viņai par godu…

– Izlūdzos piedošanu! Jūs sacījāt “protams”?

– Tieši tā. Jūs taču sarīkojāt balli Hlojai!

– Neko līdzīgu es neatceros darījis! Es sarīkoju balli jums un Haritai.

– Jā, un visai zemiska motīva vadīts. Taču es jums esmu pārāk pateicīga, lai par to tagad runātu. Tātad, ja reiz jūs rīkojāt balli Džeinai Bakstedai un Hlojai Dontrijai, protams, tiks gaidīts, ka jūs tādu rīkosiet arī par godu Diānai.

– Un tikpat “protams” ir tas, ka es balli rīkošu arī Džeinas māsām? – lords Olverstoks vaicāja.

Frederika domīgi sarauca pieri. – Man jāteic, – viņa godīgi sacīja, – ka šī doma var atņemt drosmi. Tomēr atcerieties, ka viņām ir brālis, kurš pilnībā ir spējīgs viņām palīdzēt un darīs to labprāt! No jums, brālēn, tiks gaidīts tikai viens… Lai jūs īstajā brīdī misis Dontrijai dotu mājienu, ka ir ļoti svarīgi vispirms izprecināt vecāko meitu un tikai tad izvest sabiedrībā Diānu. Protams, ja Hloja otrās sezonas beigās jau nebūs pieķērusies kādam citam. Lūdzu, tikai pacentieties par to neaizmirst!

Lords Olverstoks paraudzījās uz Frederiku un pasmīnēja: – Laikam es to nevarēšu. Jums, Frederika, nāksies to atgādināt. Kālab jūs par šīm lietām tik ļoti satraucaties?

– Jūs vēlējāties pateikt, ka tā nemaz nav mana darīšana? Jā, tiešām, jums ir taisnība, bet man ļoti patīk Hloja un Čārlzs. Ja jums kādi cilvēki patīk, tad taču jūs pūlaties viņiem palīdzēt…

Likās, ka lords Olverstoks domā tāpat. Viņš gan neko nesacīja, taču, pārdomājot šo sarunu, nonāca pie secinājuma, ka viņam gan laikam patīk ļoti nedaudzi. Jā, viņš vairākkārt bija draugiem palīdzējis finansiāli, taču nekādas īpašas labdarības šajā rīcībā nebija, jo tas no Olverstoka neprasīja ne mazākos upurus. Viņš, protams, labi izturējās pret Čārlzu un pat grasījās veicināt šā cilvēka augsmi karjeras ziņā, bet tas viņam arī nesagādāja nekādas grūtības. Vienīgi Feliksa dēļ lords Olverstoks patiešām bija nopūlējies – tālab, ka mīlēja Frederiku. Bet… vai tā patiešām bija? Vai tādā gadījumā, ja Frederikas nebūtu, viņš atstātu Feliksu kaut kādas neizglītotas lauku sievas gādībā? Nekādā ziņā, protams! Viņš patiesībā nebija atbildīgs par brāļiem Meriviliem, tomēr bija viņiem pieķēries; varbūt tāpēc, ka viņi likās interesanti un tik aizkustinoši ticēja lorda spējai atrisināt itin visas problēmas, turklāt pilnīgi paļaujoties uz to, ka viņam ir arī vēlēšanās to darīt. Māsas nelūdza, lai marķīzs atbalsta viņu atvases, bet Frederikai, lai kā viņa domātu pretējo, šāda palīdzība bija pat ļoti vajadzīga. Felikss bija jāiekārto labā skolā, bet Džesamijam jāatrod zinošs un prasmīgs pasniedzējs, nevis divu atšķirīgu vecumu zēnu izglītošana jāuztic pirmajam pretimnācējam, kurš tam piekristu pirmām kārtām naudas pēc.

Kamēr lords Olverstoks domāja par šādiem jautājumiem, bija vēl kāds Frederikas pielūdzējs, kurš, būdams pārliecināts, ka viņas nevaldāmajiem brāļiem ir nepieciešama stingra un prasmīga vadība, bija ceļā uz Monka fermu; viņš tur ieradās divas dienas pēc Harija apmeklējuma.

Lords Baksteds ienāca viesistabā un ieraudzīja, ka Džesamijs ir noliecies pār grāmatām, bet lords Olverstoks iegrimis domās par kādu grūtāk izprotamu fragmentu, par kuru zēns bija lūdzis konsultāciju.

– Jūs, ser? Joprojām šeit? – iesaucās lords Baksteds. – Un man likās, ka jums jābūt Eskotā!

Marķīzs pacēla skatienu un ar nepatiku sacīja: – Tātad tu esi kļūdījies. Un kāds velns tevi attriecis uz šejieni, Baksted?

– Pats par sevi saprotams, es atbraucu apraudzīt, kā klājas manam mazajam brālēnam, un piedāvāt savu palīdzību viņa nabaga māsai. Cik satriecošs negadījums! Es vainoju sevi par to, ka pienācīgi neizrādīju varu un nepavēlēju zēnam iet nost no gaisa balona un kopā ar mani atgriezties karietē!

Marķīzs ar vienu roku bija atspiedies pret krēsla atzveltni, bet tagad viņš roku uzlika Džesamijam uz pleca; jauneklis pareizi saprata lorda žestu un neteica ne vārda.

– Tev nav iemesla sevi vainot Kārlton, – sacīja marķīzs. – Nekādas varas tev nebija, bet atbildība gan toreiz, gan tagad ir uz maniem pleciem. Tieši tālab arī es esmu šeit. Ja runājam par pārējo, tad Felikss jau sāk atveseļoties, bet Frederika noteikti būs pateicīga par piedāvāto palīdzību, kura, starp citu, būtu bijusi ļoti noderīga, ja es būtu zaudējis pienākuma apziņu un pametis savu aizbilstamo šādos apstākļos.

Lords Baksteds no sava tēvoča nebija atkarīgs un nebaidījās, tomēr viņa klātbūtnē allaž jutās kā zaļoksns jauneklis, nevis kā ģimenes galva, saprātīgs un gudrs māsu un brāļu paraugs un atbalsts, par kādu sevi uzskatīja. Lords Baksteds nosarka un sacīja: – Ak, ja vien es būtu zinājis, ka jūs esat te, ser… Nē, bet… Un es ļoti priecājos dzirdēt, ka nabaga zēns jau sācis atlabt. Tā viņam noteikti būs laba mācība, lai gan šādu sodu neviens viņam nenovēlētu! Džesamij, vai tu varētu mani pavadīt uz brāļa istabu? Es atnesu Feliksam grāmatu un krustvārdu mīklas.

– Ak, nē! – gluži nevilšus izlauzās pār Džesamija lūpām. – Es gribēju teikt, ka tas ir ļoti laipni, ser… Viņš būs jums pateicīgs, bet… – Jauneklis apklusa, sajutis, kā Olverstoka garie pirksti iespiežas viņam plecā.

– Diemžēl man jāteic, ka laikam nevarēšu ļaut viņu apmeklēt, – sacīja lords Olverstoks. – Ārsts ir aizliedzis pie vājinieka laist ciemiņus. Viņš nepavisam nedrīkst satraukties.

– Pats par sevi saprotams, bet es varu apliecināt, ka negrasos viņu satraukt! Jūs taču zināt, ka mēs ar Feliksu esam seni draugi.

– Diezin vai tikpat seni kā viņš un Harijs, – ieteicās Olverstoks. – Mēs atļāvām Harijam ieiet pie brāļa, bet pat šī vizīte izsauca slimības recidīvu. Džesamij, uzkāp augšā un pavēsti Frederikai, ka ir ieradies lords Baksteds!

Palicis divatā ar Olverstoku, Baksteds sadrūvējās, paraudzījās uz tēvoci un teica: – Jāatzīst, ser, ka jūsu klātbūtne šeit visu šo laiku mani nudien izbrīna! Tā kā mis Vinšema joprojām atrodas Londonā, man likās, ka…

– Vai tu gribi sacīt, ka raizējies par piedienību? – noteica Olverstoks. – Varu tevi nomierināt! Es esmu apmeties viesnīcā “Saule” Hemelhempstedā, un tā ir visai neērta vieta. Vienalga. Jau pēc dažām dienām es varēšu doties atpakaļ uz Londonu. Tiklīdz Felikss varēs iztikt bez mana kambarsulaiņa pakalpojumiem.

Bakstedam no izbrīna teju acis izsprāga no pieres.

– Jūsu kambarsulaiņa, ser? Vai viņš apkalpo Feliksu? Man nudien jābrīnās, ka jūs spējat iztikt bez sava uzticamā kambarsulaiņa!

– Nevaru, – attrauca lords Olverstoks, – un tāpēc esmu kā sapīts. – Lords pagriezās, jo istabā bija ienākusi Frederika, pasmaidīja, un viņa acīs uzzibsnīja ironiskas liesmiņas. – Ā, Frederika! Es jau zināju, ka vēlēsieties redzēt lordu Bakstedu! Viņš veicis visu šo lielo ceļu, lai apjautātos, kā klājas Feliksam.

– Patiešām? – viņa bilda. – Tas nudien bija ļoti laipni, brālēn!

Kārltons saņēma viņas roku savējā. – Es taču nevarēju palikt malā.

Lords Olverstoks uz šo ainu noraudzījās caur monokli, ieteica Frederikai izstāstīt lordam Bakstedam visu par Feliksa slimības gaitu un devās projām.

Tiklīdz Baksteds bija aizbraucis, Frederika viņu norāja par šādu dezertēšanu. – Kā gan jūs varējāt atstāt mani divatā ar viņu? Tas ir… tas ir… vienkārši zemiski!

– Jūs taču neskaitāmas reizes man esat sacījusi, ka jau sen neesat tajā vecumā, kad blakus nepieciešama kompanjone.

– Kompanjone! Protams, ka tāda man nav nepieciešama. Es taču nemaz nerunāju par to, un jūs lieliski to zināt! Tik bezsirdīgi pamest mani…

– Ne tuvu! Es nebiju tik bezsirdīgs, lai atņemtu Kārltonam to laimi parunāt ar jums divatā, un tieši to viņš nepārprotami vēlējās. Tas nabadziņš taču ir pelnījis kādu balvu par savu uzticību! Viņš atkal lūdza jūsu roku?

– Tieši tā! Un tas bija briesmīgi! Viņš par Feliksu runāja tā, ka es gandrīz pārplīsu no dusmām! Tomēr man nācās valdīties, jo es zināju, ka viņam ir vislabākie nolūki. Turklāt viņš Feliksam atveda grāmatu un krustvārdu mīklu, kas atkal noteikti brālim liktu degt kā ugunīs vai varbūt pat zaudēt prātu, ja vien man būtu pieticis muļķības viņam to aiznest! Baksteds kaut ko sacīja par to, ka justos laimīgs, ja varētu nocelt to smago nastu no maniem pleciem… it kā brāļi man kādreiz būtu bijuši par nastu! Es varēju tikai pieklājīgi atteikt viņam. Taču tagad es nožēloju savu pieklājību, jo viņš sacīja, ka nezaudējot cerību. Viņš ir tikpat stulbs kā Endimions!

– Nē, nē, – mierinoši sacīja lords Olverstoks. – Tik stulbs kā Endimions nevar būt neviens!

– Nu, ja jūs varat iedomāties kaut ko vēl stulbāku par bildinājumu šādos apstākļos, tad… Vai jūs spertu tik idiotisku soli? Nekādā gadījumā! Un es domāju, ka pat Endimions tā nedarītu.

Kādu mirkli lords Olverstoks, dīvaini smaidīdams, skatījās uz Frederiku un pēc tam atbildēja: – Par Endimionu gan es nevaru galvot, Frederika, taču es tā nudien nerīkotos.

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Pēc trijām dienām marķīzs aizbrauca no Hārtfordšīras. Kad viņš par savu nodomu pavēstīja Frederikai, viņam likās, ka jaunās sievietes acīs uzzib satraukums, tomēr viņa visai rāmi atteica: – Jā, protams, ser! Mani jau bija sākusi mocīt sirdsapziņa, jo jūsu klātbūtne šeit nudien vairs nav nepieciešama. Mēs gan izbaudām jūsu sabiedrību, taču jūs laikam mokāties briesmīgā garlaicībā.

– Vai zināt, Frederika? Tas nudien ir gaužām dīvaini, tomēr varu jums apliecināt, ka es ne mazākajā mērā negarlaikojos, – lords Olverstoks sacīja.

Viņa iesmējās. – Jums taču nemaz nebija laika garlaikoties, vai ne? Kad vien jūs negājāt pastaigās kopā ar mani, nevizinājāt mani faetonā vai neizklaidējāt Feliksu, jums nācās palīdzēt Džesamijam mācībās!

– Atzīšos, ka tas bija skarbs pārbaudījums. Tomēr es mierinu sevi ar domu, ka tas man nāca par labu. Es taču biju pamatīgi ierūsējis! Diemžēl man vairs nav pa spēkam tā veltīt sevi mācībām, kā to dara Džesamijs.

– Es ticu, ka jūs priecājāties par iespēju atsvaidzināt savas zināšanas! Tomēr pat nemēģiniet man iestāstīt, ka tikpat lielu prieku jums sagādāja nepieciešamība no guļamistabas iznākt krietni agrāk nekā pusdienlaikā.

– Laukos es nekad neievēroju pilsētas režīmu, – lords attrauca.

– Es taču sacīju, ka jūs esat neciešams! Jums uz visu ir jau gatava atbilde, – viņa sacīja. – Esiet taču nopietns kaut dažas sekundes! Man jāizteic jums visdziļākā pateicība par to, ka…

– Tās dažas sekundes ir galā, – lords Olverstoks pārtrauca Frederiku. – Tā kā es sapratu, ka neko svarīgu jūs man nevēstīsiet, tad nešaubīdamies atļāvos jūs pārtraukt. Tas, kas sakāms man, ir daudzkārt svarīgāks! Es runāju ar Elkotu un diemžēl no viņa, nevis no jums uzzināju, ka jūs grasāties vest Feliksu uz kādu piejūras kūrortu. Tā, Frederika, nav laba doma! Šajā sezonā jums būs grūti atrast piemērotu mājvietu pat visnomaļākajā kaktā; ja arī izdosies, tad jums apkārt mudžēs nepatīkami ļautiņi, no kuriem būs grūti atkauties.

– Bet kaut kur taču noteikti jābūt arī kādam mierīgākam kūrortam!

– Par to es nemaz nešaubos, tikai man tādi nav zināmi, un jums tieši tāpat. Līdz brīdim, kad būsim atraduši tādu, būs aizritējusi jau puse vasaras. Ja esat iedomājusies par Vērtingu, tad jau uzreiz izmetiet šo ideju no prāta! Tā ir neprātīgi dārga vieta, kur katru gadu sabrauc dažādi dīvaiņi, kas tur īrējuši mitekļus arī iepriekšējās sezonās. Man ir kāds labāks ierosinājums. Brauciet uz Olveru, visa ģimene, un palieciet tur, cik vien ilgi vēlaties.

– Uz Olveru? – pārsteigti pārvaicāja Frederika. – Vai jūs domājāt Olverpārku, kura uzziņu krājumos tiek minēta kā jūsu galvenā apmešanās vieta?

– Jā, tieši tā. Kad uzzināju, ka Feliksu nāksies aizvest no Londonas, man prātā bija doma par viņa izmitināšanu tur. Olvera atrodas divpadsmit jūdžu attālumā no Bātas, tādējādi nepieciešamības gadījumā viņš varēs turp braukt, lai dzertu ūdeņus, pieņemtu karstās vannas vai darītu vēl kaut ko tādu, ko ārsts būs ieteicis. Olverā ir daudzkārt mierīgāk nekā jebkurā piejūras kūrortā, tomēr Feliksam un Džesamijam tur atradīsies krietni vairāk izklaižu. Es likšu saviem cilvēkiem, lai viņi par to parūpētos. Zēniem būs iespēja izjāt ar zirgiem, bet, ja viņiem patīk makšķerēt foreles, es ar prieku ļaušu viņiem to darīt.

– Džesamijs būs ļoti priecīgs! – iesaucās Frederika. – Pateicos par jūsu labo sirdi! Taču šādu piedāvājumu es nevaru pieņemt. Nekārdiniet mani!

– Un kālab jūs nevarat to pieņemt? Vai jums ir paradums atteikties no visiem piedāvājumiem?

– Nē, taču… tas ir kaut kas cits. Mēs jau tāpat pārāk daudz esam jums parādā un…

– Nekļūstiet nu banāla, Frederika, jums tas nepavisam nepiestāv! Jūs uzskatāt, ka uz Olveru varat braukt tikai kopā ar kādu gados vecāku kompanjoni? Nav nekā vienkāršāka. Ja mis Vinšema nevēlēsies doties projām no Londonas un pamest māsu, tad man ir trīs radinieces, kuras pēc vecuma būtu piemērotas šim uzdevumam, viena atraitne un divas vecmeitas. Nemaz nerunājot par veselu lērumu māsīcu, kuras būs laimīgas par iespēju padzīvot Olverā. Lielākā tiesa no viņām jau nezin cik gadus pūlas to panākt.

Frederika iesmējās.

– Un pēc tam jūs no viņām nekādi netiksiet vaļā.

– Jūs mani vērtējat par zemu! Ja man neizdosies pierunāt mis Vinšemu, tad Olverā iemitināšu kādu no savām radiniecēm vai uzaicināšu tur paviesoties, ja pats sadomāšu turp doties. Nav jau tā, ka es to uzskatītu par īpaši nepieciešamu. Mana saimniecības vadītāja, kura tur dzīvoja jau tad, kad es vēl nebiju piedzimis, lieliski parūpēsies par jums un Haritu, bet zēnus izlutinās tā, ka jums par to nemaz nebūs prieka. Kā jau sacīju, Olverā varat palikt tik ilgi, cik vien paši vēlēsieties, un, lūdzu, neiztēlojieties, ka es jums izdaru kādu īpašu pakalpojumu. Man ļoti gribas, lai tajā mājā kāds dzīvotu. Un uzskatīsim šo jautājumu par atrisinātu.

– Bet…

Lords Olverstoks nopūtās.

– Ja jūs raizējaties par to, ko sacīs ļaudis, tad varat būt mierīga. Visticamāk, viņi runās, ka tas nudien ir tīri manā garā, jo es esmu ticis vaļā no saviem aizbilstamajiem, tiklīdz parādījusies tāda iespēja, proti, esmu aizsūtījis viņus uz Olveru!

– Jūs allaž protat panākt, ka man vairs nav nekā iebilstama. Es jūtu, ka man nevajadzētu piekrist, tomēr darīšu to Feliksa labā un arī Džesamijam par prieku. Pienācis laiks padomāt arī par viņiem, jo ilgu laiku es viņus biju atstājusi novārtā, visu uzmanību pievēršot vienīgi Haritai. Tas bija aplami un arī visai nelietderīgi… Un es tik ļoti cerēju, ka varēšu viņai nodrošināt atbilstīgu laulību!

– Nekrītiet izmisumā! Vēl jau nekas nav zaudēts.

Frederika piekrita, lai gan labi apzinājās, ka nespēs Haritai nodrošināt vēl vienu sezonu Londonā, tālab viņas balsī nebija dzirdama pārliecība.

– Un es vēlētos, lai jūs padomājat vēl par kaut ko, – turpināja lords Olverstoks. – Nezinu, kādas ir jūsu domas, bet es uzskatu, ka zēniem vajadzētu sameklēt citu pasniedzēju; jo īpaši tas nepieciešams Džesamijam. Ja reiz puisis pēc palīdzības vēršas pie tik viduvēja padomdevēja zinībās, kāds esmu es, tas jau runā pats par sevi. Un, ja Harijs rudenī grasās Feliksu sūtīt skolā, tad zēnam ir jāsagatavojas, viņš jau pietiekami ilgi ir varējis slaistīties. Nebīstieties, mana dārgā! Izlemsiet jau tikai jūs pati, es vienkārši devu jums padomu, tātad padarīju pats sevi par vēl neciešamāku personu.

Frederika pašūpoja galvu. – Nekādā ziņā! Jums ir pilnīga taisnība, bet tas, ka es ar šo lietu nesāku nodarboties jau pirms vairākām nedēļām, liecina tikai par manu paviršo attieksmi. Ko lai es iesāku? Ja mēs paliktu Londonā, viss būtu daudz vienkāršāk…

– Jums vislabākais būs nedarīt pilnīgi neko, bet ļaut, lai es atrodu piemērotu pasniedzēju, kurš būtu gana skolots, lai varētu labi sagatavot Džesamiju, tomēr ne tik nobriedušu, lai viņš nevarētu ar Džesamiju atrast kopīgas, ar mācībām nesaistītas intereses; turklāt arī jau tādos gados, lai viņš neiemīlētos Haritā, bet arī ne tik senilu, lai puikām ar viņu būtu garlaicīgi…

– Stop! Stop! – iesaucās Frederika, tēlotā izmisumā pamezdama rokas gaisā. – Tas taču ir neizpildāms uzdevums! Pat ja tas būtu izpildāms, man nekādā ziņā nevajadzētu jums lūgt šādu pakalpojumu, brālēn.

– Kā tad tā? – vaicāja lords Olverstoks un mazliet sarauca pieri. – Jūs jau man to palūdzāt!

– Es? Vai tiešām es jūs lūdzu sameklēt pasniedzēju maniem brāļiem? Tas nu gan ir pārspīlējums! Es neko tādu nedarīju.

– Kad mēs abi, Frederika, tikko iepazināmies, jūs sacījāt, ka tad, kad kļūšu par jūsu aizbildni, man nāksies nodarboties ar šādiem jautājumiem, jo neesot nekādu iemeslu, kālab es nevarētu būt noderīgs. Vai atceraties?

– Nē. Ja arī es esmu kaut ko tādu sacījusi, tad tas noteikti bija domāts kā joks. Un man, milord, atšķirībā no jums, ir laba atmiņa.

– Mana atmiņa ir neparasta, – nesatricināmi atteica lords Olverstoks. – Es atceros vienīgi to, kas man šķiet interesants. Es neuzdrīkstos nolīgt zēniem pasniedzēju, bet, ja būšu kādu piemērotu atradis, tad nosūtīšu viņu pie jums, kad būsiet atgriezušies Londonā.

– Pateicos, – Frederika piekāpīgi sacīja. – Gribu izteikt cerību, ka šis uzdevums nešķitīs jums pārmēru garlaicīgs.

Lordam Olverstokam pat nenāca prātā šaubīties, ka tas varētu nebūt tieši tā. Un tomēr viņš kļūdījās. Nākamajā dienā pēc atgriešanās Bārklija laukumā lords Olverstoks kopā ar savu sekretāru pārskatīja dokumentus un it kā nejauši ievaicājās: – Starp citu, Čārlz, vai jūs gadījumā nepazīstat kādu, kurš būtu ar mieru uzņemties Džesamija un Feliksa izglītošanu? Uz laiku. Nu, piemēram, trīs mēnešus.

– Nē, ser, ja vien…

Čārlzs apklusa. Lords Olverstoks, novērsies no dokumenta, ko pētīja, paraudzījās uz viņu, un pamanīja, ka viņš ir samulsis.

– Ja vien kas? Tu gribēji teikt, ka tomēr tev ir kāds padomā?

– Nē, nē, ser! Man tikai ienāca prātā, ka šim uzdevumam varētu būt piemērots Septimuss. Tikai man nekādā ziņā negribētos jums uzbāzties ar viņa kandidatūru, un, lūdzu, bez mazākās šaubīšanās…

– Septimuss?

– Mans brālis, ser. Pašlaik viņš cītīgi strādā, lai kļūtu par koledžas stipendiātu, bet es zinu, ka viņš uz vasaras brīvlaiku meklē privātskolotāja vietu. Manuprāt, šī viņam būtu piemērota vairāk nekā jebkura cita, ņemot vērā to, ka jūs grasāties Merivilus izmitināt Olverā. Septimuss varētu turp braukt katru dienu un joprojām dzīvot mājās, kas manam tēvam būtu ļoti pa prātam.

– Čārlz, jūs esat īsts sekretāru princis! – uzslavēja Olverstoks. – Tūdaļ pat uzrakstiet viņam! Protams, ja vien viņš nenobīsies no tik… enerģiskiem skolēniem.

– Nekādā ziņā, ser! – Čārlzs iesmējās. – Viņi Septimusam iepatiksies, un es esmu pārliecināts, ka arī zēniem viņš liksies visai pieņemams. Septimuss ir lielisks puisis, prot visdažādākās spēles un aizraujas ar sportu… – misters Trevors apklusa un nosarcis piebilda: – Protams, jūs pats par to spriedīsiet, ser! Jums nav jāpaļaujas uz maniem vārdiem.

– Vai tad tu, manu zēn, kaut reizi esi mani pievīlis? Uzaicini viņu pie mums nākamajā nedēļā! Es pieļauju, ka Felikss tad būs jau gana atkopies, lai varētu doties ceļā, un tavs brālis varēs iepazīties ar mis Merivilu. Un tas man lika atcerēties, ka rīt jāiegriežas Augšvimpolstrītā un jāpavēsta pēdējie jaunumi par Feliksu. Neļauj man to aizmirst!

Haritu plosīja visai pretrunīgas izjūtas. Pirmo satraukumu Harijam bija izdevies gaisināt, bet tam cits pēc cita sekoja gan cerību, gan dziļa izmisuma viļņi, turklāt tie nebūt nesaistījās ar Feliksu un skāra pašu Haritu. Kad Endimions bija viņai blakus, un tas notika visai bieži, visas raizes tūdaļ pat pazuda – viņš Haritu mīlēja, un uz viņa spēku varēja droši paļauties. Bezkaislīgs vērotājs sacītu, ka šis spēks bija tikai un vienīgi fizisks, taču Harita nekādi nebija nosaucama par bezkaislīgu vērotāju. Kad Endimions sacīja, ka Haritai nav pamata raizēties, ka viss būs labi, vai arī cēli pavēstīja, ka Harita droši visus rūpestus var uzticēt viņam, meitene tūdaļ pat nomierinājās; viņa ne reizi nesāka šaubīties par šā cēlsirdīgā cilvēka prātu vai izlēmību. Toties Endimiona prombūtnē Haritu māca šaubas; protams, viņa pat neiedomājās šaubīties par mīļotā labajām īpašībām, toties baidījās par to, vai patiešām viss varētu atrisināties iecerētajā veidā. Lords Olverstoks viņai šķita kā ļauns burvis, kurš ar vienu nūjiņas mājienu var aizsūtīt Endimionu tālu projām; Frederika savukārt no mīļas māsas pārvērtās par nepielūdzamu ienaidnieci. Par laimi, Frederikas prombūtne un tas, ka Endimions nebija pārāk noslogots ar dienesta pienākumiem, ļāva viņam Haritu apciemot visai bieži, tādējādi paglābjot viņu no grimšanas izmisumā. Viņš ieradās Augšvimpolstrītā, aizbildinoties ar to, ka it kā nācis apciemot Hariju vai pavadīt Hloju, tādējādi pat aizdomu māktajam Badlam nebija pamata viņu neielaist. Harijs, kurš Endimionu uzskatīja par lielisku puisi, uz šiem viltus manevriem skatījās caur pirkstiem, tomēr stingri uzmanīja, lai viss būtu piedienības robežās, un nekad nepameta Endimionu divatā ar Haritu ilgāk par pusstundu. Hloja no sirds juta līdzi mīlniekiem, un Harita viņai bija tikpat mīļa kā pašas brālis, tāpēc viņa allaž bija gatava sagādāt Endimionam iemeslu Augšvimpolstrītas apmeklējumam. Un tad liktenis sūtīja Haritai palīdzību gripas veidolā. Misis Dontriju šī liga piemeklēja daudz smagāk nekā citus. Pilnībā paļaudamās uz savu istabeni un pašas uzticamo māsīcu, misis Dontrija meitas nelaida savai guļamistabai pat tuvumā; viņu aprūpe tika uzticēta mis Plamlijai un Diānas guvernantei. Tā kā Hloja vairs nebija nekāda skolniece, bet mis Plamlija bija aizņemta vājinieces istabā, abas lēdijas neiebilda pret Hlojas un Haritas draudzību vai ekspedīcijām brāļa pavadībā.

Mis Vinšema gan nebija tik tuvredzīga. Uzzinājusi no misis Hērlijas par to, cik bieži Endimions pasācis uzturēties Augšvimpolstrītas namā, viņa uzreiz ķērās pie Haritas audzināšanas. Mis Vinšema norāja Haritu tik sirsnīgi, ka meitene nespēja valdīt asaras; vecā dāma piekodināja, ka Haritai jāizmet Endimions no prāta, jo Frederika nekad nepiekritīšot šādai savienībai.

Harija atnestā ziņa par to, ka Frederika grasās ģimeni aizvest no Londonas, mīlētāju sirdīs iesēja pamatotu satraukumu.

Pirmais atguvās Endimions. Viņš apgalvoja, ka spēs panākt, lai tiktu nosūtīts uz Remsgitu vai kādu citu piejūras kūrortu, lai slepus tiktos ar Haritu, kura nespēja rimties, jo viņu māca traģiskas priekšnojautas.

Un tajā laikā Londonā atgriezās lords Olverstoks. Nākamajā dienā viņš ieradās Augšvimpolstrītā un viesistabā sastapa vienīgi Haritu un Endimionu.

Jauniešu mulsums bija acīmredzams, un lorda monoklis to nekādi nepadarīja mazāk pamanāmu.

– Es ie-ie-r-ados uzzināt par… Feliksu, ser, – nomurmināja Endimions un nosarka līdz matu saknēm. – Un papļāpāt ar Hariju.

– Harijs tikko izgāja, – drosmīgi iestarpināja Harita. – Tikai uz mirklīti, un tālab es palūdzu brālēnu Endimionu pagaidīt, kamēr viņš atgriezīsies.

Lords Olverstoks, tikko valdīdams smieklus, atbildēja visai draudzīgi, taču mīlniekiem šis tonis izklausījās draudīgs. – Cik veiksmīgi, ka es ierados tieši īstajā laikā un varu atbrīvot tevi no raizēm, Endimion! Ar prieku jums pavēstu, ka Felikss ir sācis atlabt un jau drīz varēs atgriezties Londonā. Tev tagad vairs nav pamata te uzkavēties, Endimion! Ja tev bija kas svarīgs sakāms Harijam, tu vari atstāt viņam zīmīti, Badls to nodos. Un Harijs noteikti priecāsies tevi apciemot.

Pēc tam Endimionam nekas cits neatlika un bija iespējami cienīgi jādodas projām. Viņam gan ienāca prātā kāda gluži pārgalvīga doma, ka varētu visu izstāstīt lordam Olverstokam, taču viņš tūdaļ šo ieceri atmeta. Turklāt arī Haritas skatiena raidītās zīmes bija nepārprotamas; Endimions bija pilnīgi nesagatavots šādai sarunai. Viņam nebija pie rokas nekādu argumentu par labu laulībām ar Haritu, un viņa māte bija sacījusi, ka lords šo laulību noteikti neatbalstītu.

Kad durvis aiz Endimiona bija aizvērušās, marķīzs spēra soli tālāk istabā un sacīja: – Es esmu spiests jums aizrādīt, Harita, ka tagad, kad mājās nav ne jūsu vecākās māsas, ne arī mis Vinšemas un pat ne vecākā brāļa, jums nekādā ziņā nevajadzētu pieņemt jaunu džentlmeņu apciemojumus. Tas ir nepiedienīgi!

Nosarkusi Harita sāka trīcēt un tikai ar grūtībām izstomīja: – Bet viņš taču ir mūsu brālēns un Harija draugs. Viņš tikai apvaicājās par Feliksa labklāšanos…

– Jūs esat ļoti slikta mele, mans bērns, – aizrādīja lords Olverstoks. – Tas, protams, runā jums par labu, tomēr, lai piemānītu mani, jums vēl nepieciešams apgūt daudz lielāku pieredzi. Ak, nē! Dieva dēļ, neraudiet! Es nevaru paciest sieviešu asaras. Es jums došu labu padomu… nekad neuztveriet pārāk nopietni savus aplidotājus un turiet viņus izstieptas rokas attālumā.

Veltīgi Harita pūlējās pasmaidīt. Lords Olverstoks manīja, kā viņam uzmācas tik pazīstamā un stindzinošā garlaicība. Lielā piepūlē to aizgainījis, marķīzs ar tikko jaušamu ironiju sacīja: – Es jūtu jums līdzi, tomēr ņemiet vērā, ka šādi gaisīgi romāni var sagādāt gan prieku, gan sāpes un tie nekad nav ilgstoši. Jūs man, protams, neticēsiet, taču es to zinu pēc personiskās pieredzes. Jums tas šķiet šokējoši, vai ne? Tikai nestāstiet par to jūsu radiniecei!

Harita mazliet histēriski iesmējās, tomēr iebilda: – Tas nemaz nav tā!

– Protams. Kā jau parasti.

– Jūs to nesaprotat! – ar rūgtumu balsī izsaucās Harita.

– Tas ir gaužām muļķīgs apgalvojums, turklāt vēl arī neoriģināls. Katra paaudze saka vai domā, ka iepriekšējā neko nejēdz no dzīves un mīlestības. Un tagad pietiks par to, runāsim par kaut ko citu! Kad es devos projām no Hārtfordšīras, Felikss pirmo reizi jau bija apsēdies gultā un spēlēja kārtis ar Džesamiju. Turklāt viņam bija arī laba apetīte, tālab es varu secināt, ka jau visai drīz sagaidīsiet viņu atgriežamies.

– Kāds atvieglojums! – Harita vārgi pasmaidīja un noteica: – Mīļais Felikss.

Lordu Olverstoku šī meitene tik ļoti kaitināja, ka viņš vien ar lielām pūlēm apvaldīja vēlēšanos pateikt kaut ko īsti dzēlīgu. Harita atkal mirka asarās, bet šādas raudošas sievietes ieņēma vienu no pirmajām vietām lordu garlaikojošo faktoru sarakstā. Lords Olverstoks devās projām, tā arī nepavēstījis Haritai par plānoto pārcelšanos uz Olveru; viņš uzskatīja, ka tā būs daudz saprātīgāk. Nebija nekādu šaubu, ka muļķa meitene ir līdz ausīm iemīlējusies tikpat stulbajā brālēnā Endimionā un, ļoti iespējams, būtu sarīkojusi histēriju, ja uzzinātu, ka viņu kāds grasās aizvest projām no Londonas.

Olverstoks pieņēma, ka Endimions nemaz īpaši nopietni nedomā par laulībām ar Haritu, citādi taču lūgtu palīdzību radiniekam. Diemžēl marķīzs nezināja to, ka viņam tiek piedēvēta tieksme atrast savam mantiniekam izdevīgu partiju. Endimions allaž bija vērsies pie sava tēva ietekmīgā brālēna, ja radās kādi sarežģījumi. Iespējams, ka viņam bija uznācis kārtējais galantuma uzplūds, kas, cerams, visai drīz jau būs pagājis. Tomēr Harita, kā izskatījās, pret Endimionu juta patiesu kaislību un pilnībā varēja ieslīgt depresijā, ja viņas cerības tiktu sagrautas, tālab šo visu vajadzēja iznīdēt jau pašā saknē. Un marķīzs nolēma nopietni aprunāties ar Endimionu. Tā kā lords Olverstoks nekad agrāk neko tamlīdzīgu nebija darījis, šāda būtiska novirze no normas atstāja lielu iespaidu uz Endimionu, tomēr ne gluži tādu, kā bija cerējis viņa gaišība lords. Endimions nekavējoties pavēstīja Haritai par lorda Olverstoka iejaukšanos. Harita nobālēja un iesaucās: – Es jau to zināju! Viņš vēlas mūs izšķirt! Ko lai mēs darām?

– Kas par to? – vaicāja Harijs, kuram jau bija sākušas apnikt šo mīlnieku nedienas. – Tu taču neesi atkarīgs no viņa, vai ne, Endimion?

– Jā, bet viņš man izsniedz gaužām patīkamu naudas summu. Mans gada ienākums ir divi tūkstoši mārciņu, un kaut kad nākotnē gaidāms mantojums, tomēr, godīgi sakot, es uz to nekad īpaši neesmu paļāvies. Kā gan var būt pārliecināts par to, ka brālēns Olverstoks neapprecēsies?

– Viņa vecumā? Nedomāju vis! – iebilda Harijs. – Un, ja reiz viņš neapprecēsies, tad nevarēs tev atņemt mantojumu, vai ne? Ļaunākais, ko viņš varētu pasākt, būtu tevis aizsūtīšana uz ārzemēm. Lai esmu nolādēts, tomēr nesaprotu, kas tevi tik ārkārtīgi satraucis!

– Runa jau nav par viņu! – noburkšķēja Endimions. – Es nemaz nebaidos no brālēna Vērnona. Runa ir… par viņa māsām, manu māti un Frederiku!

Šis visai saraustītais lūgums pēc sapratnes, kā izrādījās, raisīja līdzjūtību. Harijam nebija pieredzes pārbaudījumos, kādi laikam jau gaidīja Endimionu, bet viņš juta instinktīvas vīrieša bailes, kad bija paredzamas sieviešu dusmas.

– Sasodīts, tas man neienāca prātā! – viņš iesaucās. – Varu iedomāties, kādu jezgu viņas sacels.

Endimions pateicīgi paraudzījās uz Hariju. – Tieši tā! Lai gan mana māte nekad nemēdz celt jezgu, – viņš piebilda.

– Bet… ja reiz tā…

– Viņa liekas gultā, spazmu mocīta, – paskaidroja Endimions. – Viņai ir vāja sirds. Ja es viņai pateikšu, ka grasos precēties ar Haritu, viņai sāksies lēkme, māsīca Herieta tūdaļ aicinās to sasodīto doktoru Helfordu, un abi skatīsies uz mani kā uz kaut kādu slepkavu. Un tas jau ir ārkārtīgi nelāgi. Nedrīkst taču novest līdz nāvei pats savu māti! Turklāt es viņu mīlu un nemaz nevēlos, lai viņa slimotu!

– Nē, nē, – iejaucās Harita, – arī es nevēlos satraukt misis Dontriju. Man viņas ir tik ļoti žēl!

Dziļi aizkustinātais Endimions satvēra Haritas delnu un sāka to kaismīgi skūpstīt, atkārtojot, ka viņa ir īsts eņģelis. Toties viņas brālis ieteica beigt vaimanāšanu un piebilda, ka Endimions sākšot dziedāt citu dziesmu, kad Haritai kļūšot žēl arī viņa.

– Un tas notiks jau pavisam drīz, vari nemaz nešaubīties. Uzskati, ka viņa ir eņģelis, ja žēlo pilnīgi visus, arī tos, kuriem nevar dot savu labvēlību. Es to sauktu par muļķību!

– Nē, nē, nē! – lūdzoši ierunājās Harita.

– Jā gan! – Harijs neatlaidās. – Es jau tevi brīdināju, Harita, ka galu galā tev nāksies žēlot pašai sevi! Tev pietrūkst tikai mazliet izlēmības! Kas par to, ja misis Dontrija un Frederika nebūs apmierinātas? Viņas to pārcietīs. Un tu, Endimion, neskaties uz mani kā satracināts vērsis! Es savai māsai sacīšu visu, ko uzskatīšu par nepieciešamu.

Harita, kuru bija sadusmojuši tik nepatīkami vārdi, metās viņu aizstāvēt sev neraksturīgā kaismē. Šās ķildas karstumā Endimions, kurš atzina Harija tiesības izturēties tā, kā brālim klājas, bija iegrimis dziļās pārdomās un piepeši iesaucās, izbiedēdams strīdniekus: – Jā, viņas to patiešām pārcietīs! – Pamanījis, ka brālis un māsa kā apstulbuši raugās uz viņu, Endimions piebilda: – Tieši kā tu teici, Harij, mana māte un Frederika to pārcietīs! Ja mēs varētu slepus sasiet šo mezglu, tad mēs viņu rīcību būtu bloķējuši no abām pusēm. Nebūtu ne kādu traču, ne spazmu! Un nevajadzētu mani sūtīt Dievs vien zina uz kurieni kaut kādā nenoskārstā misijā!

Klausoties tik nevainojami loģiskos vārdos, Haritas acis iemirdzējās, tomēr uz Hariju tie neatstāja nepieciešamo iespaidu. – Ko tu te velti nopūlies? Kā gan tu vari “sasiet to mezglu”, lai neviens par to neuzzinātu? Ja tu esi iedomājies, ka varēsi ar Haritu aizbēgt, tad tūdaļ pat šo ieceri aizmirsti! Un… ja tu biji iedomājies, ka es tev šajā ziņā palīdzēšu, tad varu sacīt, ka tev par mani radies visai aplams priekšstats.

– Tā es nekad nerīkotos! – paziņoja Harita.

Endimions koši nosarka.

– Un kāds tev ir priekšstats par mani, Harij, ja tu varēji iedomāties, ka es būtu spējīgs uz kaut ko tādu? Jābrīnās, ka tu vispār ļāvi Haritai ar mani satikties!

– Labi, labi, nu jau būs gana, – Harijs pārtrauca Endimiona runas plūdus. – Protams, ka es tā nemaz nedomāju! Bet… ja tu nebiji iecerējis bēgšanu, ko tad? Lai esmu nolādēts, taču citas iespējas to izdarīt slepeni es neredzu.

– Taisnība! – drūmi piekrita Edimions.

– Tātad, Dieva dēļ…

– Ak, man nekas tā īsti nebija padomā. Vienkārši likās, ka tas būtu lieliski.

Harijs jau pamazām sāka zaudēt pacietību, un situāciju izglāba kamīna pulkstenis, kas atgādināja, ka ir jau viens dienā un Endimionam laiks pildīt savus dienesta pienākumus. Viņš atvadījās un steigšus devās projām.

– Vēl nekad mūžā es neesmu sastapis tik stulbu cilvēku! – iesaucās Harijs. – Viņam vienkārši esot licies, ka tas būtu lieliski! Un vēl lieliskāk būtu, ja jūsu abu galvās atrastos kaut vai tik smadzeņu, cik ir zvirbulim! Diemžēl tā nav. Un man ir milzīgas aizdomas, ka nekad arī nebūs.

Harita jau atkal slīka asarās…

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

Pēc trijām dienām, kad Frederika un jaunākie brāļi atgriezās Londonā, stāvoklis joprojām bija visai saspringts, lai gan Harijs bija salīdzis mieru ar Haritu.

Vēl īsti nepārkāpusi pāri slieksnim, Frederika pamanīja, ka Harita izskatās bāla un nomocījusies, tomēr viņai īsti neizdevās ar māsu par to aprunāties, jo bija vēl daudz citu rūpju. Tikai pēc tam, kad bija pieraudzījusi, lai visa bagāža tiek ienesta mājā, sasveicinājusies ar kalpotājiem, izsaiņojusi Feliksa zāles un ar lielām pūlēm pārliecinājusi brāli atgulties, lai atpūstos pēc brauciena, Frederika varēja pievērsties Haritai un veltīt viņai nepieciešamo uzmanību. Viņa paaicināja māsu uz savu guļamistabu un lūdza palīdzēt izsaiņot mantas.

– Man ir tāda sajūta, it kā es nebūtu tevi redzējusi jau vairākus mēnešus! – Frederika sacīja. – Ļoti ceru, ka tik briesmīgus laikus mums vairs nenāksies piedzīvot!

– Varu vien iztēloties, cik briesmīgs tas bija tev! – Harita atteica un nodrebēja.

– Jā, tev tiešām taisnība, – atzina Frederika. – Ja nebijis Olverstoka, pat nezinu, kā es ar visu būtu tikusi galā. Es viņam esmu bezgalīgi pateicīga! Viņš tik mierīgi un pacietīgi izturējās pret Feliksu un tik ļoti mani atbalstīja, jo īpaši tajās divās dienās, kad jau baidījos, ka… Ak, ko nu, labāk par to nerunāsim! Vai tu arī biji sasirgusi, dārgā? Tu izskaties ļoti bāla!

– Nē, es esmu vesela. Tas viss tikai karstā laika dēļ.

– Tas ir pat ļoti iespējams. Arī es nemitīgi mokos ar karstumu, kas ir nomācošs pat laukos, bet šeit laikam jau bija vēl ļaunāk. Džesamijs stāstīja, ka Londonā esot tveice gluži kā peklē. Bet tas nekas! Es ceru, ka jau pēc dažām dienām mēs būsim jūdzēm tālu no šejienes. Vai Olverstoks tev pavēstīja par savu lielisko plānu?

– Nē, – atbildēja Harita un bažīgi pavērās uz māsu.

– Mēs brauksim uz Olveru un paliksim tur, cik vien ilgi to vēlēsimies, – sacīja Frederika, ņemdama ārā mantas no ceļasomas. – Var jau būt, ka man vajadzēja no šī piedāvājuma atteikties, tomēr tas bija pārāk vilinošs. Tieši tas, kas mūsu zēniem vajadzīgs! Tas ir Samersitā, pavisam netālu no Bātas… Mīļo dieniņ, tu tikai paskaties uz šo muslīnu! Kad mēs brauksim uz Olveru, es palūgšu, lai manas mantas sasaiņo tu! – Nesaņēmusi atbildi, Frederika pagriezās un ieraudzīja, ka Harita ir sagumusi krēslā un iespiedusi seju rokās. – Harita, mīļā, kas noticis?

– Es esmu tik ļoti nelaimīga! – Mīļais Dievs! Kas tad nu?

– Es negribu braukt uz Olveru!

Apslāpējusi aizkaitinājumu, Frederika rimti apvaicājās:

– Tu gribēji sacīt, ka labprātāk brauktu uz jūrmalu?

– Nē, es vispār negribu nekur braukt!

– Tu, Harita, laikam pilnībā neizproti situāciju, – noteica Frederika. – Feliksa veselības labad ir nepieciešams aizvest viņu ārpus pilsētas, bet, ja vasaras mēnešos te vienmēr ir tik smacīgs un putekļains, tad tas nepieciešams arī mums pašām. Vai tu baidies, ka tur būs garlaicīgi? Iespējams, ka pēc galvaspilsētas kādu laiku patiešām tā liksies, bet tev taču laukos nekad nav bijis garlaicīgi. Un Olvera ir brīnišķīga vieta! Vai atceries, kā ceļvedī bija rakstīts par turienes parku, dārziem un ezeru? Un Olverstoks teica, ka zēni varēšot makšķerēt foreles! Ja vien tu būtu redzējusi, kā, par to padzirdējis, nopriecājās Džesamijs! Tu taču nevēlēsies atņemt viņiem šādas izpriecas. Galu galā ne Džesamijs, ne Felikss mums netraucēja mūsu izklaidēs, vai ne?

– Nē, nē, es tā nebiju domājusi… Protams, viņiem turp ir jābrauc! Bet, ja vien es varētu, tad labprāt paliktu tepat. Ja Serafīna brauks kopā ar jums, es varētu apmesties Hārlijstrītā, domāju, ka nabaga krustmāte Amēlija priecātos par manu klātbūtni.

– Serafīna ar mums nebrauks, jo es nemaz viņai to negrasos piedāvāt. Es neredzu nekādu nepieciešamību pēc vecākas kompanjones. Ja arī man tāda liktos vajadzīga, tik un tā es nevarētu paļauties uz viņas pakalpojumiem, jo esmu zaudējusi viņas labvēlību. Un, ja runājam par to, ka tu varētu palikt kopā ar krustmāti Amēliju, tad šo ieceri uzreiz vari aizmirst.

– Ak, Frederika!

– Ja nevēlies, lai es zaudēju savaldīšanos, tad tūdaļ pat pārstāj šo gaušanos! – Frederika aprāja māsu. – Un vari arī vairs neizlikties. Goda vārds, Harita, es brīnos par tevi! Es lieliski zinu, ka Londonā tu gribi palikt Endimiona Dontrija dēļ!

– Es mīlu Endimionu! – paziņoja Harita ar augstu paceltu galvu. – Un viņš mīl mani!

– Tad jau nav nekādu iemeslu tādām sērām, – gluži mierīgi iebilda Frederika.

Harita cieši raudzījās uz māsu.

– Tu gribēji sacīt, ka piekristu mūsu laulībām?

– Kas var zināt, ko man nāksies darīt, ja tava pašreizējā aizraušanās izrādīsies ilgstošāka par iepriekšējām, – atteica Frederika.

– Tu man nemūžam neļausi apprecēties ar viņu! – drebošā balsī izdvesa Harita. – Tu gribi mūs izšķirt!

– Vai tāpēc, ka mums dažus mēnešus būs jāpadzīvo Olverā?

– Tu gribi mūs izšķirt, jo ceri, ka es viņu aizmirsīšu! – atcirta Harita. – Bet es Endimionu nemūžam neaizmirsīšu, Frederika! Nemūžam!

– Netaisi te histēriju! Un atceries, ka jau pēc diviem gadiem tu varēsi darīt to, kas pašai liksies tīkams.

– Tu nezini, ko nozīmē iemīlēties! – ar dziļu patosu izsaucās Harita.

– Nē, un atzīšos tev, ka priecājos par to. Ja iemīlēšanās nozīmē vienu vienīgu mirkšanu asarās, kliegšanu un visādu muļķību darīšanu. Un arī tu pati priecāsies, kad īsti būsi sapratusi, ko patiesībā jūti. Nestrīdēsimies! Man nebija nekādas vēlēšanās tevi sarūgtināt, tomēr es pēdējā laikā esmu tik daudz nervozējusi, ka vēl raizēties kaut kādu…

Viņa nepaguva pabeigt teikumu, jo Harita to izdarīja viņas vietā: – Kaut kādu muļķību dēļ! – Meitene izbrāzās no istabas.

Frederika pat nepūlējās viņu aizkavēt, jo baidījās, ka zaudēs savaldību. Viņai likās nežēlīgi un netaisni, ka pēc visām pārciestajām raizēm un grūtībām mājās viņu sagaida ar šādu scēnu. Iespējams, Harita nesaprata, ka pēc šādiem pārdzīvojumiem nav viegli atgūties, jo pretējā gadījumā droši vien nebūtu rīkojusi skandālu tikai īsu brīdi pēc māsas atgriešanās mājās. Frederika domāja, ka vainojams ir nogurums un tādēļ viņa ātri zaudējusi savaldīšanos. Pēdējā nedēļa Monka fermā, kuru Frederikai nācās vadīt bez Olverstoka atbalsta, izrādījās īpaši nomācoša. Frederika tik ļoti bija pieradusi pie Olverstoka vērsties pēc padoma un atbalsta, ka bez viņa jutās gluži vai bezpalīdzīga. Viņai pietrūka brālēna sabiedrības, kaut gan arī tam bija pamatots izskaidrojums – lai cik ļoti viņa mīlētu savus jaunākos brāļus, ar viņiem nebija iespējams sarunāties tā, kā ar Olverstoku vai kādu citu pieaugušo.

Izkarinādama kleitas, locīdama naktskreklus un izņemdama svārkus no ceļasomas, Frederika domāja par kopīgajām pastaigām ar Olverstoku un smaidīja, kad atcerējās, ko viņš bija sacījis. Šīs patīkamās, lai gan visai nostalģiskās atmiņas iztraucēja klauvējiens pie durvīm. Ienāca Harijs un uzreiz vaicāja: – Kas man jādzird, Fredij? Harita teica, ka tu grasoties pavadīt vasaru Olverstoka muižā Samersitā! Mani izbrīna, ka tu esi gatava būt viņam pateicību parādā jau tik lielā mērā, bet mani tas nemaz neapmierina! Es pilnībā esmu spējīgs arī pats parūpēties par savu ģimeni. Tieši tā viņam vari pateikt! Sacīšu vēl vairāk… ja tu varbūt nezini, kāda ir viņa reputācija, tad es gan to labi zinu un tālab neko tamlīdzīgu nepieļaušu.

– Nepieļausi, Harij? – biedējoši mierīgi pārvaicāja Frederika. – Tad varbūt arī sāc rūpēties par savu ģimeni! Līdz šim tu mūsu labā ne pirkstu neesi pakustinājis. Tu man pat nesameklēji mājvietu, kad es tev to lūdzu. Tu ļāvi, lai Endimions aplido Haritu, pat pamudināji viņu uz to, nepavisam neraizējoties par sekām. Tu nekad ne mazākajā mērā nemēģināji uzņemties atbildību un ar vieglu roku to uzticēji man. Un tagad, kad es esmu uz spēku izsīkuma robežas un mans brālēns – nevis brālis – mani atbalstījis, kā vien spējis… tev vēl pietiek nekaunības paziņot, ka tu te kaut ko nepieļausi, ka nevēlies būt viņam pateicību parādā, un brīnīties, ka es gan to vēlos. Tavai zināšanai, arī es to nemaz tik ļoti nealkstu, tomēr man nav citas izejas, jo ne uz vienu citu es paļauties nevaru. Ak tad tu brīnies? Vari droši ticēt, ka tu mani pārsteidz daudz vairāk nekā es tevi!

Frederikas balss nodrebēja, un viņa aizgriezās – tikpat satriekta, cik Harijs. Viņai izdevās savaldīties, runājot ar Haritu, bet viņa nebija gaidījusi, ka nespēs noturēties pret Hariju. Frederika nebija grasījusies viņu apbērt ar tik smagiem pārmetumiem, taču šajā reizē viņu pārņēma vēl nekad neizjustas dusmas. Piepeši Frederika attapās pilnībā iztukšota un palikusi bez spēka; acīs dzēla asaras.

– Piedod! – klusi noteica Frederika. – Es nevēlējos to sacīt, bet esmu tik ļoti nogurusi… Lūdzu, aizmirsti visu, ko tev sarunāju, un, ja iespējams, atstāj mani vienu!

– Ļoti labprāt, – sacīja Harijs.

Niknumā kūsādams, viņš izgāja no istabas, pazemojuma un dedzinošas netaisnības sajūtas pārņemts. Frederikas vārdos bija liela daļa taisnības, un tieši tas kaitināja Hariju. Kurš tad bija vainīgs, ka viņš neuzņēmās atbildību par ģimeni? Protams, ka Frederika pati! Ja viņš kaut vai tikai būtu mēģinājis iejaukties, kad viņa ģimenes vadības grožus bija saņēmusi savās rokās, saceltos īstens tracis. Kad Frederika bija lūgusi, lai viņš palīdz? Nekad, ja neskaita to pēdējo lūgumu parūpēties par Haritu viņas prombūtnes laikā. Vai viņš to neizdarīja? Izdarīja taču un ne ar vārdiņu nežēlojās, lai gan nācās atteikties no izklaidēm, kuras viņš bija tik ļoti gaidījis! Vai viņš sava prieka pēc bija kvernējis Londonā šīs pēdējās nedēļas? Nē taču, velns lai parauj! Viņš to darīja pēc Frederikas lūguma, jo pretējā gadījumā būtu devies uz Monka fermu. Kādu brīdi Harijs turpināja tādā pašā garā, uzdodot sev jautājumus un pats uz tiem atbildot strikti un kategoriski, tomēr īpašu apmierinājumu šī nodarbe viņam nedeva. Aizvainojums kļuva tikai lielāks. Kad Harita visai drīz sāka lūgties pēc viņa palīdzības, Harijs bija piemērotā dvēseles stāvoklī, lai ielaistos jebkādās avantūrās, ja vien tādējādi varēja ieriebt Frederikai.

Ņemot vērā to, ka visai drīz Haritai draudēja piespiedu atrašanās Olverā, viņa vēlējās apspriesties ar Endimionu un lūdza Hariju parūpēties par cienījamu iespēju abiem satikties vai vismaz nodot ziņu Endimionam. Protams, ka viņš bija tik labs! Viņš solījās jau tajā pašā vakarā apciemot Endimionu, un satikšanos varēja vienkārši noorganizēt. Viņi satiksies Kensingtonas dārzos, kurp viņš pats Haritu pavadīs.

– Ak, Harij! Es zināju, ka varēšu uz tevi paļauties! – izsaucās Harita.

Šādi vārdi bija kā dziedinošs balzams viņa azivainojuma sāpēs kaistošajai dvēselei. Kaut viena māsa spēj Hariju pienācīgi novērtēt! Žēl, ka to nedzirdēja Frederika, taču viņai agri vai vēlu kļūs skaidrs, ka Harijs ir nevis slaists, bet spēks, ar kuru jārēķinās.

Kad Frederika pirms pusdienām nokāpa lejasstāvā, viss Harija niknums jau bija izkūpējis. Viņš bija viens pats, Frederika piegāja brālim klāt, apskāva un noskūpstīja.

– Piedod, Harij! Es izturējos kā īsta fūrija. Ne māsa, bet kaut kāda ragana!

Aizvainojums ātri pazuda, tomēr viņš noteica: – Man jāatzīst, Fredij, ka no tavas puses tas bija ellīgi netaisni.

Harijs bija gatavs pierādīt māsai, cik ļoti viņa kļūdās, un, ja vien Frederika viņam to ļautu, labā oma ātri vien atkal atgrieztos pie viņa. Taču Frederikai pēc divām nesenajām scēnām sāpēja galva, viņa bija pārgurusi un vēlējās gulēt, nevis iesaistīties kārtējos strīdos.

– Jā, dārgais, es zinu, – ātri sacīja Frederika, – varbūt labāk parunāsim par kaut ko citu.

– Jā, bet tu pati sāki runāt par Endimionu un Haritu, tāpēc…

– Dieva dēļ, Harij, nevajag! – iesaucās Frederika. – Es nevaru un nevēlos strīdēties ar tevi.

Sajutis, ka vecākajai māsai viņa viedoklis neliekas nozīmīgs, Harijs jau atkal sadrūma un ledaini pieklājīgi noteica: – Kā vēlies.

Frederika saprata, ka atkal ir ievainojusi brāļa pašapziņu un viņai vajadzētu pārliecināt Hariju, lai viņš neapvainojas, taču tam bija nepieciešama pacietība un taktiska pieeja, taču tajā brīdī viņa šīs īpašības sevī atrast nespēja. Frederika tikai veltīja brālim noguruma pilnu smaidu, mierinot sevi ar domu, ka Harijs nekad ilgi neturēja ļaunu prātu.

Harita uz pusdienām ieradās mierīga, lai gan viņas acis bija saraudātas gluži sarkanas, un arī vēlāk, divatā ar māsu sēdēdama viesistabā ar šuvekli rokās, tikai atbildēja uz Frederikas jautājumiem, bet nepūlējās uzturēt sarunu.

Viņas agri devās pie miera, un Frederika noskūpstīja māsu. Sajuzdama, ka Harita cieši viņu apskauj, Frederika sajutās atvieglota.

Frederika aizmiga gandrīz uzreiz, taču Harita gulēja atvērtām acīm un ieklausījās, vai uz kāpnēm neatskanēs Harija soļi. Tos izdzirdējusi, Harita apsēdās gultā un gaidīja, jo brālis bija apsolījis pavēstīt, kādi bijuši viņa misijas rezultāti.

– Nāc! – viņa klusi sacīja, kad Harijs klusi pieklauvēja pie durvīm, un, kamēr viņš pat nebija paguvis tās aizvērt, jau vaicāja: – Vai tu viņu redzēji?

– Protams, ka redzēju. Un nerunā tik skaļi! – Harijs atsaucās, paraudzījies uz sienu, aiz kuras atradās Frederikas istaba.

– Un ko viņš teica? – jau klusākā balsī vaicāja Harita. – Kas mums, viņaprāt, būtu jādara?

– Viņš sacīja, ka viņam esot vajadzīgs laiks visu apsvērt, – Harijs atbildēja, apslēpis smīnu.

– Protams, tas taču viņam bija milzīgs satricinājums, – cienīgi noteica Harita.

– Mīļais Dievs, kā gan citādi! Viņš bija tik šokēts, ka sākotnēji spēja vien neskaitāmi atkārtot: “Kāda velnišķība!” Bet tu neraizējies, mēs ar viņu tiksimies rīt. Un mums vajadzēs izdomāt kādu ieganstu, jo Frederika noteikti gribēs zināt, kurp mēs dodamies.

– Nē, nē, Harij! Vai mums tiešām tas jādara? Es nevaru Frederiku mānīt! – žēlabainā balsī novilka Harita.

– Ja tā, tad tev labāk ar Endimionu netikties!

– Bet man vajag…

– Tad izbeidz gausties! Varbūt tev vajag kaut ko nopirkt?

Kārtīgi padomājusi, Harita atteica, ka viņai noderētu zīmēšanas papīrs, ja viņai nudien nāktos braukt uz Olveru. Viņi nolēma, ka tas varētu būt gana labs iegansts, un Harijs pēc tam devās gulēt, vēl pamudinājis māsu neļauties panikai.

No rīta Harita bija ārkārtīgi satraukta, taču liktenis viņai izrādījās labvēlīgs. Kad pienāca laiks doties uz Kensingtonas dārziem un vajadzēja atvadīties no Frederikas, viņa ieraudzīja, ka māsu apciemojis lords Baksteds.

Haritas ierašanās nodrošināja tik kāroto atelpas brīdi. Ļaunais ģēnijs bija mudinājis Kārltonu paspiest guļošajam Feliksam roku un izteikt cerību, ka viņš savai māsai vairs nekad neradīs tādas ciešanas. Frederika pūlējās iejaukties, taču tas viņai neizdevās. Lords Baksteds jau sen bija nolēmis, ka viņa ir pārmēru pielaidīga, tālab ar smaidu, kas sakaitināja visus trīs Merivilus, sacīja: – Tava māsa piedod itin visu, Feliks! Baidos, ka tu biji pelnījis to, kas ar tevi atgadījās. Vairāk es neko nesacīšu, bet…

– Es neklausītos jūsos, lai ko jūs arī sacītu! – Felikss piesarcis viņu pārtrauca un nikni nozibsnīja acis. – Jums nav nekādu tiesību! Jūs neesat mans aizbildnis!

– Pievaldi mēli, Feliks! – asi aizrādīja Džesamijs, piespiežot brāli pie spilveniem. Paraudzījies uz lordu Bakstedu, viņš, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, teica: – Ticiet man, ser, nav nekādas vajadzības tagad rāt manu brāli.

– Un manis rāšana ir nevis viņa, bet gan lorda Olverstoka darīšana! – kaismīgi pavēstīja Felikss. – Viņš mani nebāra, jo redzēja, ka esmu tik tikko dzīvs, bet pateica, ka es nožēlošu to, ka vispār esmu dzimis, ja vēl kādu reizi ko tamlīdzīgu izstrādāšu.

Bija pilnīgi skaidrs, ka Felikss atkal ir lieki satraucies, un vēl skaidrāks bija tas, ka nekādus atvainošanās vārdus no viņa izdabūt neizdosies, tālab Frederika patiesi nopriecājās, kad ieradās Harita.

Frederika ne mirkli nenoticēja paskaidrojumam, ka Harijs pavadīs māsu pēc iepirkumiem, bet, šo paskaidrojumu uzklausījusi, tikai pavaicāja: – Vai Lufru arī paņemsiet līdzi? Es jūsu vietā to nedarītu.

– Nē, nē, – atsaucās Harita un palaida vaļā suņa kaklasiksnu. – Viņš vienkārši zina, ka mēs dodamies projām, tālab centīsies izšmaukt pa durvīm mums līdzi. Es atvedu viņu pie tevis, Džesamij.

Zēns pamāja ar galvu un paņēma Lufru aiz kaklasiksnas, jo suns bija sācis apošņāt mirdzoši nospodrinātos lorda Baksteda apavus. Harita devās projām un priecājās, ka tikusi sveikā bez liekas izprašņāšanas.

Lai gan Frederika nebūtu māsu iztaujājusi arī tad, ja istabā neatrastos lords Baksteds. Viņa nevēlējās, lai māsa uztvertu viņu kā cietuma uzraudzi un pastāvīgi justu kontroli. Frederika pat nešaubījās, ka Harita devusies uz tikšanos ar Endimionu, taču māsu aizkavēt un neļaut turp doties pirms tik ilgas šķiršanās no mīļotā būtu pārmēru nežēlīgi, jo vairāk tālab, ka viņai līdzi devās arī Harijs.

Aizgainījusi šādas domas no prāta, Frederika centās novirzīt lorda Baksteda uzmanību, jo viņš jau bija pamatīgi sakaitinājis Džesamiju ar visai muļķīgiem jociņiem par iespējamo apmeklētāju izbrīnu par tāda milzeņa kā Lufra atrašanos viesistabā.

Tiesa, neviens no trijiem apmeklētājiem, kuri ienāca šajā telpā, nekādu izbrīnu gan neizrādīja. Pirmais ieradās Dārsijs Mortons, uz kuru lords Baksteds noskatījās ar neslēptu naidīgumu. Pēc dažām minūtēm tika pieteikta lēdija Elizabete un lords Olverstoks.

Šā paziņojuma efekts līdzinājās elektrošokam un lika misteram Mortonam dziļi nopūsties. Frederikas smaids bija visai daiļrunīgs, un nebija ne mazāko šaubu par to, ka lordam ar viņa aizbilstamajiem ir visai labas attiecības. Felikss priecīgi iesaucās: “Brālēn Olverstok!” un pūlējās izrausties no dīvāna, bet Džesamijs, ātri paklanījies lēdijai Elizabetei, sāka stāstīt lordam Olverstokam par kaut ko, kas bija atgadījies Monka fermā pēc viņa aizbraukšanas. Tā kā arī Feliksam bija kas stāstāms, bet Lufra, sajutis vispārējo uzbudinājumu, sāka skaļi riet, telpā labu brīdi valdīja īsta elles kņada. Lēdija Elizabete iesmējās un, paspiedusi Frederikai roku, sacīja: – Es zināju, ka viņi mīl Vērnonu, bet nebiju iedomājusies, ka viņa ierašanās radīs tik lielu troksni!

– Man jāatvainojas viņu vietā! – Frederika pasmaidīja. – Jūs laikam domājat, ka es esmu viņus audzinājusi kūtī.

– Es tā vis neteiktu, bet Feliksam droši vien ir kaitīgs tik liels satraukums. Varbūt Džesamijam vajadzētu brāli aizvest uz citu istabu?

– Nē, nē, – iebilda Frederika. – Olverstoks ar viņu lieliski tiek galā.

Tālākā notikumu gaita tikai apstiprināja viņas vārdus. Lords bez mazākās piepūles noklusināja jezgu, lika Feliksam atkal atgulties, bet Džesamijam “nomierināt Beludžistānas medību suni” un vēl piebilda: – Ja es gadījumā vēlēšos, lai mani padara kurlu kāds pārītis bļauru, tad noteikti par to paziņošu. – Šie gana indīgie vārdi tika uztverti nenoliedzami draudzīgi; lords Baksteds to ievēroja ar jaušamu izbrīnu un nepatiku. Viņa omu neuzlaboja arī tas, ka lords Olverstoks apsēdās blakus Frederikai un uzsāka ar viņu gandrīz intīmu sarunu. Tā kā lēdija Elizabete, kura sarunājās ar misteru Mortonu, iesaistīja diskusijā arī lordu Bakstedu, viņam nācās pievērst uzmanību dāmai, lai gan viņš labprātāk būtu noklausījies, ko viens otram saka Olverstoks un Frederika.

Tiesa, šī saruna bija visai piedienīga.

– Feliksam ir kļuvis jūtami labāk, – noteica Olverstoks.

– Man arī tā liekas. Viņš gan ir mazliet noguris no pārbrauciena, savukārt no karstuma, šķiet, atjaunojušās sāpes.

– Jo ātrāk jūs viņu aizvedīsiet uz Olveru, jo labāk. Vai jūs jau uzrakstījāt Naitonam?

– Šorīt. Kā jūs sacījāt, es pieminēju jūsu vārdu un ieliku aploksnē arī vēstuli, kuru man iedeva doktors Elkots.

Lords Olverstoks pamāja ar galvu. – Ceru, ka nedēļas beigās jūs varēsiet doties projām. Jā, starp citu, mājskolotāja meklējumos es laikam būšu pārsniedzis jūsu dotās pilnvaras.

– Jūs gribat sacīt, ka esat atradis pasniedzēju? – iesaucās Frederika.

– Nē, to izdarīja Čārlzs. Viņš piedāvāja savu brāli Septimusu, un es viņu nolīgu. Patlaban viņš viesojas Bārklija laukumā. Viņš ir visai patīkams jauns cilvēks un zēniem noteikti iepatiksies. Man atliek vien cerēt, ka arī jums.

– Nemaz nešaubieties! Mistera Trevora brālis nevar neiepatikties. Lūdzu, pasakiet misteram Trevoram paldies manā vārdā!

– Noteikti, lai gan jāatzīst, ka Septimuss ir tikpat apmierināts kā jūs. Viņš tieši meklēja mājskolotāja vietu vasaras brīvlaikam. Un, ja jūs apmetīsieties Olverā, tad viņš visu vasaru varēs dzīvot mājās, kas atrodas tikai dažu jūdžu attālumā. Paziņojiet, kad jums būs ērti ar viņu tikties, un es viņu atsūtīšu uz šejieni.

– Jebkurā laikā. Es patlaban no mājām nekur tālu nedodos, ja nu vienīgi izeju uz dažām minūtēm. – Frederika kādu mirkli klusēja un tad turpināja, it kā būtu piepeši kaut ko iedomājusies. – Kā būtu, ja Harijs ar viņu aprunātos? Man liekas, ka viņš vēlētos to darīt.

– Jūs nudien tā uzskatāt? Man drīzāk gribētos domāt, ka viņš to nevēlēsies. Ja viņš sāks pārbaudīt Septimusa izglītotību, tad tikai nonāks neveiklā situācijā. Septimuss patlaban mācās jau ceturtajā kursā un strādā, lai saņemtu stipendiju. Jā, starp citu, es neredzu ne Hariju, ne Haritu. Vai viņš joprojām māsu uzrauga pienācīgi?

Frederika pasmaidīja, tomēr, viņai atbildot, balsī bija dzirdams neliels saspringums. – Jā, liekas, viņš aizveda Haritu iepirkties. – Frederika tam pati neticēja un nemaz nebūtu izbrīnījusies, ja uzzinātu, ka tajā mirklī Harita sēž uz soliņa kādā nomaļā Kensingtonas dārzu stūrī kopā ar brāli un Endimionu, kuram pavēsta par to, ka abus grasās izšķirt uz mūžiem.

– Pārstāj reiz runāt muļķības! – sacīja Harijs. – Es jau simtām reižu tev atkārtoju, ka neviens jūs nevar izšķirt uz mūžiem.

– Nevar izšķirt uz mūžiem! – apstiprināja Endimions.

– Tiklīdz mani ieslodzīs Olverā…

– Jā, tas ir pats ļaunākais, – drūmi sacīja Endimions, saraucis pieri. – Es nebrīnīšos, ja viņi ir sazvērējušies! Olverstoks ir ļoti gudrs. Mani joprojām pārņem nelāga sajūta, kad atceros, kā viņš ieteica man neizrādīt tev pārāk lielu uzmanību. Viņš runāja visai draudzīgi, tomēr es uzreiz sapratu, kādu mājienu viņš cenšas dot, un izrādījās, ka man bijusi taisnība! Remsgitā es ar tevi varētu tikties, bet ne Olverā. Tur mani pazīst visi, un vari nešaubīties, ka atradīsies labvēlis, kurš noteikti visu izstāstīs Olverstokam, ja vien es parādīšos kaut vai desmit jūdžu attālumā no muižas.

– Un, kad mēs aizbrauksim no Olveras, tevi aizsūtīs uz kādu briesmīgu misiju! Un Frederika mani aizvedīs uz Greinārdu.

– Nē, ja Endimionu aizsūtīs misijā, – iejaucās Haritas saprātīgais brālis. – Un vispār es neticu, ka viņš tā rīkosies, jo Greinārda taču uz gadu ir izīrēta.

– Tad uz Herogeitu, lai Felikss varētu dzert ūdeņus! – vaimanāja Harita.

– Tas gan ir iespējams, – atzina Harijs.

– Es nebraukšu nekādā misijā! – piepeši paziņoja Endimions. – Es atvaļināšos no dienesta, un brālēns man nespēs to liegt. Teikšu vēl vairāk… tiklīdz es būšu to izdarījis, mani vairs nekas nekavēs apprecēties ar Haritu.

– Bet es vēl neesmu pilngadīga! – skumji izdvesa Harita.

– Tur jau tā lieta! Kad sāku domāt, ka nāksies gaidīt veselus divus gadus un arī pēc tam es varbūt nemaz nevarēšu ar tevi tikties… ar to jau būs pietiekami, lai bēgtu uz Skotijas robežu! Tikai nedomājiet, ka es grasos to darīt! – viņš piebilda un satraukti pavērās uz Hariju.

– Arī es nespētu izšķirties par šādu soli, – nodrebinājusies sacīja Harita. – Varbūt Frederika beidzot tomēr sapratīs, ka nav viņas varā mūs atrunāt… Tikai es vienalga esmu pārliecināta, ka viņa nepiekritīs.

– Mirklīti! – iejaucās Harijs, spēji iztaisnodamies. – Man liekas, ka esmu izdomājis. Kā gan man tas ātrāk neienāca prātā?

Divas satraukuma pilnas sejas pievērsās Harijam.

– Ko tu neiedomājies agrāk, dārgais? – vaicāja Harita.

– Tev taču nemaz nav vajadzīga Frederikas piekrišana! – viņš paziņoja ar draisku mirdzumu acīs. – Tavs aizbildnis esmu es, nevis viņa!

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

Frederika nobrīnījās vien, cik labi varēja justies pēc tam, kad bija kārtīgi nogulētas nākamās divas naktis. Nomāktais garastāvoklis un aizkaitināmība bija pagaisuši. Viņas rūpes bija iegūlušas marķīza prasmīgajās rokās, un viņai vairs ne par ko nebija jāuztraucas – ne par to, lai ģimene sagatavotos pārbraucienam no Londonas nama uz citu, kurš atrodas simtiem jūdžu tālumā, ne par saimniecības vadīšanu pēc pārcelšanās. Frederikai, kura jau kopš agras jaunības nebija varējus kārtīgi atvilkt elpu, šāds pavērsiens bija īstena svētlaime. Un tomēr viņa ar zināmām bažām gaidīja šos nākamos nošķirtības mēnešus, ko pavadīs mežu ielokā. Protams, par vientulību bažīties īsti nebija pamata, jo kopā ar viņu būs gan Harita, gan brāļi, gan pagaidām nepazīstamā misis Osmingtone, atraitnēs palikusī Olverstoka radiniece, kuru viņš sev piemītošajā valdonīgajā manierē bija nolēmis izmitināt Olverā. Un vēl tur būs arī Septimuss, un neapšaubāmi arī viņa māte ieradīsies viesos. Iesākumā droši vien tur viss šķitīs garlaicīgs un pārmēru kluss, pietrūks Londonā iegūto draugu, bet uz dažām dienām tur ieradīsies arī Olverstoks, un tas nozīmē jauku pārmaiņu viemuļībā. Turklāt viņš Frederikai bija atļāvis aicināt viesos jebkuru, ko vien viņa vēlētos, un vispār rīkoties tik brīvi, it kā māja patiesībā piederētu viņai. Frederika bija nospriedusi neturēt Olverstoku pie vārda – tā kā viņai nebija viegli izlemt, kuru draudzeni uzaicināt, tad šis lēmums bija pavisam vienkārši izpildāms.

Olverstoks grasījās viņus pavadīt uz Olveru – tā bija viena no viņa gluži negaidītajām idejām. Pieklājības pēc Frederika bija cēlusi iebildumus, bet viņš paziņoja, ka viņam tur esot darīšanas, tādējādi apklusinot viņas protestus. Visticamāk, šīs darīšanas nozīmēja Frederikas iepazīstināšanu ar māsīcu un pārliecināšanos, vai kalpotāji visu izdarījuši, lai pienācīgi sagaidītu atbraucējus. Kā gan Olverstoku kāds varēja uzskatīt par egoistu un bezsirdi? Frederikai bija grūti valdīt niknumu, iedomājoties par tādu netaisnību!

Galvenajos vilcienos viss ritēja labi. Misters Pīplovs uzaicināja Hariju kopā doties uz Braitonu; Badls un misis Hērlija priecājās par ilgstošo atpūtu pēc pamatīgās nostrādāšanās Londonas namā, bet Harita likās samierinājusies ar likteni, lai gan izskatījās visai nobēdājusies. Sēru uzplūdi itin bieži lika viņai izskriet no istabas ar nēzdodziņu pie acīm; Frederika atcerējās jaunākās māsas ciešanas pēc šķiršanās ar iepriekšējo nevēlamo precinieku un sprieda, ka šajā gadījumā viss pāries tikpat ātri.

Septimuss Trevors bija laipns un jautrs jauns vīrietis; jau no pirmās tikšanās reizes viņš iepatikās Frederikai un jaunekļiem, kas, protams, bija pats svarīgākais. Frederika tīšām viņus atstāja kopā, lai dotu iespēju labāk iepazīties, un mazliet šaubījās par Feliksu, kuram atšķirībā no Džesamija nebija tik kaislas vēlēšanās mācīties; kad Frederika atgriezās istabā, Felikss viņai pavēstīja, ka šis misters Trevors zinot daudz vairāk par iepriekšējo misteru Trevoru – tā esot izdevies noskaidrot sarunā par akmeņogļu gāzi un transmisiju ar saspiesta gaisa palīdzību. Tā nu beigās Frederikai bija palikušas tikai vienas nopietnas raizes – Feliksa veselība. Par to Frederika nebeidza satraukties, līdz pie viņiem ieradās Viljams Naitons. Puisim nenoliedzami bija kļuvis daudz labāk, tomēr viņš ātri nogura, tikpat ātri uzbudinājās, bet viņa agrāko jautro dabu bieži vien nomainīja aizkaitināmība un reizēm pat īdzība un kaprīzums. Frederikai bija aizdomas, ka šad tad Feliksam joprojām paaugstinās temperatūra.

– Es domāju, ka laukos viņam kļūs labāk, tomēr nespēju neraizēties, – Frederika sacīja Olverstokam.

– Nē, un ne par ko citu arī nespējat domāt, vai ne, Frederika?

– Laikam jau jums taisnība, – viņa atzinās. – Bet es cenšos!

– Ja Naitons pavēstīs labas ziņas, vai tad jums tas būs pa spēkam?

– Ak, tas būtu neizsakāms atvieglojums! Jā, protams, tad es to varētu.

– Priecājos, – viņš noslēpumaini noteica. – Es esmu visai pārliecināts, ka tieši tādus jaunumus viņš jums arī stāstīs, un ceru, ka tas notiks ātri.

– Sers Viljams ieradīsies ceturtdien pirms pusdienlaika.

– Labi! Tad jau es, – sacīja lords Olverstoks, – atnākšu pēc pusdienlaika.

– Protams! – viņa sacīja, un skatiens uzzibsnīja. – Nav nekādas vajadzības man to atgādināt. Ceru, ka sers Viljams neieradīsies brīdī, kad Felikss būs nelāgā omā. Viņš jau tagad ir saīdzis un apgalvo, ka šis ārsts noteikti esot garlaicīgi uzmācīgs tips un ka viņš nevēlas, lai ārsti atkal viņu tirdītu. Turklāt viņš nemaz nepriecājas par to, ka nāksies palikt gultā, kamēr ārsts nebūs beidzis apskati. Ja Felikss sāks uzvesties pārāk nevaldāmi, palūgšu, lai Harijs kaut kā novērš viņa uzmanību.

Tomēr ceturtdienas rītā, kad Frederika palūdza ataicināt Hariju uz Feliksa istabu, Badls atteica, ka Harijs kaut kur izgājis.

– Ak tā? – Frederika diezgan neizteiksmīgi bilda. Viņa iedomājās, ka varbūt vajadzētu paaicināt Haritu, taču tieši tajā rītā Harita atkal bija izlēmusi atteikties no brokastīm un birdināt asaras tējas tasē, un Frederika nolēma likt viņu mierā.

– Iespējams, ka misters Harijs aizvedis mis Haritu pastaigā, jo viesistabā viņas nav, – ieteicās Badls.

Frederikas oma mazliet uzlabojās. Viņa jau bija nospriedusi, ka Harijs devies izklaidēties, kamēr viņa jaunāko brāli apskatīs viens no labākajiem Londonas ārstiem, taču nu saprata, ka ir bijusi netaisna. Viņš pūlējies palīdzēt un aizvedis Haritu no mājas.

– Tā tas varētu būt, – sacīja Frederika. – Nekas, tad es aiziešu pie Džesamija.

Brālis bija iegrimis grāmatu pasaulē, taču uzreiz piekrita palīdzēt un novērst Feliksa uzmanību. Atbildot uz Frederikas atvainošanos, viņš noteica: – Jau sen bija laiks, lai kaut viens no mums tev palīdzētu.

Džesamijs izgāja no istabas, un Lufra sekoja viņam pa pēdām.

Brāļa vārdu aizkustināta, Frederika viņam vēl uzsauca, ka tas droši vien būs tikai uz īsu laiku, jo jau pavisam drīz jāierodas seram Viljamam; pēc tam Frederika devās lejup pa kāpnēm, lai ar saimniecības vadītāju apspriestos par to, kā labāk pirms aizbraukšanas sakārtot māju.

Viņai nekur tālu nebija jāiet. Misis Hērlija nāca viņai pretī un otrā stāva kāpņu laukumiņā apstājās, lai mazliet atvilktu elpu pirms kāpšanas augstāk.

– Hērlij, jums nevajadzēja kāpt augšā! – ieteicās Frederika. – Es jau biju ceļā pie jums.

– Jā, kundze, es zinu, ka man to nevajadzēja darīt. Ne jau ar manu sirdi, kas sitas kā neprātīga, – piekrita saimniecības vadītāja. – Taču es uzskatīju par savu pienākumu jums beidzot to pateikt!

Šis daudzkārt dzirdētais teikums parasti nozīmēja, ka radušās kādas sīkas mājsaimniecības nebūšanas, un Frederika nesāka pārāk satraukties. Viņa sacīja: – Vai manu! Kas atgadījies? Iesim uz viesistabu, un jūs man izstāstīsiet.

– Dievam zināms, mis Frederika, – sacīja misis Hērlija, sekodama Frederikai uz viesistabu. – Es negrasījos jums uzkraut vēl šo, saprotot, cik satraukumu jums jau tāpat ir, tomēr šajā reizē sapratu, ka jums tas noteikti jāuzzina.

“Saplēsts porcelāns!” nodomāja Frederika.

– Bet, – turpināja misis Hērlija, – tiklīdz Džimaima atnesa man to zīmīti… viņa prot izlasīt tikai drukātos burtus un arī tos pašus ar lielām grūtībām… es sev sacīju: “Ārsts vai kāds cits, bet mis Frederikai tas tūdaļ jāredz!” Lai gan domāju, ka viss bija tīšām izdarīts tā, lai jūs šo zīmīti iespējami ilgāk nepamanītu. Ja es nebūtu aizsūtījusi Džimaimu uz mis Haritas istabu noņemt aizkarus mazgāšanai, tad tur vēl ilgi neviens nebūtu iegājis, jo grīda tika izslaucīta un gulta saklāta jau tad, kad mis Harita vēl brokastoja.

– Mis Harita? – Frederika kļuva uzmanīga.

– Mis Harita, – apstiprināja misis Hērlija. – Tā zīmīte bija nolikta uz tualetes galdiņa, un Džimaima nodomāja, ka tā ir vēstule, kas jānosūta, un atnesa to man. Tā ir jums, mis Frederika!

– Man… – Frederika gandrīz izrāva zīmīti misis Hērlijai no rokām.

– Un uz galdiņa nebija ne mis Haritas ķemmes, ne matu suku, ne smaržu flakoniņa, ko jūs viņai iedevāt… Vispār tur nebija nekā no ierastajām lietām, – misis Hērlija vēstīja gluži kā ļauna likteņa balss.

Frederika gan tam vairs nepievērsa īpašu uzmanību, jo tas nebija nepieciešams. Zīmīte acīmredzot bija rakstīta īpašā emociju uzplūdā. Tā bija asarām slacīta un gandrīz neizlasāma, tomēr pirmie teikumi bija nepārprotami: “Visudārgā, mīļā Frederika! Kad tu lasīsi šos vārdus, es jau būšu precējusies un atradīšos daudzu jūdžu tālumā no šejienes.” Tālāk bija vieni vienīgi briesmīgi kricelējumi, it kā Haritai vairs nebūtu bijis skaidrs, ko vēl rakstīt tik steidzīgā brīdī.

Svarīgs Frederikai šķita tikai pats sākums. Viņa cieši skatījās uz zīmīti, līdz vārdi sāka dejot acu priekšā; likās, viņa īsti nespēj noticēt tam, ko redzēja.

Misis Hērlija pieskārās Frederikas rokai, un šis pieskāriens it kā izrāva Frederiku no sastinguma.

– Apsēdieties, mis Frederika, mana dārgā! – sacīja misis Hērlija. – Es jums tūdaļ pat atnesīšu glāzi vīna, nav nekādas nepieciešamības saukt Badlu.

– Nē, nē, es nevēlos vīnu! Man jāpadomā… Man jāpadomā! – Tomēr viņa ļāva, lai misis Hērlija apsēdina viņu krēslā un mēģināja izburtot atlikušo tekstu zīmītē. Likās, ka tur bija vieni vienīgi lūgumi piedot, kas jaucās kopā ar apliecinājumiem, ka tikai dziļš izmisums piespiedis rakstītāju spert šādu briesmīgu soli. Frederikai šķita, ka paraksts vēsta: “Tava šausmīgā Harita.” Tomēr, ciešāk papētījusi, Frederika atklāja, ka tur ir divi vārdi: “Šausmīgi sagrautā.” Frederika nodomāja, ka pirmais variants laikam šajā gadījumā būtu atbilstīgāks.

Viņa paraudzījās uz saimniecības vadītāju. – Hērlij… man nav ne jausmas, ko šajā situācijā varētu iesākt. Tomēr es jūs ļoti lūdzu, nevienam neko nestāstiet!

– Protams, kundze! Varat uz mani paļauties.

– Pateicos! Jūs, protams, jau nojautāt, kas noticis.

– Jā, gan, mis Frederika! – drūmi attrauca misis Hērlija. – Un zinu, kurš visā vainojams. Ja kāds, kura vārdu es nevēlos minēt, būtu pildījis savu brāļa pienākumu, tas smukulītis te nesēdētu stundām ilgi, par spīti tam, ka mēs ar Badlu brīdinājām mis Haritu. Tad nu viņa arī aizbēga! Mīļais Dievs, kā gan viņa vispār kaut ko tādu varēja izdomāt? Un tagad ļaudis runās, ka ābols no ābeles tālu nekrīt, jo viņas nabaga māte taču arī izdarīja kaut ko līdzīgu!

– Ja vien es varētu kaut ko izdomāt, – teica Frederika, nepievērsdama uzmanību saimniecības vadītājas vārdiem. – Lai gan… tagad man gandrīz gribas likties mierā, lai notiek kas notikdams! Šādi izrīkoties tieši tagad… Ak nē, ko es te runāju! Ja es būtu izturējusies laipnāk un būtu izrādījusi lielāku līdzjūtību… – Viņa nodrebēja. – Hērlij, man jāsatiek lords Olverstoks! Ja vispār kāds spēj man palīdzēt, tad tas būs viņš. Pasakiet Ouenam, lai atved kādus ratus, tagad nav laika meklēt karieti! – Pusceļā uz durvīm Frederika apstājās. – Ak, pavisam izkrita no prāta! Sers Viljams Naitons!

– Man arī tas ienāca prātā, – atsaucās saimniecības vadītāja. – Uz ielas parādījās kāda kariete, un es uzreiz atcerējos par šo džentlmeni. Liekas, tā apstājās tieši pie mūsu mājas… jā, taisni tā!

Frederika ātri apsēdās pie galda, paņēma papīra lapu un iemērca spalvu tintnīcā. – Es viņam uzrakstīšu, – viņa sacīja. – Pagaidiet tepat, Hērlij! Un pēc tam iedosiet šo vēstuli Ouenam. Pasakiet, lai nekavējoties to aizgādā uz Olverstoka namu! Pulkstenis vēl nav divpadsmit, tātad viņa gaišība lords vēl būs mājās. Un piekodiniet, lai Ouens vēstuli nodod viņam tieši rokās, nevis kādam sulainim vai kalpotājam. Vai tas ir sers Viljams?

– Jā, un viņam rokā ir ārsta soma, kā jau jūs paredzējāt, mis, – stāstīja misis Hērlija, kas tobrīd stāvēja pie loga. – Tikai man liekas, ka viņš nemaz pēc ārsta neizskatās. Tik kārtīgi ģērbies! Badls viņu ielaida, kā jau jūs likāt.

– Mīļais Dievs, viņš taču jau tūdaļ būs šeit! – iesaucās Frederika. Viņa ātri parakstījās īsās vēstulītes beigās un tik tikko paguva to aizzīmogot, kad Badls jau pieteica, ka ieradies sers Viljams Naitons.

Frederika piecēlās, atdeva salocīto vēstuli misis Hērlijai un tik savaldīgi, cik vien spēja, devās pretī doktoram seram Viljamam. Viņa cerēja, ka pat tad, ja doktoram Naitonam viņas laipnība būtu likusies stīva un atbildes ne pārāk sakarīgas, viņš to droši vien uzskatītu par kautrības pazīmi vai arī par bailēm uzklausīt viņa spriedumu. Izskatījās, ka viņu nudien nepārsteidza lēdija, kas atbildēja ar “jā”… “nē”… “neatceros”… “es padomāšu”… Ārsts neizrādīja pat nepacietību, un viņa miers palīdzēja Frederikai saņemties un uzmanīgāk ieklausīties viņa vārdos, uz laiku aizmirstot par Haritu.

Tikpat veiksmīgi sers Viljams tika galā arī ar Feliksu. Ieraudzījis puiša drūmo seju, viņš jauki pasmaidīja un sacīja: – Sveicināts! Kā tad tev klājas? Jā, es esmu kārtējais uzmācīgais ārsts. Laikam jau viņi tev pamatīgi ir paguvuši apnikt?

Felikss nosarka un sarokojās ar doktoru Viljamsu.

– Labdien, ser! Nu jau es atkal jūtos pavisam labi, goda vārds! Un manai māsai nebija nekādas vajadzības jūs aicināt.

– Jā, tu nudien neizskaties slikti, – piekrita sers Viljams. – Bet, ja reiz esmu ieradies, laikam jau būs labāk, ja es tevi apskatīšu.

Felikss pakļāvās un apskates beigās pavaicāja, vai drīkst celties.

– Protams, ka drīksti, – atteica sers Viljams. – Tev ir nepieciešams svaigs gaiss, tālab tavs… viņš taču ir tavs brālis, vai ne?.. lai aizved tevi uz parku. Te ir tik neciešami smacīgs! Kā nopratu, jūs visi dosieties uz Samersitu? Es tevi patiešām apskaužu!

Frederika jautājoši paraudzījās uz Džesamiju; viņš atbildei pamāja ar galvu, un viņa pavadīja seru Viljamu uz blakus esošo viesistabu.

Ārsts uzkavējās apmēram divdesmit minūtes un zināmā mērā sniedza Frederikas dvēselei mierinājumu. Viņš sacīja, ka nevarot pilnībā izslēgt komplikāciju iespējamību, tomēr esot maz ticams, ka tādas radīsies, ja vien viņa norādījumi tiks ievēroti ar lielu rūpību. Sers Viljams izteica komplimentus par doktora Elkota darbu, tomēr izrakstīja citas zāles un piebilda, ka tās Feliksa atveseļošanās periodā būšot piemērotākas un vairāk palīdzēšot. Pēc tam viņš devās projām un, saprotoši pasmaidījis, ieteica Frederikai tik ļoti neraizēties par brāli.

– Tas viņu vienīgi lieki satrauks, – sacīja sers Viljams. – Es te uzrakstīju Bātas ārsta vārdu un adresi; uz šo speciālistu jūs varat pilnībā paļauties. Tomēr, godīgi sakot, nedomāju, ka jums viņa pakalpojumi būtu vajadzīgi.

Tostarp Ouens jau bija nogādājis Frederikas vēstulīti lordam Olverstokam. Tieši tobrīd marķīzs kopā ar lēdiju Elizabeti posās doties uz izstādi Karaliskajā akadēmijā. Lēdija Elizabete uzskatīja, ka ir bijusi absolūti kliedzoši nevērīga, līdz šim to vēl neapskatījusi, turklāt viņa jau nākamajā dienā nolēma beigt savu ieilgušo ciemošanos Londonā. Lorda Olverstoka dienaskārtība lēdijai Elizabetei visai maz rūpēja, un viņa paziņoja, ka brālis šajā reizē varētu viņu pavadīt, jo lielāko laika daļu atstājis vienu un tālab vienu reizi varot piecelties arī agrāk.

Lords Olverstoks ātri izlasīja Frederikas vēstulīti un pamāja ar galvu Ouenam, norādot, ka viņš var doties projām.

– Kas atgadījies, Vērnon? – ievaicājās lēdija Elizabete.

– Vai Felikss?

Viņš iedeva māsai Frederikas vēstulīti.

– Nezinu, Elizabete… piedod, tomēr tev nāksies mani atbrīvot no pienākuma tevi pavadīt uz šo izstādi.

– Nemaz nesāc! Es došos tev līdzi! Man ir ļoti bail, ka viņiem atkal atgadījusies kāda nelaime. “Lūdzu, atbrauciet nekavējoties! Man nav laika paskaidrot sīkāk, to pagūšu, kad tiksimies. Lūdzu, nekavējieties!” Tā nabaga meitene taču jūk vai prātā no satraukuma!

– Jā. Un tālab mēs nekavēsimies, – īsi sacīja lords Olverstoks.

Viņi ieradās Augšvimpolstrītā tieši brīdī, kad Frederika bija pavadījusi brāļus uz parku un pati kā pusnemaņā kāpa augšā uz viesistabu, lai atkārtoti mēģinātu saprast kaut ko vairāk no Haritas vēstules. Kad Olverstoks uzskrēja pa kāpnēm, atstājot māsu aizmugurē, un iegāja viesistabā bez pieteikšanas, Frederika strauji pielēca kājās un pateicīgi iesaucās: – Es zināju, ka jūs atbrauksiet! Es atvainojos, ka vēstulīte bija tik sasteigta, bet jau bija ieradies sers Viljams, un man pietrūka laika…

– Tas nav svarīgi, – viņš pārtrauca Frederiku. – Kas īsti atgadījies? Vai kaut kas Feliksam?

– Nē, nē, viņam viss ir labi! Sers Viljams uzskata, ka pavisam drīz viņš jau būs pilnībā atveseļojies. Bet ir daudz, daudz ļaunāk… nē, ne jau to es gribēju sacīt…

– Rāmāk, mans bērns! – Olverstoks cieši paspieda viņas rokas. – Ja reiz jūs vēlaties, lai palīdzu, tad nāksies vien visu man izstāstīt. Tikai lieki neceliet traci.

Lēdija Elizabete, kas tobrīd jau bija nostājusies uz sliekšņa, dzirdēja šo aizrādījumu un neizpratnē samirkšķināja plakstus, bet Frederika saņēmās, ar mokām pasmaidīja un sacīja: – Pateicos! Es apzinos, ka uzvedos neciešami. Patiesībā es domāju, ka pat jūs nespēsiet palīdzēt. Es īsti nezinu, kālab lūdzu jūs ierasties, taču tā bija pirmā doma, kas ienāca man prātā, pirms spēju kaut ko vairāk apsvērt. Tomēr baidos, ka tas vienalga ir bezjēdzīgi…

– Un es joprojām neko nesaprotu, – noteica lords Olverstoks.

– Ak, atvainojiet! Es ar mokām spēju jums to pateikt… māsīca Elizabete, es jūs pat nepamanīju!

– Par to nesatraucieties, mana dārgā! Es ierados jums palīdzēt, ja vien tas būs manos spēkos, taču laikam jau jūs vēlaties ar lordu Olverstoku parunāt divatā. Ja tas ir tā, tad es došos projām.

– Nē! Jūs esat tik ļoti laipna! Es cerēju, ka izdosies to visu paturēt noslēpumā, taču tagad liekas, ka tas nebūs iespējams. – Frederika sāpīgi nopūtās. – Redziet… Harita… viņa aizbēga ar Endimionu!

Lēdija Elizabete noelsās, bet lords Olverstoks diezgan rāmi apvaicājās: – Vai jums ir kādi pierādījumi? Man nešķiet, ka Harita būtu spējīga uz šādu varoņdarbu, bet, ja Endimionam bija pa spēkam viņu pārliecināt, tad man jāatzīstas, ka esmu pamatīgi kļūdījies, vērtējot viņa raksturu. Mans pastulbais brālēna dēls ir paradis strikti ievērot pieklājības normas, māsīca Frederika.

Viņa klusējot pasniedza lordam Olverstokam Haritas atstāto vēstulīti; lords paņēma monokli. Lēdija Elizabete pieveda Frederiku pie dīvāna un sacīja: – Mana dārgā, jūs droši vien kļūdāties! Vai tiešām būtu iespējams, ka viņi devušies uz Gretnagrīnu?

– Domāju, ka tieši tā arī ir, – atteica Frederika. – Kur tad vēl varētu…

– Tad jums jāizmet šādas domas no galvas! – iejaucās lords Olverstoks, nolicis vēstuli. – Kur palikusi jūsu drosme, Frederika? “Kad tu lasīsi šos vārdus, es jau būšu precējusies un atradīšos daudzu jūdžu tālumā no šejienes.” Pat tik liela tukšgalve kā Harita nevarēja pieņemt, ka jau pēc stundas vai divām būs nonākusi pie Skotijas robežas. Mums nudien ir paveicies, ka viņa nav aizraudājusi projām arī vēstules sākuma tekstu!

– Kurp tad viņi varēja doties? – vaicāja Frederika.

– Pagaidām es to vēl neesmu izdomājis. Un šaubos, vai man tas vispār izdosies, tomēr kaut kas varētu noskaidroties.

– Tad jau sanāk, ka viņa mierīgi varēja arī nepūlēties un man nerakstīt, – Frederika sacīja un nopūtās.

Lords Olverstoks neatbildēja, bet vēl vairākas minūtes turpināja drūmi pētīt vēstuli, un lēdija Elizabete mierinoši glāstīja Frederikas roku. Klusums ieilga. Tad lords Olverstoks ierunājās. – O! – viņš sacīja. – Te ir rakstīts “licence”, nevis “liktenis”! Tagad šā labirinta atslēga ir jums rokās, Frederika! Žēl, ka iepriekšējo vārdu neizlasāmu padarījis milzīgs tintes traips, taču tas noteikti ir “īpaša”. Jūsu māsa, mana dārgā, ir apprecējusies, jo saņēmusi “īpašu licenci”. Neesmu pārliecināts, ka to var nosaukt par bēgšanu, taču tam vairs nav nozīmes. Situācija nav tik bezcerīga, jo man vismaz nenāksies tam pārītim sekot līdz pat Skotijas robežai. Atzīstos, ka tādas izredzes man uzdzina šausmas. Mums tagad nepieciešams tikai aizmiglot acis ņirgām un tenkotājiem. Un tas man sagādās milzīgu baudu! Interesanti, kurš gan Endimionam pateica, ka viņš varētu apprecēties, ja saņemtu īpašo licenci?

– Viņš taču to nedrīkst! – iebilda Frederika. – Harita vēl ir nepilngadīga.

– Vai tu gribi sacīt, ka, tavuprāt, Endimions ieguvis licenci, samelojot par Haritas vecumu? – ievaicājās lēdija Elizabete. – Es nespēju tam noticēt! Tas taču ir nopietns pārkāpums!

– Nē, tā es nedomāju, – atteica lords Olverstoks. – Endimions varbūt arī ir pamuļķis, taču noteikti nav nelietis, mana dārgā Elizabete! Viņš nekad neprecētos ar Haritu ne viltus ceļā, ne arī bez viņas aizbildņa atļaujas.

– Ja tu neesi viņas aizbildnis, kurš tad ir?

Lords Olverstoks neatbildēja. Viņš vēroja Frederiku ar zināmu uzjautrinājumu un redzēja, ka viņa sastingst.

– Harijs! – iesaucās Frederika. – Harijs!

– Tātad?

Frederika spēji piecēlās, un neticību viņas skatienā aizstāja dusmas.

– Kā gan viņš to spēja? Ak, kā viņš to spēja… Palīdzēt Haritai noslēgt tik postošu laulību… Un Harita? Nemaz nebrīnos, kāpēc viņa tik ļoti raudāja brokastu laikā. Viņu mocīja sirdsapziņa!

– Patiesi? – ieinteresēti vaicāja lords Olverstoks. – Viņa neapšaubāmi bija lējusi asaras arī brīdī, kad rakstīja šo sacerējumu. Kādi asaru plūdi! Kā jums šķiet, vai viņa turpināja birdināt asaras arī tad, kad kopā ar Endimionu stāvēja pie altāra?

– Nezinu, un man tas ir vienalga! – attrauca Frederika, sākdama soļot pa istabu uz priekšu un atpakaļ, it kā viņas niknumam būtu vajadzīga kaut vai šāda iespēja izpausties.

– Un visiem pārējiem arī! – piekrita lēdija Elizabete. – Nē, nudien, Vērnon! Kā gan tu spēj būt tik nenopietns! Tas taču nav nekāds farss!

– Bet visai spēcīgi pēc tāda izskatās, – lords Olverstoks attrauca.

– Vai jūs domātu tāpat, ja mēs tagad runātu par kādu no jūsu māsām? – nikni apvaicājās Frederika.

– Mana dārgā, par to varat būt pilnīgi droša! Ja kaut kas tāds atgadītos, piemēram, ar Luīzu… Nē, man laikam labāk patiktu, ja šāda loma tiktu iedalīta Augustai. – Frederika noelsās, bet tad nenoturējās un sāka smieties.

– Tā jau ir labāk! – iedrošinoši sacīja lords Olverstoks.

– Varbūt tagad mēs varētu mierīgi padomāt par radušos situāciju.

Frederika neatbildēja, bet pēc īsa brīža atgriezās pie dīvāna un apsēdās. – Ja jūsu pieņēmums ir pareizs, tad jau nekas vairs nav līdzams, vai ne? Ja man būtu bijis kaut mazliet vairāk laika izlasīt to vēstuli un padomāt, tad es arī būtu sapratusi, ka vairs nav nekādas iespējas mainīt faktu, ka laulības jau ir notikušas. – Viņa skumji pasmaidīja. – Tad jau es velti esmu jūs traucējusi. Piedodiet, brālēn!

– Nepavisam ne velti! – lords Olverstoks iebilda. – Protams, ka es nespēju novērst šīs laulības, taču es varu palīdzēt jums nepieļaut, lai viss sarežģījas vēl vairāk. Es saprotu, kā jūs jūtaties, jo vēlējāt Haritai to, ko saucat par “atbilstošu partiju”, un cerējāt, ka tādu izdosies atrast.

– Un kālab gan ne? – ievaicājās lēdija Elizabete. – Harita ir ļoti skaista meitene ar brīnišķīgām manierēm, laipna un maiga. Viņa varbūt arī nav apveltīta ar spožu prātu, bet ļoti daudziem džentlmeņiem gudras sievietes nemaz nepatīk.

– Ir tikai viens iemesls, kālab tas nebija iespējams. Harita pati ne mazākajā mērā pēc tā netiecās, – skaidroja lords Olverstoks, – viņai nebija pat godkārīga mērķa mirdzēt sabiedrībā! – Viņš mazliet izsmējīgi uzsmaidīja Frederikai. – Jūs gan tam neticējāt, vai ne? Toties jums piemita godkāre, kas diemžēl nebija veltīta sev pašai! Jūs priecājāties par furoru, ko sacēla Harita, bet viņa pati nemaz. Reiz viņa man sacīja, ka lauki viņai patīkot daudz labāk nekā Londona, kur visi uz viņu pārāk cieši skatoties; un arī lauku viesības esot krietni labākas nekā šeit, Londonā, jo daudz patīkamāk esot dejot ar draugiem, nevis ar gluži nepazīstamiem ļaudīm. Un to sacīja meitene, kurai nopakaļ staigāja apbrīnotāju pulks teju puses Londonas lielumā. Es nekad neesmu slēpis, ka uzskatu Haritu par skaistu, tomēr ļoti garlaicīgu muļķīti, taču viņa ir pelnījusi komplimentu par to, ka viņā nav ne kripatas godkāres.

– Es taču nemaz nevēlējos Haritai spožu partiju. Tikai… Ak, kāda gan jēga atkārtot jau daudzkārt sacītus vārdus!

– Es to neesmu aizmirsis. Jūs gribējāt, lai viņa būtu ērti iekārtota dzīvē. Taču viņas priekšstati par komfortu nav tādi paši kā jūsējie, Frederika! Viņa ir visai pakļāvīga meitene un varbūt, paklausīdama jums, apprecētos ar jauno Neivenbiju, ja vien nebūtu sastapusies ar Endimionu un viņā iemīlējusies.

– Un ar misteru Neivenbiju viņa būtu laimīga!

– Tas ir pat ļoti iespējams. Taču diemžēl viņa iepazinās ar Endimionu, un kopš tā brīža viņas sirdī vieta bija aizņemta.

– Blēņas! Ja vien jūs zinātu, cik reižu iepriekš Harita ātri vien aizmirsa, ka bija aizrāvusies!

– Labprāt jums ticu. Tomēr, mans bērns, es atļaušos aizrādīt, ka viņa Endimionu nepārstās mīlēt, kā tas notiktu, ja viņa paliktu kopā ar kādu no tiem slaistiem, kuri tik cītīgi pūlējās iegūt viņas labvēlību. Šīs laulības varētu izrādīties nepavisam ne tik katastrofālas, kā jūs esat iedomājusies. Protams, veids, kādā tās noslēgtas, maigi izsakoties, ir visai nožēlojams, tomēr viss, ko mēs varam darīt… Mums tikai jāparūpējas par to, lai viss izskatītos piedienīgi. Tā sakot, jāietin tīrā veļā.

– Ja tas vispār ir iespējams, – šaubījās lēdija Elizabete.

– Tas nekādi nav iespējams. Padomājiet par visiem apstākļiem! – ieteicās Frederika. – Saderināšanās netika izsludināta, uz kāzām viesi netika aicināti, viss notika divas dienas pirms mūsu aizbraukšanas no Londonas! Kā gan tādos apstākļos varētu izbēgt no skandāla?

Lords Olverstoks atvēra tabakdozi un paņēma šķipsnu šņaucamās tabakas.

– Tas ir grūti, es piekrītu, taču nav neiespējami. Īsti es nevaru iedomāties, kā izskaidrot to, ka nebija paziņojuma par saderināšanos. Ja vien… mēs ziedojam Lukrēciju. Ko tu sacīsi, Elizabete? Es to darīšu labprāt, ja vien tas palīdzētu.

Frederika nespēja apslēpt smaidu.

– Jūs nu gan esat neciešams cilvēks! – viņa teica. – Kā tad tas būtu izdarāms?

– Mēs padarīsim viņu par galveno laulību pretinieci. Pateiksim, ka pat pēc šā vārda pieminēšanas vien viņai kļuva tik slikti… un tā tas būtu arī patiesībā… ka tika diskutēts par paziņojumu presē un nospriests, ka tas viņu vienkārši nogalinātu.

– Nu jā, un ziņa, ka Endimions slepus apprecējies, viņas veselību strauji uzlabos! – ironiski noteica lēdija Elizabete.

– Cik labi, ka tu ieradies te kopā ar mani! – pieklājīgi izsaucās lords Olverstoks. – Tu esi tik noderīga! Palīdzi man izdomāt, kāpēc saderināšanās tika glabāta noslēpumā, bet es tev palīdzēšu izgudrot, kālab kāzās piedalījās tikai paši tuvākie radi. – Viņš ar knipi aizsita mazu šņaucamās tabakas drusciņu, kas bija uzbirusi viņam uz piedurknes. “Tā kā līgavas ģimene tikko pārcietusi smagu zaudējumu, ceremonija notika ļoti šaurā lokā.” Paturēsim to prātā.

– Jā, tas ir izdarāms, – negribīgi atzina lēdija Elizabete. – Bet kālab nepiedalījās Lukrēcija?

– Viņa piedalījās.

– Tev nemūžam neizdosies panākt, lai viņa to pateiktu.

Lorda Olverstoka lūpu kaktiņi savilkās ironiskā smīnā.

– Vai tu būtu gatava saderēt?

– Nē! – Frederika iesaucās. – Jūs sakāt, ka… grasāties piekukuļot viņu, bet es to nevēlos! Turklāt arī jūs pats saprotat, ka tas nenostrādās! Ak, labāk aizmirstiet, ka es atļāvos tik lielu muļķību un vērsos pie jums! Es nesaprotu, kas īsti man bija uznācis! Tas viss patiesībā uz jums nemaz neattiecas, un man nebija tiesību jūs tajā iesaistīt! – Viņa spītīgi paslēja zodu gaisā. – Man pašai ir jātiek galā, jo tā ir mana vaina! Kaut tikai Harita pati nesāktu nožēlot šo soli un vīra radi viņu pieņemtu… – Viņa apklusa un ar plaukstu aizklāja acis.

Atvērās durvis, un Badls ar visdziļāko nepatiku pavēstīja: – Misters Trevors, kundze!

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

– Nē, nē! – instinktīvi iesaucās Frederika. – Es nepieņemu viesus!

Tomēr misters Trevors jau stāvēja durvīs. Viņš paklanījās lēdijai Elizabetei, pagaidīja, līdz aiziet Badls, un ar patīkamu smaidu sejā vērsās pie Frederikas:

– Lūdzu, nepārmetiet savam virssulainim, kundze! Viņš sacīja, ka jūsu nav, bet es to nelikos dzirdējis.

Lords Olverstoks pacēla monokli, lai labāk saredzētu savu sekretāru.

– Tas nemaz nav jūsu dabā, Čārlz. Nešaubos, ka jums bija nopietni iemesli…

– Jā, ser, man tādi bija, – viņš gluži nesatricināmi atbildēja, pagriezās pret Frederiku un paspieda viņai roku. – Es ierados jums pavēstīt, kundze, lai nepievēršat uzmanību tai vēstulei, ja to atradāt. Varat paļauties uz maniem vārdiem, viss ir pilnīgā kārtībā! – Frederika izbrīnīti vērās uz misteru Trevoru, nespēdama izdvest ne skaņas. Čārlzs uzmundrinoši paspieda viņai roku un atkārtoja: – Viss ir kārtībā.

Beidzot Frederika atkal bija spējīga kaut ko sacīt.

– Tātad viņi nav apprecējušies? Mister Trevor, viņi nav apprecējušies?

– Nē, nē! Tas… hm… nenotika.

– Paldies Dievam! – iesaucās Frederika. – Un kur viņa ir?

– Patlaban viņa ir pie misis Dontrijas, taču domāju, ka rīt jau atgriezīsies mājās. Tā kā viņai līdzi bija ceļasoma, es nolēmu, ka labāk būs, ja viņa neieradīsies šeit vakarā, jo kalpotāji varētu sākt tenkošanu.

– Viņa ir pie misis Dontrijas? – gluži satriekta pārvaicāja Frederika. – Bet kā… kāpēc?

– Čārlz, kā tas nākas, ka jūs izrādījāties iejaukts šajā notikumā? – vaicāja lords Olverstoks.

– Tas, ser, ir samērā garš stāsts!

– Jūs gribat sacīt, ka zinājāt par šo nožēlojamo plānu?

– Dieva dēļ, ser! Protams, ka ne! Es par to uzzināju gluži nejauši. Jūs taču nedomāsiet, ka es…

– Nē, protams, viņš tā nedomā, – iejaucās lēdija Elizabete. – Tagad sēdieties un pastāstiet mums visu, kamēr vēl es neesmu pārplīsusi no ziņkārības! Ak, piedodiet, Frederika!

– Neatvainojies Frederikai, nevajag, – ierunājās lords Olverstoks un pasmaidīja, pamanījis sava sekretāra nopietno skatienu. – Jums gan ir mani jāatvaino, manu zēn! Es esmu jau nonācis tiktāl, ka mani vairs nekas nespētu pārsteigt. Tātad… Kā jūs tikāt iejaukts šajā notikumā?

Misters Trevors mazliet atslābinājās un apsēdās, mirklīti nogaidīja un teica: – Laikam jau būs jāsāk no paša sākuma. Jūs taču atceraties, ka uzticējāt man kādu darījumu Templā? Šorīt es devos turp un atceļā gluži nejauši pamanīju Dontriju, kurš stāvēja Svētā Klementa baznīcas pagalmā. Man likās savādi, ka redzu viņu šādā vietā, bet vēl dīvaināk bija tas, ka līdzi viņam bija ceļasoma. Mani tas nekādi neskāra, un es jau grasījos doties tālāk, kad piebrauca ekipāža un no tās izlēca jūsu brālis, mis Merivila! Un pēc tam viņš palīdzēja izkāpt mis Haritai, kā arī izcēla no ekipāžas ceļasomu.

– Vai viņa raudāja? – ievaicājās lords.

– Nezinu gan, bet redzēju, ka viņa ir ārkārtīgi satraukta un cieši turas pie brāļa rokas.

– Gan jau raudāja, gan jau, – dīvaini apmierināti noteica lords Olverstoks.

– Brālēn Olverstok, ja jūs teiksiet vēl kaut vārdu… Lūdzu, mister Trevor, turpiniet!

– Nu… protams, es sāku nojaust, kas tur notiek. Es nekad neesmu bijis viņu uzticības persona, tomēr zināju, ka Dontrijs un jaunākā mis Merivila ir viens otram ārkārtīgi pieķērušies un jūs, kundze, neesat ar to mierā.

– Uzdrošinos minēt, ka jūs to uzzinājāt no Hlojas, – aizrādīja lords Olverstoks.

– Par to zināja daudzi, – sacīja Frederika, izlikdamās nemanām viņa piezīmi. – Un ko jūs darījāt, ser?

Mazliet nosarcis, misters Trevors veltīja Frederikai pateicības pilnu skatienu.

– Iesākumā es nedarīju neko, – viņš atbildēja. – Pirmkārt, es biju pamatīgi izsists no līdzsvara, bet, otrkārt, es nemaz nezināju, ko iesākt! Biju nonācis ārkārtīgi neveiklā situācijā. Man nebija ne mazāko tiesību iejaukties, jo īpaši mis Haritas brāļa klātbūtnē. Kad biju izlēmis, ka man tomēr jāmēģina nepieļaut, lai viņi sper tik pārsteidzīgu soli, viņi jau kādu brīdi atradās baznīcā. Tālab es pārskrēju pāri ceļam un arī iegāju tur. Bez viņiem baznīcā stāvēja vēl tikai mācītājs un ķesteris; cienīgtēvs jau bija sācis pildīt savus pienākumus. Un tas jau bija nopietns šķērslis, jo tagad es tik vienkārši nevarēju pieiet pie viņiem un sacīt, ka vēlos aprunāties, vai iekliegties: “Pagaidiet!” Mans tēvs un vecākais brālis arī ir garīdznieki, un doma par skandāla sarīkošanu baznīcā mani šausmināja. Tāpēc es apsēdos aizmugurē un gaidīju, kad pienāks mirklis mācītāja jautājumam, vai kādam būtu zināmi iemesli, kālab tie abi nevar stāties svētajā laulībā.

– Čārlz! – iztrūkusies ievaicājās lēdija Elizabete. – Vai tiešām jūs piecēlāties un pateicāt, ka jums ir zināms tāds iemesls?

– Jā, tieši to es arī izdarīju. Kad mācītājs uzdeva šo jautājumu, es atbildēju, ka zinu tādu iemeslu. Man liekas, viņš vēl nekad neko tamlīdzīgu šādā brīdī nebija dzirdējis. Īsu mirkli pastāvējis ar pavērtu muti, viņš pēc tam lika mums visiem doties uz sakristeju, tomēr neviens viņam nepievērsa uzmanību, jo bija sākušās īstas jukas. Dontrijs kliedza, ka man nav tiesību iejaukties, un vēlējās zināt, ko es ar savu paziņojumu esmu gribējis pateikt, turpretī Merivils centās pierādīt, ka laulības noslēgšanai nekādu šķēršļu nav, jo viņš esot savas māsas likumīgais aizbildnis, un mis Haritu bija pārņēmusi histērija. Man jāatzīstas, ka arī es aizmirsos un izmetu vienu otru nepiedienīgu vārdu. Beidzot mēs visi tomēr devāmies uz sakristeju, kur troksnis mazliet pieklusa, jo Dontrijs bija nobažījies par mis Merivilu un pūlējās viņu nomierināt.

– Vai viņam tas izdevās? – vaicāja Olverstoks.

– Nē, toties Merivilam gan. Viņš Haritai sejā iešļāca ūdens glāzi.

– Un pareizi darīja! – noteica Frederika.

– Nu, es uzdrīkstos sacīt, ka tiešām pareizi, – ar nelielu šaubu pieskaņu balsī noteica Čārlzs. – Viņas histērija mitējās, taču skandāls iedegās ar jaunām liesmām, jo Dontrijs uzklupa Merivilam, bet Merivils paziņoja, ka darīs to, ko uzskatīs par nepieciešamu. Viņi teju vai sakāvās, taču tas viss bija uz labu, jo man izdevās aizvest nostāk mācītāju un viņu kaut mazliet nomierināt.

– Čārlz, – noteica dziļi aizkustinātais marķīzs, – es tomēr neesmu tevi pienācīgi novērtējis. Diplomāta karjera tev ir nodrošināta!

Sekretārs nosarka un iesmējās.

– Diemžēl man liekas, ka pārāk lielu panākumu man nebija, ser. Mācītājs bija nikns, un nav jau nekāds brīnums! Taču pats galvenais bija tas, ka viņš atteicās turpināt ceremoniju neatkarīgi no iespējamiem šķēršļiem, jo mēs izturējāmies gluži kā īsteni mežoņi. Merivils paziņoja, ka mazgā rokas nevainībā un man visa tā putra esot jāizstrēbj, jo es to esot ievārījis. Un viņš bija vienkārši pārskaities. Taču tas, manuprāt, bija labi.

– Varu tikai piekrist, – sacīja Frederika. – Un kas notika pēc tam?

– Man izdevās pierunāt mācītāju, un viņš atļāva palikt mums sakristejā tik ilgi, kamēr mis Harita pilnībā atgūstas. Kad es biju ticis skaidrībā ar viņu un mis Merivila bija pārstājusi raudāt, es… vienkārši aprunājos ar viņiem. Paskaidroju, ka tā nedrīkst rīkoties un tamlīdzīgi. Tad Dontrijs sacīja, ka viņam tas neesot paticis jau no paša sākuma, bet viņš izšķīries par tādu soli, jo domājis, ka jūs, ser, un mis Merivila gribat viņu šķirt no mis Haritas.

– Mea culpa! Es viņam devu mājienu nebūt tik uzstājīgam savas uzmanības izrādīšanā, – ieteicās lords Olverstoks.

– Jā, Dontrijs man to pastāstīja, bet šķiet, ka šī doma viņam prātā bija iekārtojusies jau ilgi pirms tam. Un es atļāvos izteikt minējumu, ka jūs neiebildīsiet pret viņa precībām ar mis Merivilu, tomēr kļūsiet ārkārtīgi nikns, ja viņi to izdarīs slepus.

– Cik labi gan tu mani pazīsti! Endimions nobijās, ka es nekavējoties pārtraukšu viņam izsniegt materiālo pabalstu?

– Nē, ser. Viņš pavēstīja, ka grasās atvaļināties no dienesta un kādā no valsts centra grāfistēm kļūt par lauksaimnieku.

– Ja Endimions nebaidījās, ka es atstāšu viņu bez naudas, tad… no kā viņš nobijās? Kā tad es varētu kaitēt viņa laulībai?

– Laikam jau viņš domā, – misters Trevors ar neizskaidrojamu sejas izteiksmi sacīja, – ka jūs varat viņu aizsūtīt uz ārzemēm kādā diplomātiskā misijā.

Iestājās klusuma brīdis, bet pēc tam abas lēdijas sāka nevaldāmi smieties.

– Taču es viņam paskaidroju, ka tas diezin vai būtu jums pa spēkam. Un ieteicu… Ceru, ka jūs neiebildīsiet, ser! Es ieteicu ļaut, lai jūs par visu vienojaties ar misis Dontriju.

– Un ar mani? – vaicāja Frederika.

– Jā, – atzinās Trevors. – Tā es sacīju gan! Un, tā kā mis Harita apgalvoja, ka nevarot atgriezties uz šejieni, es uzdrošinājos aizvest abus uz Olverstoku namu. Nekas cits man neienāca prātā.

– Paldies, Čārlz! Kā man tomēr izdevās izvairīties no šā baisā likteņa?

Pirmo reizi kopš sarunas sākuma mistera Trevora balss mazliet iedrebējās.

– Dontrijs atcerējās, ka virssulainim atstājis vēstuli, ko pusdienlaikā vajadzēja nodot viņa mātei. Viņš nobijās, ka misis Dontrijai kļūs slikti, un sacīja, ka viņam ir māte jānomierina. Tālab mēs apturējām ekipāžu, pierunājām mis Haritu tajā iekāpt un devāmies uz Grīnstrītu.

– Viņš mātei bija atstājis vēstuli? – pārvaicāja lords Olverstoks. – Mīļais Dievs, kālab tad Endimions nevarēja viņai to nosūtīt pa pastu? Viņš taču nemaz nedzīvo kopā ar māti.

– Viņš domāja, – Čārlzs piesardzīgi paskaidroja, uzmanīgi piemeklēdams vārdus, – ka labāk būs mātei uzrakstīt jau uzreiz, lai par to vēlāk neaizmirstu.

Tas jau bija pāri pat mistera Trevora spēkiem. Beidzot arī viņš sāka smieties.

Frederika pirmā pārtrauca jautrību un, acis slaucīdama, vaicāja: – Un jūs braucāt kopā ar viņiem? Nemaz nezināju, ka jūsos mīt tāds varoņa gars, mister Trevor!

– Atzīšos, ka šāda perspektīva arī man pašam nelikās diez ko iepriecinoša, tomēr es iedomājos, ka tas ir mazākais, ko varu darīt, ja reiz biju izjaucis viņiem kāzas. Bija skaidri manāms, ka Dontrijs baidās tikties ar māti bez kāda atbalstītāja, savukārt mis Merivila šķita pārbijusies līdz nāvei, un man likās, ka būs labāk, ja es viņus pavadīšu, lai viņi nesadomātu atkal aizbēgt. Tā nu es braucu kopā ar viņiem.

– Un sastapāt misis Dontriju lokāmies konvulsijās? – apvaicājās lēdija Elizabete.

– Nē, tas bija vēlāk, – nopietni paskaidroja misters Trevors. – Kad mēs visi iegājām viesistabā, misis Dontrija sēdēja krēslā, un uz ceļgaliem viņai bija nolikta dēla vēstule; viņa izskatījās kā kontuzēta. Ieraudzījusi Endimionu, viņa sāka tik spalgi kliegt, ka pat man sagribējās tūdaļ pat aizbēgt. Dontrijs sadrūma, un izskatījās, ka mis Merivila tūdaļ kritīs ģībonī. Es sāku skaidrot, ka viņi nemaz vēl nav apprecējušies, taču misis Dontrija neklausījās, tālab man nācās pieiet pie viņas un visai necienīgā veidā viņu sapurināt. Viņa tik ļoti izbrīnījās, ka pārstāja kliegt uz dēlu, un es varēju paskaidrot viņai, ka laulība vēl nav noslēgta. Tad misis Dontrija skrēja pie viņa un kliedza: “Ak, mans mīļotais dēls, tu atcerējies par savu nabaga slimo māti un nožēloji savu ieceri!” Viņa grasījās piekļauties pie dēla krūtīm. Tas Endimionu sadusmoja vēl vairāk, un viņš pavēstīja, ka pat nedomā neko nožēlot, ka visu izjaucu es, un nosauca mani par nolādēto muļķi! Un tad misis Dontrija metās pie krūtīm man! – sacīja Čārlzs un nobālēja, to atceroties.

– Nabaga misters Trevors! – iesaucās Frederika. – Ko tad jūs izdarījāt?

– Ļaunākais bija tas, ka es neko nevarēju darīt! Viņa apskāva mani, sauca par savu glābēju un dārgo puisēnu un noskūpstīja mani uz vaiga!

– Ko tad vēl tu varēji gaidīt? Tas taču ir brīnišķīgi, Čārlz! – sacīja Olverstoks.

– Man, ser, tas nemaz nelikās lieliski, un arī Dontrijam ne. Līdz tam viņš tikai saniknojies stāvēja un klausījās, taču sāka uz viņu kliegt, pat īpaši neizvēloties izteicienus, tiklīdz izdzirdēja, kā viņa māte man pateicas, ka es izglābu viņas dēlu no “liktenīgas laulības”. Tas mani pat izbrīnīja, jo Dontriju allaž biju uzskatījis par mierīgu un laipnu puisi. Kad viņa uzlika plaukstu uz krūtīm un paziņoja, ka tūdaļ sāksies spazma, viņš atcirta, ka viņai varot būt tik spazmu, cik vien viņa vēlas, taču viņš līdz sava mūža nogalei vairs ne vārda nepārmīs ar savu māti, ja viņa sacīs kaut vēl vienu vārdu pret mis Merivilu. Tad mis Merivila pieskrēja pie misis Dontrijas, apskāva viņu un sāka lūgties, lai viņa neklausoties Endimionā, jo viņš jau tā nemaz nedomājot. Un vispār, ka viņi nedarīšot neko tādu, kas viņai nepatikšot! Mis Harita apsēdināja misis Dontriju uz dīvāna, pielika viņai pie deguna ožamās sāls flakonu un lika Dontrijam sameklēt ožamo spirtu. Kad viņš sacīja, ka viņam nav ne jausmas, kur to meklēt, mis Merivila sāka rāties, ka nedrīkst taču būt tik bezsirdīgs un tā izturēties pret savu māti; ja reiz viņš nezinot, kur meklējams ožamais spirts, tad varot taču pajautāt kalponei. Pēc tam Dontrijs aizgāja un atnesa brendiju, kas iedarbojās ne sliktāk par ožamo spirtu. Kad Dontrijs sāka skaidrot mātei, cik bezjēdzīga ir viņas izlikšanās par slimu, viņa sāka trīcēt pie visām miesām un lūdzās, lai mis Harita viņu nepamet. Beigu beigās mis Dontrija nodēvēja mis Haritu par savu dārgo meitenīti, abas sāka raudāt un apvienoja spēkus pret Dontriju. Viņš tūdaļ pat zaudēja cīņas sparu un būtu sācis lūgt mātei piedošanu un visādi pielabināties viņai, ja es viņam nebūtu uzminis uz kājas.

Olverstoka acis iemirdzējās. – Tev tas izdevās visai veikli, Čārlz!

– Nezinu, bet bija labi redzams: jo ilgāk jaunais Dontrijs dusmosies, jo ciešāk viņa māte pieķersies mis Haritai, kura vienīgā no visiem klātesošajiem izrādīja līdzjūtību. Es baidījos, ka varētu ienākt misis Plamlija, bet izrādās, ka iepriekšējā vakarā viņa saslimusi ar gripu. Tā bija reta izdevība, jo misis Dontrijas kalpone kopa sirdzēju, bet meitas kopā ar guvernanti bija aizsūtītas projām, lai viņām nepieliptu slimība. Tā nu misis Dontrijai nācās rūpēties pašai par sevi, un tas viņai nudien nepatika. Viņa sacīja… jūs taču viņu pazīstat, ser…

– Jā, pat pārāk labi!

Čārlzs pasmīnēja. – Jā, tātad viņa sacīja, ka nesūdzas par kalpones prombūtni, jo tā palīdzot misis Plamlijai, bet vienkārši esot tik vārga, ka jebkura mazākā piepūle viņai pilnībā laupīšot spēkus. Un mis Merivila viņai piekrita, turklāt ne mazākajā mērā neliekuļoja.

– Ai, ai! – bilda Frederika. – Harita ir ļoti mīkstsirdīga un pažēlos katru, ja vien būs kaut niecīgākais iemesls, bet reizēm iemeslu nemaz nevajag.

– Tas… tas taču neapšaubāmi runā viņai par labu!

– Te nu es nepiekrītu, bet nekavēsimies pie šā temata, – teica lords Olverstoks. – Pašlaik Harita laikam pilda kompanjones, slimnieku kopējas un istabenes pienākumus. Un kā tad palika, vai misis Dontrija piekrita “liktenīgajai laulībai”?

– Pagaidām ne, taču, spriežot pēc tikko iedibinātajām sirsnīgajām attiecībām ar dārgo meitenīti mis Haritu, nebūs ilgi jāgaida. Lai kā arī būtu, mis Merivila paliks pie viņas līdz rītdienai. Tad nu es pačukstēju jaunajam Dontrijam, ka viņam labāk uz kādu laiku pazust no mātes acīm, ja vien viņš nevēlas visu izbojāt, un aizvedu viņu sev līdzi. Tas arī viss!

– Viss? – iesaucās Frederika. – Es pat izteikt nespēju, mister Trevor, cik dziļi esmu jums pateicīga! Protams, es jums pie krūtīm nemetīšos, jo šai dienai pārbaudījumu jums bijis jau pietiekami daudz, tomēr es to noteikti būtu gatava izdarīt. Vēlreiz pateicos!

– Nav par ko! – mulsi noteica misters Trevors. – Es darīju tikai to, ko uzskatīju par nepieciešamu.

– Neesi nu tik pieticīgs, Čārlz, – ieteicās lords Olverstoks. – Tu lieliski zini, ka esi mūs visus pārspējis. Un man tas mazliet kremt, jo es nekad neesmu šaubījies par savu izlēmību!

– Tā nudien ir taisnība, tu esi pilnīgi palicis ēnā! – sacīja lēdija Elizabete. – Tikai… ko mēs darīsim tālāk? Frederika, arī es uzskatu, ka Endimions nav piemērota partija Haritai, bet… ja Lukrēcija piekritīs…

– Domāju, ka man nāksies darīt tāpat, – sacīja Frederika un smagi nopūtās.

– Taisnība, – bilda lords Olverstoks. – Jūs taču nevarat dzīvot visu vasaru kopā ar lejkannu! Jūs un Lukrēcija dosiet savu svētību šiem neciešami garlaicīgajiem Romeo un Džuljetai, bet es papūlēšos panākt, lai Romeo vairs nesastrādā muļķības, un aizsūtīšu uz avīzi paziņojumu par viņu saderināšanos.

– Ļoti labi, – vārgi noteica Frederika.

– Jā, bet man liekas, ka vispirms būtu jāparādās ziņai par tavu saderināšanos, Vērnon! – aizrādīja lēdija Elizabete, izsmējīgi skatīdamās uz brāli. – Un arī tavām kāzām vajadzētu notikt vispirms! Harita un Endimions mierīgi var paciesties kādu mēnesi vai divus līdz oficiālajai saderināšanās ceremonijai. Tad varēsim sarīkot pieņemšanu viņiem par godu, un laulību svinības notiks Olverstoku namā. Vai jūs man piekrītat, Čārlz?

Misters Trevors mierīgi uztvēra sava savaldību zaudējušā darba devēja skatienu un atbildēja: – Patiesību sakot, kundze, es arī pats domāju tieši tā.

– Tā gan, ko? – nikni apvaicājās lords.

– Ser, jūs taču nevarējāt sagaidīt, ka es būšu kļuvis pilnīgi akls! – sacīja Čārlzs.

– Par ko jūs runājat? – piepeši nobālējusi ievaicājās Frederika. – Tas pat nav apspriežams!

– Muļķības, meitenīt! Skaidrs, ka jūs apprecēsieties ar lordu Olverstoku! – ātri attrauca lēdija Elizabete, vilkdama cimdus. – Augusta man to pateica jau pirmajā dienā pēc manas ierašanās Londonā! Tā uzskata arī Sallija Džersija un…

– Elizabete, varbūt tu vismaz atļausi man pašam bildināt līgavu? – biedējoši mierīgi vaicāja lords Olverstoks.

– Pats par sevi saprotams, dārgo brālīt! Tikai lūdzu, nesāc tagad gudrot, vai šis ir piemērots brīdis un vai nebūtu prātīgāk pagaidīt, līdz Frederika nomierināsies, – smaidīdama atteica lēdija Elizabete. – Čārlz, vai jūs neesat pārāk noguris, lai pavadītu mani uz Samersithausu?

– Nē, nekādā ziņā! Es ar prieku to darīšu! – nekavējoties atsaucās misters Trevors.

– Tad tūdaļ arī dosimies ceļā! – Viņa pagriezās un apskāva Frederiku. – Uz redzēšanos, dārgā! Rīt es aizbraucu no Londonas, tālab laimi jums novēlēšu jau tagad! Ceru, Čārlz, jūs pievērsīsiet manu uzmanību gleznām, par kurām īpaši jājūsmo?

– Manas māsas… – ar riebumu iesāka teikumu lords Olverstoks, kad bija aizvēris durvis aiz lēdijas Elizabetes un mistera Trevora, bet piepeši atskārta, ka šajā brīdī viņam jārīkojas piesardzīgi, tāpēc apcerīgi piebilda: – Un, protams, ka Elizabetei bija taisnība! Viņa ir ļoti vērīga. Es baidījos runāt ar jums par to, kamēr visas jūsu domas bija pievērstas tikai Feliksam. Un patiesi, kāpēc mums būtu jāgaida, lai parūpētos par divu jaunu idiotu ērtībām?

Frederika bija gluži kā sastingusi un balsī, ko viņa pati nemaz neatzina par savējo, sacīja: – Tas taču ir smieklīgi, brālēn Olverstok! Tik… absurda ideja man ne prātā nenāca!

– Tas nu man ir pat pārāk labi zināms, mans bērns! – sērīgi noteica lords Olverstoks.

– Es pat neesmu domājusi par laulībām!

– Arī to es zinu pēc pieredzes. Jūs domājat tikai par cūkgaļas želeju, mana mīla!

– Par cūkgaļas želeju? Ak!.. – Viņas acīs uzmirdzēja jautras liesmiņas. – Jūs mēģināt pateikt, ka jau toreiz pūlējāties mani bildināt?

– Tāds bija mans nolūks, bet tajā cūkgaļas želejā ir kaut kas tāds, kas atņem drosmi.

– Tā taču ir stiprinoša! – Frederika nenovaldīja smieklus. Pamanījusi, ka Olverstoks tuvojas viņai, Frederika pakāpās atpakaļ. – Es visu saprotu. Jūs uzskatāt, ka jūsu pienākums ir mani bildināt, jo, paliekot kopā ar mani Monka fermā, esat mani kaut kā kompromitējis, taču varu jums apliecināt…

– Monka fermā es nemaz nepaliku, un, atceroties, kādas mocības izcietu, braukādams turpu šurpu uz fermu un to briesmīgo viesnīcu, kādā vēl nekad nebiju dzīvojis, man atliek vien pabrīnīties par jūsu nepateicību, Frederika!

– Es jums esmu neizsakāmi pateicīga par rūpēm un atbalstu, bet jūs taču no tiesas nemaz negribat precēties un pats to lieliski apzināties.

– Protams, ka gribu! – viņš atteica. – Divas manas māsas un mans nolādētais sekretārs, kā arī divi mani senākie draugi ir pārliecināti, ka tieši tāds ir mans mērķis, lai cik es arī nopūlējos visiem aizmiglot acis. Tātad es lūdzu jūs, Frederika, pieņemiet manu bildinājumu! Ja jūs mani atraidīsiet, tādu pazemojumu es vienkārši neizturēšu!

– Nē, nē, nē! Lūdzu, nē! – viņa lūdzās. – Jūs taču labi zināt, kādā situācijā es esmu nonākusi. Man jādomā par Džesamiju un Feliksu! Harija aizgādībā taču es viņus atstāt nevaru.

– Es taču nemaz nelūdzu, lai jūs viņus nodotu Harija gādībā. Viņi, protams, brīvdienās varēs paviesoties pie Harija, bet dzīvos, neapšaubāmi, kopā ar mums. Gluži tāpat kā mans cienījamais māsasdēls, mana mīļā, es jūtu, ka viņiem būs nepieciešams vīrieša padoms un vadība. Protams, es apzinos, ka morāles jautājumos labāks padomdevējs ir lords Baksteds un es ar viņu sacensties nevaru. Tomēr… es jūsu brāļiem patīku daudz vairāk.

– Man taču nebija ne mazākā nolūka precēties ar lordu Bakstedu!

– Man tas šķiet visai saprātīgi, – atzinīgi noteica lords Olverstoks. – Feliksam un Džesamijam viņš kādu iemeslu pēc nemaz nepatīk. Un diezin vai viņš būs gatavs izrādīt viesmīlību arī Beludžistānas medību sunim. Nē, jūsu vietā es neprecētos ar lordu Bakstedu. Un pat ar Dārsiju ne; viņš man vakar vakarā pavēstīja, ka esot izdarījis visu iespējamo, lai mani apsteigtu. Viņš ar zēniem netiktu galā.

Frederiku plosīja pretrunīgas emocijas, viņa juta prieku, bet tajā pašā laikā arī lielu satraukumu, un sacīja:

– Jūs runājat tik pārliecināti, it kā uzskatītu, ka man jāprecas tieši viņu dēļ. Tā nu gan es nekad nerīkotos!

– Ak, to es patiešām zinu! Tikai es zinu arī to, ka jūs nemūžam neprecētos ar kādu, kurš viņiem nepatīk un kurš nebūtu gatavs viņus pieņemt savās mājās. Es vienkārši pūlējos padarīt sevi jūsu acīs pieņemamāku par pārējiem. Tomēr Feliksam un Džesamijam es patiešām esmu pieķēries; man ir interesanti kopā ar viņiem. Turklāt es esmu tik ļoti pieradis uzstāties kā viņu aizbildnis, ka nu jau visiem spēkiem pretotos, ja kāds mēģinātu viņus izsvītrot no manas ietekmes sfēras.

– Jūs nudien esat īsts laipnības paraugs! – viņa nedroši sacīja. – Es tomēr nezinu… neesmu pārliecināta, kālab jūs mani bildinājāt. Vai nu tiešām domājat, ka esat mani kompromitējis, vai aiz līdzcietības, kas, starp citu, ir pilnīgi lieka, taču reizēm nav jums sveša…

– Nu jau gan, Frederika! Patiešām brīnos, ka man no jūsu mutes jādzird šādas aplamības! – aizrādīja Olverstoks. – Es nekad neesmu izcēlies ar īpašu laipnību un neesmu jūs sakompromitējis, bet, ja būtu jūs uztvēris kā līdzcietības vērtu objektu, tad jau sen būtu nogarlaikojies un jūs man būtu apnikusi! Bet jūs mani nekad neesat garlaikojusi. Man nebija ne jausmas, ka tāda sieviete vispār eksistē, Frederika! – Viņš satvēra Frederikas rokas un cieši turēja. – Jūs esat vienīgā man pazīstamā sieviete, kura mani vēl ne reizi nav garlaikojusi!

Frederika nodrebēja, un viņas domas nekārtīgi joņoja prātā.

– Tas taču nav iespējams! Jūs neesat… jūs neesat manī iemīlējies! Kā gan jūs varētu manī iemīlēties? Jūs vienkārši cenšaties panākt, lai es noticu, ka tā ir.

– Nē, nē, pat ne mazākajā mērā! – viņš smiedamies mierināja iecerēto. – Es tikai piepeši konstatēju, ka bez jums vairs nespēju dzīvot, mana dievinātā Frederika!

Gluži neapzināti Frederika paspieda marķīza pirkstus. Skatīdamās viņa smejošajās acīs, viņa kautri sacīja: – Vai tiešām tā būtu mīlestība? Saprotiet, es nekad neesmu bijusi iemīlējusies, tālab nemaz nezinu, kā tas ir. Un es jau ļoti sen biju nolēmusi, ka neprecēšos, ja neiemīlēšos no sirds. Man allaž likās, iemīlējusies sieviete džentlmenī vairs nesaskata nevienu viņa trūkumu; kā Harita, piemēram, neredz nevienu sliktu īpašību Endimionā. Es lieliski redzu visus jūsu trūkumus un nebūt neuzskatu par pareizu itin visu, ko jūs sakāt vai darāt. Tomēr… man vienmēr ir kaut kā neomulīgi, ja jūsu nav tuvumā!

– Tad jau, mana mīļā, – lords Olverstoks sacīja un apskāva Frederiku, – varat nešaubīties, ka esat iemīlējusies.

– Ak! – Frederika atbrīvojās no ciešajām skavām, jo baidījās, ka tūdaļ nosmaks. – Tagad es zinu, ka tā tas ir! Pēc kāda laika istabā ieskrēja jaunākais Merivils un ieraudzīja abus kopā sēžam uz dīvāna.

– Badls sacīja, lai es jums netraucēju, bet es jau zināju, ka tās ir tīrās blēņas! – viņš nicīgi noteica. – Brālēn Olverstok, man jālūdz jums kas ļoti svarīgs! – Pamanījis, ka brālēns ar vienu roku ir apskāvis Frederiku, Felikss apklusa. Viņš bija nemierā ar šādām maiguma izpausmēm, neizpratnes pilnu skatienu paraudzījās uz savu elku un strikti vaicāja: – Brālēn Olverstok, kāpēc jūs tā apskaujat manu māsu?

– Tāpēc, ka mēs grasāmies precēties, – lords Olverstoks rāmi paskaidroja. – Redzi, nākas… apskaut lēdiju, ar kuru grasies saistīties laulības saitēm. Tas ir tāds kā pienākums.

– Ak tā? – noteica Felikss. – Tad es laikam nevienu nebildināšu… Atzīšos ser, man ne reizi neienāca prātā, ka jūs… – Viņš atkal nepateica līdz galam, it kā piepeši būtu par kaut ko iedomājies. – Tad jau viņa būs… marķīziete? Klau, Džesamij, Frederika grasās kļūt par marķīzieti!

– Ne jau par marķīzieti, bet gan par marķīzi! Tu, neizglītotais mērkaķēn! – viņam strikti aizrādīja brālis un aizvēra durvis. Viņš paskatījās uz Frederiku un mulsi noteica: – Mums tevis pietrūks… bet es vienalga par tevi priecājos!

Frederika pastiepa roku viņam pretī. – Dārgais Džesamij! Jums nenāksies pēc manis ilgoties, jo mēs dzīvosim visi kopā. Vienīgā atšķirība būs tā, ka tu, Felikss un es… mēs dzīvosim pie lorda Olverstoka, nevis Greinārdā, taču jūs jau neiebildīsiet, vai ne?

Džesamijs paraudzījās uz lordu Olverstoku un sacīja:

– Pateicos! Bet… jūs taču nevarētu gribēt labprātīgi paciest mūsu sabiedrību?

– Tā, protams, nav visai spoža perspektīva, – piekrita lords Olverstoks. – Bet lieta tāda, ka jūsu māsu ar vieglākiem noteikumiem es nevaru dabūt.

Džesamija sejā uzplauka viens no viņa retajiem smaidiem. – Jūs… jūs esat vienkārši lielisks, ser!

– Nē, nav gan! – iebilda Felikss. – Kāpēc lai viņš negribētu ar mums kopā dzīvot? Varētu nodomāt, ka mēs viņam sagādājam kādas īpašas raizes. Brālēn Olverstok, es patiešām gribu jums vaicāt, vai es drīkstēšu Olverā ierīkot sev darbnīcu, kur veikt eksperimentus? Es no sirds solos, ka neuzspridzināšu māju! Vai jūs, lūdzu… Brālēn Olverstok…

Content

Džordžeta Heiere
Frederika. No angļu valodas tulkojusi Ingūna Jundze

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODAĻA

SEPTĪTĀ NODAĻA

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODAĻA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODAĻA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODAĻA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA