Брандън Сандърсън

Стоманеното сърце

(книга 1 от "Възмездителите")

Пролог

Виждал съм Стоманеното сърце да кърви.

Случи се преди десет години. Бях на осем. Двамата с татко се намирахме в Първа Обединена банка на улица „Адамс“. По онова време, преди Анексията, наричахме улиците със старите им имена.

Банката беше огромна. Един отворен салон с бели колони и червени килими. Широки врати, водещи по-навътре в сградата, и въртящи се — към улицата. Народът влизаше и излизаше на тълпи, като че салонът беше сърцето на грамаден звяр и изтласкваше кръв от хора и пари.

Бях коленичил с лице към облегалката на възголям стол и наблюдавах човешкия поток. Харесваше ми да гледам хората. Различните форми на лицата, прическите, дрехите, израженията. Тогава хората бяха толкова разнообразни. Вълнуващо.

— Дейвид, обърни се, ако обичаш — каза ми татко. Говореше меко. Никога не го бях чувал да повишава глас, освен онзи път, на погребението на мама. Споменът за мъката му в този ден и до днес ме кара да треперя.

Обърнах се намусено. Намирахме се отстрани на главния банков салон, в една от малките кабинки, където работеха специалистите по ипотеките. Нашата кабинка имаше твърде фалшиво излъчване. По стените висяха малки семейни снимки в дървени рамки, на масата имаше купа със стъклен похлупак, пълна с евтини бонбони, върху шкафа стоеше ваза с мърляви изкуствени цветя.

Имитация на уютен дом. Както и мъжът пред нас носеше на лицето си имитация на усмивка.

— Ако разполагахме с повече допълнителни гаранции… — рече специалистът по ипотеките и ни показа зъбите си.

— Всичко, което притежавам, е тук — отговори баща ми. Ръцете му бяха груби и мазолести, кожата му беше потъмняла от дните работа на открито. Майка ми би потръпнала, ако го беше видяла да отива на такава официална среща с работните си джинси и старата тениска с образ на комиксов герой.

Поне си беше сресал косата, макар вече да редееше. Май не му пукаше за това толкова, колкото на други мъже.

— Просто по-малко подстрижки, Дейв — казваше той и се смееше, прокарвайки ръка през тънката си косица. Не му отвръщах, че греши. Пак щеше да се подстригва толкова често, поне докато не му опада всичката коса.

— Просто не мисля, че мога да направя нещо по въпроса — говореше служителят. — И по-рано Ви се каза.

— Колегата Ви каза, че това ще бъде достатъчно — отвърна татко. Едрите му ръце лежаха допрени пред него. Изглеждаше угрижен. Много угрижен.

Човекът с ипотеките само продължаваше да се усмихва. Той потупа купчината документи върху бюрото.

— Днес светът е много по-опасно място, господин Чарлстън. Банката реши да не поема рискове.

— Опасен ли? — попита баща ми.

— Е, нали знаете, Епичните…

— Та те не са опасни — разпалено възрази татко. — Епичните са тук, за да ни помогнат.

Не, не пак това, рекох си аз.

Чиновникът най-сетне спря да се усмихва, сякаш татковият тон го бе изненадал неприятно.

— Не разбирате ли? — каза татко и се приведе напред. — Времената не са опасни. Чудесни са!

Онзи вирна глава.

— А не беше ли предишният Ви дом разрушен от Епичен?

— Където има злодеи, там ще има и герои — отвърна баща ми. — Само почакайте. Те ще дойдат.

Вярвах му. Струва ми се, че тогава много хора мислеха така. Бяха минали само две години от появата на светилото Злочестие в небето. Една година, откак обикновени хора почнаха да се превръщат в Епични, досущ като супергероите от приказките.

Все още бяхме изпълнени с надежда. И невежи.

— Добре — рече чиновникът и положи ръце върху бюрото, току до снимката на усмихнати цветнокожи деца. — За съжаление, нашите застрахователи не са съгласни с Вашата оценка. Ще се наложи да…

Продължиха да говорят, но аз спрях да ги слушам. Оставих погледа си да се зарее отново към множеството, после пак се обърнах на колене на стола. Вниманието на баща ми беше погълнато от разговора.

Затова всъщност и гледах, когато Епичният влезе в банката. Забелязах го веднага, въпреки че никой друг май не му обърна особено внимание. Повечето хора казват, че не можеш да различиш Епичен от обикновен човек, ако не почне да използва силите си, обаче не са прави. Епичните се държат различно. Това чувство за увереност, това тънко самодоволство. Открай време успявах да ги забележа.

Макар да бях дете, знаех, че у онзи мъж има нещо различно. Беше облечен в черен делови костюм със свободна кройка, с бежова риза и без вратовръзка. Беше висок и слаб, но солиден, каквито са мнозина от Епичните. Мускулест и енергичен по един такъв начин, който се забелязва и под широките дрехи.

Отправи се към самия център на салона. От джоба му висяха слънчеви очила и когато си ги сложи, той се усмихна. После вдигна пръст и небрежно посочи една жена.

Тя се превърна в прах, дрехите й изгоряха и скелетът й падна с тракане на пода. Обиците и халката й не се разложиха. Паднаха и характерното им тракане се чу дори над останалите звуци в салона.

Настана тишина. Хората замръзнаха в ужас. Разговорите прекъснаха, ала специалистът по ипотеките продължаваше монотонно да назидава татко.

Когато писъците почнаха, той най-сетне млъкна.

Не помня как се чувствах. Не е ли странно? Мога да си спомня осветлението в салона — онези разкошни полилеи високо горе, които пръскаха разсеяна светлина. Мога да си спомня лимонено-амонячния мирис на наскоро почистения под. Мога да си спомня твърде добре пронизителните ужасени писъци, лудата какофония, когато хората се завтекоха към вратите.

Най-ясно помня лицето на Епичния — усмихваше се широко, почти похотливо, докато сочеше с пръст минаващите хора и ги превръщаше в прах и кости само с един жест.

Не помня как се чувствах. Бях като омагьосан. Може би в шок. Стисках облегалката на стола и гледах убийствата с широко отворени очи.

Някои от хората близо до вратите избягаха. Всеки, който се приближеше прекалено до Епичния, умираше. Мнозина се свиха на земята или зад бюрата. И, колкото и да е странно, в салона настана спокойствие. Епичният стоеше, все едно е сам, във въздуха се носеха късчета хартия, а по пода около него лежаха пръснати кости и черна пепел.

— Наричам се Смъртоносното посочване — рече той. — Признавам, че не е най-умното име. Но намирам, че се помни лесно. — Той се усмихна. Гласът му беше злокобен, сякаш си бъбреше с приятели на чашка.

Закрачи из салона.

— Тази сутрин ми хрумна нещо — продължи той. Салонът беше достатъчно просторен, та гласът му да отеква. — Както си се къпех, и мисълта ме порази. Запитах се… Смъртоносно посочване, защо ще обираш банка днес?

Обърна се лениво и посочи двама охранители, които се бяха показали от страничния коридор точно до кабинките за ипотеките. Охранителите станаха на прах и от тях паднаха значките, катарамите на коланите, оръжията и костите. Костите чаткаха една в друга, докато падаха. В човешкото тяло има много кости, много повече, отколкото си представях, и като се пръснеха, ставаше голяма бъркотия. Странна подробност за помнене от онази ужасна сцена. Но го помня ясно.

На рамото ми легна нечия ръка. Баща ми беше приклекнал до стола си и се мъчеше да ме смъкне, да ме опази от погледа на Епичния. Не можех да помръдна, а татко не можеше да ме накара без да направи сцена.

— Разбирате ли, планирам го от седмици. Но едва тази сутрин се сетих. Защо? Защо да обирам банката? И без това мога да взема всичко, което поискам! Нелепо е! — Той прескочи едно от гишетата и предизвика писъците на касиерката от другата страна. Едва я виждах там, свита на пода.

— Парите нямат стойност за мен, нали така. Никаква стойност. — Епичният вдигна пръст. Жената умря.

Завъртя се и посочи няколко места из салона, убивайки хора, които се опитваха да избягат. Накрая, посочи право към мен.

Най-сетне изпитах нещо. Прониза ме ужас.

На бюрото зад нас падна череп, отскочи и изтрополи на пода, разпръсвайки прах. Епичният не беше посочил мен, а чиновника, който се криеше зад бюрото си зад нас. Дали беше опитал да избяга?

Епичният отново се обърна към касиерките зад гишето. Татко още ме стискаше за ръката. Беше напрегнат. Можех да усетя как се тревожи за мен — тревогата му беше почти веществена, движеше се през ръката му и се вливаше в моята.

Тогава изпитах ужас. Чист сковаващ ужас. Сгуших се в стола, скимтях, треперех, мъчех се да заключа ума си за образите на страшната смърт.

Татко отдръпна ръката си.

— Не мърдай — произнесе беззвучно той.

Кимнах, бях твърде уплашен да правя каквото и да е друго. Татко погледна край стола си. Епичният бъбреше на една от касиерките, но не ги виждах. Чух обаче, когато костите паднаха. Избиваше ги една по една.

Лицето на баща ми помръкна. После той хвърли поглед към страничния коридор. Бягство?

Не. Там бяха паднали охранителите. През стъклената стена на кабинката видях пистолет на пода. Дулото беше заровено в пепел, дръжката отчасти лежеше върху едно ребро. Татко го съгледа. На младини беше служил в Националната гвардия.

Не го прави!, помислих аз панически. Татко, недей! Не можех да изговоря думите. Брадичката ми трепереше, когато опитах да проговоря, все едно ми беше студено и зъбите ми тракаха. Ами ако Епичният ме чуе?

Не можех да оставя татко да направи нещо толкова глупаво! Само той ми беше останал. Нямах дом, нямах семейство, нямах майка. Когато той се размърда, аз се насилих да се пресегна и да уловя ръката му. Поклатих глава, опитах да измисля нещо, което би могло да го спре.

— Моля те — успях да прошепна. — Героите. Ти каза, че ще дойдат. Нека те го спрат!

— Понякога, синко — отвърна той, докато се освобождаваше от пръстите ми, — трябва да подадеш ръка на героите.

Той хвърли един поглед към Смъртоносното посочване и се промъкна край стената на нашата кабинка в следващата. Затаих дъх, после много внимателно надзърнах покрай стола. Трябваше да знам. Дори и да се спотайвах и да треперех, трябваше да видя.

Смъртоносното посочване прескочи гишето и се приземи от другата страна, откъм нас.

— И така, това няма значение — продължи бъбриво той. — Грабежът на банката ще ми даде пари, но не ми е нужно да купувам неща. — Той вдигна убийствения си показалец. — Главоблъсканица. За щастие, под душа си дадох сметка за нещо друго. Да убиваш хора всеки път, когато искаш нещо, може да бъде крайно неудобно. Нужно ми е да изплаша всички, да им покажа силата си. По този начин в бъдеще никой няма да ми отказва нещата, които искам да взема.

Скочи и сви зад една колона в другия край на банката, където изненада жена с дете на ръце.

— Да. Ограбването на банката е безсмислено заради парите, но да покаже какво мога… това е важното. Затова продължих по план. — Той посочи с пръст, уби детето и остави ужасената майка да прегръща купчинка кости и пепел. — Не се ли радвате?

Аз зяпах потресаващия образ на ужасената майка, която се мъчеше да стиска здраво одеялцето, а костите на детето се изплъзваха. В този миг за мен всичко стана много по-истинско. Страховито истинско. Внезапно ми призля, физически.

Епичният беше с гръб към нас.

Татко се измъкна от кабинката и грабна пистолета. Двама души, които се криеха зад колоната наблизо, тръгнаха към задната врата и почти събориха татко, когато минаха бързо край него.

Смъртоносното посочване се обърна. Баща ми все още беше на колене и се мъчеше да вдигне пистолета, а пръстите му се плъзгаха по покрития с пепел метал.

Епичният вдигна ръка.

— Какво правиш тук? — прогърмя глас.

Епичният се завъртя. Аз също. Струва ми се, че май всички се обърнаха по посока на този дълбок, мощен глас.

На прага откъм улицата стоеше фигура. Човекът беше осветен в гръб, само силует на яркото слънце зад него. Удивителен, херкулесов, вдъхващ страхопочитание силует.

Навярно сте виждали портрети на Стоманеното сърце, но нека ви кажа, че те са съвършено недостатъчни. Никоя снимка, запис или рисунка не могат да уловят този човек. Облечен беше в черно. Риза, тясна за нечовешки грамадните и могъщи гърди. Черни панталони, свободни, но не развлечени. Не носеше маска, както правеха доста от ранните Епични, а зад него плющеше великолепно сребристо наметало.

Маска не му трябваше. Този мъж нямаше нужда да се крие. Вдигна ръцете си и вятър отвори вратите от двете му страни. По пода се пръсна прах, разшумоляха се хартии. Стоманеното сърце се издигна на няколко сантиметра във въздуха и наметалото се нагъна около него. Плъзна се навътре в салона. Мишци като стоманени трегери, бедра като планини, врат като ствол на дърво. Но не беше тромав или нескопосан. Беше величествен, с катранено черната си коса, ъгловатата челюст, невъзможната физика и височината от близо два метра.

И тези очи. Настоятелни, изискващи, безкомпромисни.

Докато Стоманеното сърце влиташе леко в салона, Смъртоносното посочване вдигна показалец и припряно го насочи към него. Ризата на Стоманеното сърце изсъска на едно място, все едно в плата беше допряна запалена цигара. Той не реагира. Спусна се над стъпалата и елегантно се приземи на пода близо до Смъртоносното посочване. Пищното наметало се отпусна около него.

Смъртоносният посочи отново. Изглеждаше трескав. Отново жалко съскане. Стоманеното сърце пристъпи към по-дребния Епичен и се извиси над него.

В този миг разбрах, че това е чакал татко. Това беше героят, на чието идване всички се надяваха, онзи, който щеше да възмезди злодеянията на останалите Епични. Този мъж беше тук, за да ни спаси.

Стоманеното сърце се пресегна и сграбчи Смъртоносното посочване, когато онзи със закъснение се опита да избяга. Сгърчи се, спря и се задъха от болезнената хватка. Очилата му паднаха с тракане на пода.

— Зададох ти въпрос — рече гръмотевично Стоманеното сърце. Той обърна Смъртоносното посочване, за да го гледа в очите. — Какво правиш тук?

Смъртоносното посочване се сгърчи, изпаднал в паника.

— Аз… аз…

Стоманеното сърце вдигна другата ръка и размаха показалец.

— Аз съм заявил претенциите си за този град, дребни Епичен. Той е мой. — Поспря за малко. — И правото да господствам над хората тук е мое, а не твое.

Онзи надигна глава.

Какво?, рекох си аз.

— Ти явно притежаваш сила, дребни Епичен — продължи Стоманеното сърце и погледна пръснатите из салона кости. — Ще приема подчинението ти. Бъди ми верен или умри.

Не повярвах на думите му. Те ме потресоха, както ме потресоха убийствата на Смъртоносното посочване.

Тези думи — бъди ми верен или умри — щяха да се превърнат в основата на неговото управление. Той погледна към салона и заговори с гръмовен глас.

— Сега аз съм императорът на този град. Сега се подчинявате на мен. Аз притежавам тази земя. Притежавам тези сгради. Когато плащате данъците си, парите идват при мен. Ако не се покорявате, ще умрете.

Не е възможно, казах си. Не. Не и той. Не можех да приема, че това невероятно създание е просто още един от тях.

И не бях само аз.

— Не трябва да е така — рече татко.

Стоманеното сърце се обърна, видимо изненадан да чуе един от скимтящите боязливи хора в салона да проговори.

Баща ми излезе напред с отпуснат край тялото си пистолет.

— Не — додаде той. — Виждам. Ти не си като другите. По-добър си от тях. — Той пристъпи напред и спря само на няколко крачки от двамата Епични. — Ти си тук, за да ни спасиш.

В салона цареше тишина. Чуваше се само хлипането на жената, която все още стискаше останките на мъртвото си дете. Тя безумно и напразно се мъчеше да събере всички кости, да не остави и едно прешленче да падне на пода. Дрехата й беше покрита с прах.

Външните врати се отвориха с трясък. Мъже в черни брони и с десантни пушки откриха огън.

По онова време правителството не се беше предало още. Мъчеха се да се преборят с Епичните, да ги подчинят на законите на простосмъртните. Когато човек си има работа с Епични, не се колебае и не преговаря. И те не правеха това. Влизаш, откриваш стрелба и се надяваш Епичният, срещу когото си тръгнал, да е подвластен на обикновените куршуми.

Баща ми отскочи встрани. Старите бойни инстинкти го накараха да опре гръб в една колона. Стоманеното сърце се извърна, развеселен, докато върху него се изсипваше вълна от куршуми. Отскачаха от кожата му, раздираха дрехите му, ала той оставаше съвършено невредим.

Съществуването на Епични като него принуди Съединените щати да приемат Закона за капитулацията, с който на Епичните се даваше пълен имунитет срещу преследване. Оръжията не засягаха Стоманеното сърце — ракети, танкове и най-модерните човешки оръжия не можеха дори да го одраскат. Дори и ако го заловяха, нямаше затвор, който да го удържи.

Накрая правителството обяви личностите като Стоманеното сърце за природни стихии като ураганите или земетресенията. Да опиташ да кажеш на Стоманеното сърце, че не може да вземе каквото иска щеше да е толкова напразно, колкото да прокараш закон, забраняващ на вятъра да духа.

В онзи ден в банката лично видях защо толкова много хора бяха решили да не се борят. Стоманеното сърце вдигна ръка. Около нея почна да сияе енергия с хладна жълта светлина. Смъртоносното посочване се прикриваше зад него и диреше подслон от куршумите. Явно се боеше от прострелване. Не всички Епични са неподвластни на стрелбата. Само най-могъщите.

Стоманеното сърце освободи взрив от бяло-жълта енергия от ръката си и изпари група войници. Последва хаос.

Войниците се скатаха из ъглите; дим и късове камък се разлетяха из въздуха. Един войник изстреля някаква ракета от оръжието си. Ракетата мина край Стоманеното сърце — който продължаваше да удря противниците си с енергия — удари задната страна на банката и отвори разположения там трезор.

Разхвърчаха се горящи банкноти. Монети се пръснаха във въздуха и затракаха по земята.

Викове. Писъци. Лудост.

Войниците умряха бързо. Продължавах да се свивам в стола, притиснал ушите си с длани. Всичко беше толкова шумно.

Смъртоносното посочване още стоеше зад Стоманеното сърце. И както го наблюдавах, той се усмихна, после протегна ръце, пресягайки се към врата му. Не знаех какво планира да направи. Може би имаше и вторична сила. Повечето Епични с подобна мощ разполагаха с повече от една сила.

Навярно щеше да е достатъчна да погуби Стоманеното сърце. Съмнявам се. Както и да е, никога няма да узнаем.

Из въздуха се разнесе едно самотно пук. Експлозията ме беше оглушила до степен, че едва го разпознах като пистолетен изстрел. Но когато димът от взрива се поразнесе, видях татко с вдигнати ръце и изписана на лицето решителност. Държеше пистолета, насочен към Стоманеното сърце.

Не. Не към Стоманеното сърце. Към Смъртоносното посочване, който стоеше точно зад него. Рухна с рана от куршум в челото. Мъртъв.

Стоманеното сърце се извърна рязко и погледна по-дребния Епичен. После върна поглед към баща ми и вдигна ръка към лицето си. Там — изумително — имаше струйка кръв. Първо си помислих, че е дошла отзад, от Смъртоносното посочване. Но следата продължаваше да кърви.

Куршумът беше одраскал Стоманеното сърце. Беше го ранил, а допреди малко куршумите отскачаха от него.

— Съжалявам — с тревога рече татко. — Той се пресягаше към теб. Аз…

Стоманеното сърце зяпна и вдигна ръка пред очите си. Гледаше кръвта. Сякаш беше напълно изумен. Погледна първо трезора в дъното, после баща ми. На фона на разсейващия се дим и улягащия прах двамата стояха един срещу друг — масивният, царствен Епичен и дребният бездомен човек с глупавата тениска и вехтите джинси.

Стоманеното сърце скочи напред с ослепителна бързина и стовари дланта си върху гърдите на татко. Размаза го върху бялата каменна колона. Костите му изпукаха и той изплю струя кръв.

— Не! — извиках аз. Гласът ми прозвуча странно, сякаш бях под вода. Исках да изтичам при татко, но бях прекалено уплашен. И досега се замислям колко страхлив бях в онзи ден и се поболявам.

Стоманеното сърце пристъпи встрани и взе пистолета, който татко беше изтървал. С гневен поглед го насочи в гърдите му и стреля само веднъж в падналия вече човек.

Той прави такива неща. Стоманеното сърце обича да убива хората със собствените им оръжия. Това се превърна в отличителен белег за него. Той притежаваше невероятна сила и можеше да запраща вълни от енергия с ръце. Но когато се стигнеше до това да убие някой специален, предпочиташе да ползва неговото оръжие.

Стоманеното сърце се обърна, оставяйки татко да се свлече на пода, и захвърли пистолета. После почна да изстрелва енергия във всички посоки. Столове, стени, гишета пламнаха. Една от вълните удари близо до мен и ме изхвърли от стола. Търкулнах се на пода.

Експлозиите пилееха трески дърво във въздуха и тресяха помещението. В няколко мига Стоманеното сърце нанесе такива разрушения, че убийствата на Смъртоносното посочване изглеждаха кротки. Опустоши салона, срути колоните, уби всеки, който му попадна пред очите. Не съм сигурен как оцелях. Пълзях сред натрошените стъкла и наоколо валяха мръсотия, мазилка и прах.

Стоманеното сърце нададе яден и гневен вик. Едва чувах вика, но усещах как от силата му прозорците се трошат и стените се тресат. После от него се излъчи нещо, някаква вълна енергия. Подът наоколо смени цвета си и се превърна в метал.

Трансформацията се разпространи и заля цялото помещение с невероятна бързина. Подът под мен се превърна в стомана, също и стената, и парченцата стъкло. Гневът на Стоманеното сърце — неговата емоция — превръщаше неодушевените предмети наоколо в стомана, ала не засягаше живите и нещата, които са съвсем близо до тях.

Викът заглъхна. Подът, колоните и по-голямата част от стените бяха превърнати изцяло в стомана. Широк участък от тавана беше останал от дърво и мазилка, както и малко от стената. Стоманеното сърце изведнъж се издигна във въздуха и си проби път в небето.

Олюлявайки се стигнах до татко. Надявах се той да може да направи нещо, да спре тази лудост. Той се гърчеше. Лицето му беше окървавено. От раната в гърдите му струеше кръв. Панически се притиснах в ръката му.

Колкото и да е невероятно, той успя да проговори, ала не можах да го чуя. В онзи момент вече бях напълно глух. Татко се пресегна, треперливата му длан ме докосна по брадичката. Той каза още нещо, но пак не можах да го чуя.

Изтрих очи с ръкав и опитах да го издърпам за ръката да дойде с мен. Цялата сграда се тресеше.

Татко ме стисна за рамото. Погледнах го просълзен. Произнесе само една дума, която не чух, но прочетох по устните му.

— Върви.

Разбрах. В този ден се беше случило нещо, нещо, което показа, че Стоманеното сърце е уязвим и го уплаши. Той беше нов Епичен, не много познат в града, но бях чувал за него. Смяташе се, че той е неуязвим.

А този пистолетен изстрел го беше ранил. Всички видяхме неговата слабост и той щеше да се постарае да не остане жив човек, който да говори за това.

По лицето ми се стичаха сълзи. Чувствах се пълен страхливец, задето оставям татко. Обърнах се и побягнах. Сградата продължаваше да се тресе, стените се пукаха, таванът пропадаше. Отвън върху сградата попадаха удари. Стоманеното сърце я обстрелваше.

Някои хора хукнаха към изходите, но Стоманеното сърце ги убиваше отвисоко. Други потърсиха страничните врати, ала така само попаднаха по-навътре в банката. Тези хора бяха смазани, когато по-голямата част от сградата рухна.

Аз се скрих в трезора.

Щеше ми се да мога да кажа, че съм бил умен и затова съм избрал такова укритие. Но просто бях обърнат натам. Смътно помня как се добрах до един тъмен ъгъл, сгуших се и плаках, докато сградата се разпадаше.

Часове след това една спасителка ме измъкна от руините. Бях замаян и полузаспал и светлината ме заслепи, когато ме изровиха. Колкото и да е странно, помещението, в което бях, беше непокътнато, понеже стените и част от тавана бяха стоманени, но покривът и част от стената до мен почти ме бяха погребали. Иначе грамадната сграда беше разрушена и дори трезорът, където бях аз, беше леко затънал в земята и наклонен на една страна.

Спасителката ми зашепна нещо в ухото.

— Направи се на умрял. — После ме отнесе до една редица трупове и ме покри с одеяло. Беше отгатнала какво може да стори Стоманеното сърце на оцелелите.

Когато се озовах под одеялото, изпаднах в паника и пропълзях навън. Беше тъмно, макар да бе едва късен следобед. Повелителя на нощта беше надвиснал над нас; започна властването на Стоманеното сърце.

Отдалечих се с усилие и докуцуках до една уличка. Това ми спаси живота. Само няколко мига след като се измъкнах, Стоманеното сърце се върна — спусна се край светлините на спасителните екипи и се приземи до руините. Носеше някого. Слаба жена с прибрана на кок коса. Жената замахна с ръка.

Земята се разтресе.

Аз избягах, объркан, уплашен, изпълнен с болка. Зад мен земята се отвори и погълна останките от банката, труповете на загиналите, оцелелите, които получаваха медицинска помощ и самите спасители. Стоманеното сърце не желаеше да оставя доказателства. По-късно същата вечер той извърши Голямата Трансферсия — страховита демонстрация на сила, при която превърна по-голямата част от Чикаго — сгради, коли, улици — в стомана. Превърна и огромен участък от езерото Мичиган, който стана чиста, гладка плоскост от черен метал. Тук той построи двореца си.

Аз знам по-добре от всеки, че няма герои, които идват да ни спасят. Няма добри Епични. Никой от тях не ни защитава. Властта разваля, а пълната власт разваля напълно.

Ние живеем с тях. Мъчим се да съществуваме въпреки тях. След приемането на Закона за капитулацията, повечето хора спряха да се борят. В някои области на Разединените щати, както ги наричаме сега, старото правителство има някакъв маргинален контрол. Оставили са Епичните да правят каквото искат и опитват да продължат живота на едно разбито общество. А на повечето места е хаос и няма никакви закони.

Доста малко места, както е в Нюкаго например, се намират под тираничното управление на един богоподобен Епичен. Тук Стоманеното сърце няма съперници. Всеки знае, че той е съвършено неуязвим. Нищо не може да го нарани — нито куршуми, нито взрив, нито електричество. Не можеш да пробиеш кожата му. В ранните години други Епични опитаха да го свалят и да му отнемат престола. Сега подобни опити са голяма рядкост.

Ала ако съществува един факт, на който можем да се уповаваме, той е, че всеки Епичен има слабост. Нещо, което премахва силите му и го превръща в обикновен човек, макар и само за миг. Стоманеното сърце не е изключение; събитията от онзи ден в банката го доказват.

В ума ми има една следа относно начина, по който Стоманеното сърце може да се убие. Нещо, свързано с трезора, със ситуацията, с пистолета или със самата личност на баща ми, можа да пробие неуязвимостта на Стоманеното сърце. Мнозина от вас навярно са виждали белега върху бузата му. Е, доколкото мога да преценя, аз съм единственият жив човек, който знае как го е получил.

Виждал съм Стоманеното сърце да кърви.

И отново ще го видя.

Част първа

1.

Плъзнах се край стената на стълбището и приклекнах, когато стъпих на чакъла долу. С пухтене забързах по една от подземните улици в Нюкаго. От смъртта на баща ми бяха изминали десет години. Онзи съдбовен ден стана известен за повечето хора като Анексията.

Носех свободен кожен елек и панталони, през рамото ми висеше пушка. Улицата беше тъмна, макар да бе една от по-плитко разположените подземни улици, с решетки и отвори към небето. В Нюкаго винаги беше тъмно. Повелителя на нощта, част от вътрешния кръг на Стоманеното сърце, беше един от първите Епични, които се заклеха във вярност към него.

Заради него в небето няма изгрев на слънцето или изгрев на луната, а само чиста тъмнина. През цялото време. Всеки ден. Единственото, което можеш да видиш горе, е Злочестие: светилото се появи една година преди хората да почнат да се превръщат в Епични. Никой не знае защо Злочестие свети в мрака. Разбира се, никой не знае на първо място защо Епичните почнаха да се появяват или пък каква е връзката им със Злочестие.

Продължих да подтичвам и сам се ругаех, задето не съм тръгнал по-рано. Светлините на тавана на подземната улица примигваха, крушките бяха в сини аплици. По улицата се срещаше типичният подземен отпадък: наркомани по ъглите, дилъри — че и по-лоши — в пресечките. Имаше и няколко групи плахи работници, които отиваха или се връщаха от работа, облечени в дебели палта и скрили лица в грубите яки. Крачеха прегърбени и гледаха в земята.

Прекарах по-голямата част от изминалото десетилетие сред други като тях и работех на място, което наричахме просто Фабриката. Донякъде сиропиталище, донякъде училище, а най-вече основание за използване на безплатен детски труд. Но ми даваше покрив и храна почти за десет години. По-добре, отколкото да живея на улицата.

Минах край група работници. Един ме напсува зад гърба на някакъв език, който смътно ми прозвуча като испански. На следващата пресечка се четяха написани със спрей върху стените — имена на улици. Повечето повърхности в подземните улици бяха от лъскав метал. Когато Голямата Трансферсия превърна повечето от Стария град в плътна стомана, това включваше и повечето от пръстта и скалата, десетки или дори стотици стъпки в дълбочина.

В ранните години на управлението си Стоманеното сърце се стараеше повече да се представи като доброжелателен, макар и безмилостен, диктатор. Неговите Копачи прорязаха няколко нива подземни улици и сгради и в Нюкаго почнаха да прииждат хора. Тук животът беше тежък, ала навсякъде другаде властваше хаос — Епичните воюваха помежду си за територия, разни полуофициални или държавни военни групировки опитваха да завземат земи.

В Нюкаго беше друго. Тук някой Епичен можеше преспокойно да те убие, ако не хареса как го гледаш, но поне имаше електричество, вода и храна. Хората се нагаждат. Това правим ние.

С изключение на онези, които отказват да се нагодят.

Хайде, рекох си и проверих колко е часът на мобилния, който носех в джобче на ръкава. Проклетата железница не работи. Свърнах в друга пресечка и притичах през улицата. Светлината идваше от тавана и от витрините на магазините. Ако ми трябваше повече осветление, винаги можех да ползвам мобилния. В момента беше нагласен без светлина; след десет години в непрестанен мрак, човек привиква.

Подминах свитите фигури на просяците, после прескочих един от тях и се втурнах на улица „Зийгел“, по-широка и по-добре осветена от повечето улици. На тавана тук се редуваха бледозелени и жълти лампи. Ако знаеш цвета на лампите на улиците, можеш да се ориентираш съвсем прилично под земята. Поне на горните нива. Дори ветераните в града избягваха по-ниските нива, наречени Стоманените катакомби, където човек твърде лесно се губеше.

Две пресечки до улица „Шустер“, помислих аз и погледнах през отвора в тавана към добре осветените лъскави небостъргачи горе. Притичах двете преки, после хукнах по стълбата нагоре. Трополях по стоманените стъпала, които отразяваха светлината на мътните слаби лампи.

Измъкнах се на улицата и тутакси се шмугнах в една алея. Много хора разправяха, че надземните улици далеч не са така опасни като подземните, но горе никога не се чувствах уютно. Право да си кажа, никога и никъде не се чувствах в безопасност, дори и във Фабриката с останалите ученици. Наоколо вървяха Епични и се смесваха с обикновените хора.

Както и да е, тук трябваше да внимавам. Докато носенето на пушка беше най-обикновено нещо долу, из подземните улици, горе можеше да привлече внимание. По-добре да си стоя скрит. Приклекнах до някакви сандъци, затаих дъх и погледнах мобилния. Извадих на екрана обща карта на района и я проверих.

Точно срещу мен имаше постройка с червен неонов надпис. Игралният дом При магистрата. Отпред вече почваше да излиза народ и аз си отдъхнах с облекчение. Бях стигнал точно след края на играта.

Хората бяха до един от надземните улици, в тъмни костюми и пъстри рокли. У тях имаше нещо старовремско. Мъжете носеха шапки. Видът им пряко контрастираше със стоманените сгради и далечното бумтене на модерния коптер на Правоприлагането. Елегантните хора изведнъж взеха да правят път на един мъж в яркочервен костюм на тънко райе, червена мека шапка и пелерина в тъмночервено и черно.

Свих се още малко. Този мъж носеше прякора Случайност. Той беше Епичен с ясновидски сили. Можеше например да познава числата, които ще се паднат при игра на зарове, или какво ще бъде времето. Освен това можеше да предусеща опасностите и така се беше издигнал до положението на Висш Епичен. Не можеш да убиеш такъв човек просто с пушечен изстрел. Той ще знае и ще избегне куршума. Силите му бяха толкова добре координирани, че можеше да избегне и картечна стрелба, отровена храна или влизане в сграда, която е заредена с експлозиви.

Висши Епични. Бяха адски трудни за убиване.

Случайност беше член на правителството на Стоманеното сърце на средно ниво, не беше част от най-вътрешния кръг като Повелителя на нощта, Зарево или Конфлукс. Но беше достатъчно силен, та да държи в страх повечето Низши Епични в града. Имаше дълго лице и закривен нос. Застана на тротоара пред игралния дом и запали цигара, докато останалите клиенти се изсипваха навън зад гърба му. На лактите му висяха две жени в тесни рокли.

Сърбяха ме ръцете да сваля пушката и да го прострелям. Той беше садистично чудовище. Твърдеше, че силите му действат най-добре, когато практикува изкуството екстиспиция — гадаене на бъдещето по вътрешностите на мъртви същества. Случайност предпочиташе човешките вътрешности и обичаше да са пресни.

Удържах се. В мига, когато решах да опитам да го застрелям, силите му щяха да се задействат. Случайност нямаше защо да се бои от един самотен снайперист. Сигурно мислеше, че изобщо няма от какво да се бои. Ако информацията ми беше вярна, в следващия час щеше да се докаже колко бърка той по въпроса.

Хайде, помислих аз. Сега е най-доброто време да се действа срещу него. Прав съм. Трябва да съм прав.

Случайност продължаваше да пуши и кимаше на някои минувачи. Нямаше телохранители. И за какво биха му послужили? На пръстите му блестяха пръстени, макар че богатството нямаше никакво значение за него. Дори и без правилата на Стоманеното сърце, които му позволяваха да вземе каквото пожелае, Случайност можеше да спечели цяло състояние във всеки игрален дом в кой да е ден.

Нищо не се случи. Дали пък не бърках? Бях толкова сигурен. Обикновено информацията на Билко беше достоверна. Из подземните улици вървеше мълва, че Възмездителите пак са в Нюкаго. Случайност беше човекът, в когото щяха да се прицелят. Знаех го. За мен изучаването на Възмездителите се беше превърнало в навик, може би дори в преследване. Аз…

Край Случайност мина една жена. Висока, стройна и руса, с тясна червена рокля с дълбоко деколте. Дори и с двете хубавици под ръка, Случайност се обърна и я зяпна. Тя позабави крачка и отвърна на погледа му. После се усмихна и продължи по пътя си, а хълбоците й се движеха като лък по струните на виолончело.

Не чух какво си казаха, но в крайна сметка новодошлата замени другите жени. Поведе Случайност по улицата. Шепнеше в ухото му и се смееше. Двете други жени изчакаха по-назад със скръстени ръце, без да смеят да се оплакват. Случайност не обичаше неговите жени да му отвръщат.

Това трябваше да е. Влязох по-навътре в алеята. Познавах отлично района. Тъкмо проучването на картите на квартала с театрите ме накара да закъснея. Стрелнах се край задната част на сградата вдясно от мен, като се придържах към сенките, и надзърнах от следващата алея тъкмо навреме да видя как жената и Случайност крачеха бавно по стоманения тротоар отпред.

Този квартал се осветяваше от окачени на стълбове лампи. Старите улични лампи бяха изцяло превърнати в стомана — с всичките им електроники и крушки. Вече не работеха, но бяха удобни за окачване на фенери.

Те хвърляха езерца от светлина, през които минаваше двойката. Затаих дъх и наблюдавах отблизо. Случайност със сигурност носеше оръжие. Костюмът му беше скроен така, че да крие издутината под мишницата.

Случайност не притежаваше никакви преки нападателни сили, ала това всъщност нямаше значение. Ясновидските му сили позволяваха винаги да улучва с пистолет, колкото и див да е изстрелът. Реши ли да те убие, разполагаш само с две секунди да реагираш, иначе си мъртъв.

Жената май не носеше оръжие, но не можех да съм сигурен. Роклята разкриваше много извивки. Може би пистолет, привързан за бедрото? Вгледах се по-внимателно, когато тя навлезе в следващото езерце от светлина, но се оказа, че зяпам повече нея, отколкото търся оръжия. Блестящи от остроумие очи, ярко червени устни, златиста коса. И това деколте…

Разтърсих се. Идиот, рекох си. Имаш цел. Жените пречат на такива работи като поставената цел.

Ама, в името на Злочестие, дори деветдесетгодишен сляп свещеник би се спрял да позяпа тази жена. Ако не беше сляп, де. Тъпа метафора. Трябва да се постарая повече. Срещам трудности с метафорите.

Съсредоточи се. Вдигнах пушката, без да освобождавам предпазителя, и погледнах през мерника заради приближението. Къде щяха да го ударят? Преди да се пресече с „Бърнли“, тази улица минаваше няколко мрачни и тъмни пресечки, осветени само от фенерите. „Бърнли“ беше основно танцово средище тук; вероятно жената подмамваше Случайност да иде с нея в някой клуб. Най-бързо се стигаше по тази тъмна и слабо населена улица.

Празната улица беше много добър знак. Възмездителите рядко удряха Епичен, който се намира на твърде оживено място. Те не обичаха невинни жертви. Почнах да оглеждам през мерника високите прозорци, за да видя дали някой наблюдава.

Преследвах Възмездителите от години. Те бяха единствените, които продължаваха да се борят. Сенчеста група, която проследяваше, залагаше клопки и убиваше могъщите Епични. Възмездителите — те бяха героите. Не от вида, който татко си представяше — без Епически сили, без бляскави костюми. Не твърдяха, че бранят истината, или американския идеал, или друга подобна глупост.

Просто убиваха. Един по един. Целта им беше да убият всеки Епичен, който се имаше за по-горен от закона. И понеже такива бяха всички Епични, Възмездителите си имаха много работа.

Продължих да оглеждам прозорците. Как биха опитали да убият Случайност? Май имаше малко начини. Трябваше да се постараят да го хванат в невъзможно за бягство положение. Ясновидските сили щяха да му подскажат най-добрия път да се опази, но ако се озовеше в положение, където всеки път води до смърт, то човек би могъл да го убие.

Наричаме това шахмат. Но наистина е трудно за постигане. По-вероятно беше Възмездителите да знаят слабостта на Случайност. Всеки Епичен имаше поне по една слабост — предмет, състояние на ума, някакво действие — което неутрализира силите им.

Ето, казах си аз с разтуптяно сърце, когато през мерника зърнах една тъмна фигура зад прозорец на третия етаж на една сграда отсреща. Не успях да различа подробности, но човекът вероятно следеше Случайност през мерника на своята пушка.

Всъщност ги открих. Това беше. След всичките упражнения и проучвания ги открих.

Продължих да наблюдавам, дори с по-голямо настървение. Снайперистът би трябвало да е само една част от плана за убийството на Епичния. Ръцете ми взеха да се потят. Другите хора се вълнуваха от спортове или от екшъни, обаче аз нямах време за изкуствено създадени емоции. Но това… да имам възможността да наблюдавам Възмездителите в действие, да видя лично една от техните клопки…

Е, това беше буквално сбъдване на една от най-великите ми мечти, въпреки че беше само първа стъпка в плановете ми. Не бях дошъл само да погледам убийството на един Епичен. Намерението ми беше преди края на нощта да открия как да накарам Възмездителите да ме допуснат да се присъединя към тях.

— Случайност! — провикна се някой наблизо.

Застинах, после пъргаво свалих пушката и се отдръпнах в алеята. След миг една фигура претича през входа към улицата. Набит мъж в смокинг и подходящ панталон.

— Случайност! — кресна отново той. — Чакай ме!

Пак вдигнах пушката, за да огледам подробно новодошлия през мерника. Това беше ли част от клопката на Възмездителите?

Не. Това беше Дони „Проблемите“ Харисън, Низш Епичен с една-единствена сила — способността да стреля с пистолет, без патроните му да свършват. Беше телохранител и бияч в организацията на Стоманеното сърце. Нямаше как да е част от плана на Възмездителите — те не работеха с Епични. Никога. Възмездителите мразеха Епичните. Убиваха само най-лошите сред тях, но никога не биха допуснали някой да влезе в екипа им.

Тихичко ругаех и гледах как Дони отива при Случайност и жената. Лицето й беше угрижено, пълните й устни бяха стиснати, прекрасните й очи бяха присвити. Да, тя беше разтревожена. Със сигурност беше една от Възмездителите.

Дони заговори, обясняваше нещо и Случайност се свъси. Какво ставаше?

Насочих вниманието си отново към жената. Има нещо в нея…, мислех си аз, докато очите ми блуждаеха. Беше млада, на осемнадесет-деветнадесет години, но погледът й беше като на много по-стар човек.

Угриженото й изражение изчезна в миг и се замени от преднамерена баналност, когато се обърна към Случайност и с жест го подкани да продължат. Какъвто и да беше капанът, тя трябваше да отведе Епичния по-нататък по улицата. В това имаше смисъл. Да се заложи клопка на ясновидец беше трудно. Ако сетивата му за заплаха доловяха и най-слаб намек за капан, той щеше да избяга. Жената сигурно знаеше слабостта му, но не искаше да се възползва, докато не се озоват на по-изолирано място.

Дори и тогава можеше да не свърши работа. Случайност си оставаше въоръжен, а и слабостите на мнозина Епични бяха печално известни със сложността си. Ако погрешното нещо станеше в погрешния момент, силите му щяха да го предупредят и той щеше да побегне.

Продължих да наблюдавам. Какъвто и да беше проблемът на Дони, той явно нямаше нищо общо с жената. Дони продължаваше да ръкомаха по посока на игралния дом. Ако успееше да убеди Случайност да се върне…

Капанът никога нямаше да щракне. Възмездителите щяха да се оттеглят, да изчезнат, да подберат нова мишена. Можех да прекарам години в търсене на възможност като днешната.

Не можех да допусна това. Поех дълбоко дъх, свалих пушката си и я преметнах. После излязох на улицата и тръгнах към Случайност.

Време беше да представя на Възмездителите автобиографията си.

2.

Забързах по стоманения тротоар на тъмната улица, като току влизах и излизах от езерцата светлина. Може би просто бях решил да направя нещо много, много глупаво. Толкова глупаво, колкото да ям месо, купено от продавачите из подземните улици. Че и по-глупаво. Възмездителите планираха своите убийства крайно внимателно. Намерението ми не беше да се меся — само да наблюдавам и после да опитам да ги накарам да ме приемат. С излизането си на улицата промених нещата. Намесих се в плана, какъвто и да беше той. Имаше шанс и всичко да върви по програма, Дони „Проблемите“ да влиза в сметките.

А може би не. Никой план не е съвършен и дори и Възмездителите се бяха проваляли. Понякога се оттегляха и мишената им оставаше жива. По-добре беше да отстъпят, отколкото да поемат риска да ги заловят.

Не знаех какъв е случаят, но трябваше поне да опитам да помогна. Пропуснех ли тази възможност, щях да се проклинам с години.

И тримата — Случайност, Дони и жената с опасното излъчване — се обърнаха към мен, когато дотичах.

— Дони! — рекох. — Трябваш ни в Магистрата!

„Проблемите“ ми се намръщи и изгледа пушката ми. Пресегна се под сакото за пистолета си, но не го извади. Случайност, в червения костюм и тъмното наметало, само вдигна вежда. Ако го застрашавах с нещо, силите му щяха да го предупредят. Аз обаче не планирах да му причинявам нищо през следващите няколко минути, затова предупреждение нямаше.

— Ти пък кой си? — поиска да узнае Дони.

Аз спрях.

— Кой съм аз ли? Искри, Дони! Че аз работя за Шприцър вече три години. Няма да пукнеш, ако се помъчиш от време на време да запомняш имената на хората!

Сърцето ми блъскаше в гърдите, но се стараех да не ми личи. Шприцър въртеше игралния дом. Не беше Епичен, но се водеше на заплата при Стоманеното сърце — като почти всички хора с някакво влияние в града.

„Проблемите“ ме гледаше подозрително, но знаех, че не обръща особено внимание на низшите разбойници, с които е обграден. Всъщност навярно би се шокирал да разбере колко много знам за него и за повечето Епични в Нюкаго.

— Е? — подканих го. — Идваш ли?

— Не ме препирай, момче. Какъв си ти? Портиер ли?

— Участвах в нападението на Айдълин миналата година — отвърнах аз и скръстих ръце. — Издигам се, Дони.

— За теб съм „сър“, идиот такъв — тросна се Дони и измъкна ръка от сакото си. — Ако се „издигаш“, нямаше да разнасяш съобщения. Каква е тая дивотия с връщането? Шприц каза, че иска Случайност да изглади някои залози за него.

Свих рамене.

— Не ми каза защо; само ме прати да те доведа. Каза да ти предам, че е сбъркал и не е нужно да безпокоиш Случайност. — Хвърлих поглед на Епичния. — Не мисля, че Шприцър знаеше, че… хмм… че имате планове, сър. — И кимнах по посока на жената.

Настана продължително неловко мълчание. Бях толкова нервен, че човек можеше да остърже покритието на лотариен билет, ако го опреше в кокалчетата на пръстите ми. Накрая Случайност изсумтя.

— Кажи на Шприцър, че му прощавам. Този път. Би трябвало да знае по-добре, че не съм му изчислителна машинка. — Той се обърна, поднесе лакътя си на жената и тръгна. Явно смяташе, че тя незабавно ще го последва, когато й нареди.

Когато тя тръгна подире му, ме изгледа. Дългите мигли трепкаха над дълбоките сини очи. Установих, че се усмихвам.

После осъзнах, че ако съм заблудил Случайност, то съм заблудил и нея. Значи сега тя — и Възмездителите — ме смятаха за един от лакеите на Стоманеното сърце. Те винаги внимаваха да не излагат на опасност цивилни, но нямаха нищо против да извадят от строя някой бияч или разбойник.

Ау, искри, трябваше да й смигна, помислих си аз. Защо не й намигнах?

Глупаво ли щеше да изглежда? Всъщност никога не го бях правил. Ама може ли човек да намигне неправилно? Проста работа.

— Нещо с окото ти ли не е наред? — попита Дони.

— Хм. Влезе ми мигла. Сър. Извинете. Е, трябва да се връщаме. — Мисълта как Възмездителите задействат плана си навреме, за да погубят Дони — и мен — като положителен страничен ефект, изведнъж много силно ме изнерви.

Забързах по тротоара, но Дони ме следваше с по-умерена крачка. Забавих ход. Тревожех се, че той може да измисли причина да се върне да доведе Случайност.

— Закъде си се разбързал, момче? — изръмжа той.

В далечината жената и Случайност бяха спрели под една лампа и се бяха заловили да проучват устите си с език.

— Стига зяпа — рече Дони, като ме подмина. — Той може да ни убие даже без да гледа и никой няма да забележи.

Вярно беше. Случайност беше толкова силен Епичен, че — стига да не пречеше на плановете на Стоманеното сърце — можеше да прави каквото ще. Самият Дони „Проблемите“ нямаше такъв имунитет. На неговото равнище му се налагаше да е предпазлив. Стоманеното сърце не би се угрижил, ако някой дребен Епичен си навлече нож в гърба.

Откъснах очи от двамата и тръгнах с Дони. Той запали цигара, проблясък в тъмното, последван от червеното огънче във въздуха пред лицето му.

— Искрите да го вземат Шприц — рече той. — Можеше отначало да прати един от вас, лакеите, след Случайност. Мразя да изглеждам като слонце.

— Знаеш го Шприц — небрежно отвърнах аз. — Реши, че ако прати теб да го гониш, няма да е толкова обидно, понеже си Епичен.

— Може и тъй да е — каза Дони и си дръпна от цигарата. — В чий отряд си?

— На Еди Макано — посочих аз един от по-долните в организацията на Шприц. Погледнах през рамо. Двамата още продължаваха. — Той ме прати да тичам след теб. Не искаше да го направи лично. Много беше зает да забърше едно от момичетата, които Случайност заряза. Голямо слонце, а?

— Еди Макано? — възкликна Дони и се извърна към мен. Огънчето на цигарата осветяваше стъписаната му физиономия в алено и оранжево. — Той умря в оная схватка с долнокръвните преди два дни. Бях там…

Замръзнах. Опа.

Дони се пресегна за пистолета.

3.

Пистолетите имаха едно явно предимство пред пушките — бързината. Даже и не опитах да го изпреваря. Свърнах настрани и се понесох с всички сили към една алея.

Недалеч някой извика. Случайност, допуснах аз. Дали ме е видял да бягам? Но аз съм на тъмно, а и той не гледаше. Нещо друго е. Сигурно капанът…

Дони „Проблемите“ почна да стреля по мен.

Особеното при пистолетите е, че с тях човек се прицелва адски трудно. Даже тренираните и опитни професионалисти по-често пропускаха. А ако вдигаш пистолета пред себе си отстрани, все едно си мислиш, че си в някой проклет екшън, тогава улучваш още по-рядко.

Тъкмо това направи и Дони. Дулният проблясък от пистолета му светна в мрака. В земята до мен се удари куршум и хвърли искри, рикоширайки от стоманения тротоар. Хлътнах в алеята и се притиснах към стената, встрани от погледа на Дони.

Върху стената продължиха да се сипят куршуми. Не смеех да погледна, обаче го чувах как ругае и крещи. Бях прекалено паникьосан, за да броя изстрелите. Пълнител като неговия можеше да има поне дузина патрони…

Ох, да бе, рекох си. Силата на Дони „Проблемите“ беше такава, че патроните му никога не свършваха. Можеше да продължава да ме обстрелва и да ме държи на място. Накрая той се появи иззад ъгъла и стреля направо.

Оставаше ми само едно. Поех дълбоко дъх, плъзнах пушката от рамото си и я хванах. Отпуснах се на колене близо до входа на алеята, излагайки се на риск, и вдигнах пушката. Запалената цигара ми сочеше лицето на Дони.

Куршум удари стената над мен. Подготвих се да натисна спусъка.

— Спри, слонце! — викна някой и прекъсна стрелбата на Дони. Една фигура мина помежду ни в мъждивата светлина, тъкмо когато стрелях. Пропуснах. Това беше Случайност.

Свалих пушката, тъкмо когато във въздуха проехтя нов изстрел, този път някъде отвисоко. Снайперистът. Куршумът удари земята и почти улучи Случайност. Но той мръдна настрани тъкмо навреме. Предчувствието му за опасност.

Случайност тичаше несръчно и когато се доближи до лампата, видях защо. Ръцете му бяха оковани. Но той все пак се измъкваше. Какъвто и да беше планът на Възмездителите, май се проваляше.

Двамата с Дони се спогледахме, после той хукна след Случайност и изстреля няколко случайни куршума към мен. Това, че разполагаше с неизчерпаем запас от тях, обаче не го правеше по-добър стрелец. Така че всички пропуснаха.

Изправих се на крака и погледнах в обратната посока, където стоеше жената. Добре ли беше тя?

Във въздуха се чу силно пукане и Дони „Проблемите“ извика и падна. Усмихнах се, но за кратко — последва втори изстрел и от стената до мен се разлетяха искри. Изругах и отново се шмугнах в алеята. След секунда жената в тясната рокля свърна след мен. Държеше малък Деринджър и се целеше право в лицето ми.

Общо взето, при стрелба с пистолет хората не улучваха от десет крачки. Обаче не знаех каква е статистиката, когато пистолетът е на тридесет сантиметра от физиономията ти. Може би не толкова добра в полза на мишената.

— Чакай! — казах и вдигнах ръце, при което пушката се плъзна на рамото ми. — Опитвам да помогна! Не видя ли, че Дони стреля по мен?

— За кого работиш? — попита жената.

— За фабриката Тъмното убежище, ама карах и такси, обаче…

— Слонце — заяви тя. Все още целейки се в мен, тя вдигна ръка към главата си и докосна ухото си с пръст. Видях обица, която сигурно беше свързана с мобилния й.

— Говори Меган. Тиа, взривявай.

Наблизо се чу взрив, които ме накара да подскоча.

— Това пък какво беше?

— Игралният дом.

— Взривихте игралния дом? Мислех, че Възмездителите не закачат невинни!

Това я накара да замръзне на място. Не сваляше пистолета от мен.

— Откъде знаеш кои сме?

— Преследвате Епичните. Кои други да сте?

— Но…

Тя прекъсна. Изруга тихо и пак вдигна пръст.

— Няма време. Ейбрахам, прицели ли се?

Не чух отговора, обаче тя явно остана доволна. Недалеч се чуха още няколко експлозии.

Тя ме изгледа, но ръцете ми още бяха вдигнати, а и трябваше да е видяла как Дони стреля по мен. Очевидно реши, че не представлявам заплаха. Свали пистолета, пъргаво се пресегна надолу и откърши острите токчета на обувките си. После сграбчи роклята си отстрани и я разпра.

Зяпнах.

По принцип се смятам за прилично уравновесен, обаче не се случва всеки ден човек да се озове в тъмна уличка с разкошна жена, която си съдира дрехите. Отдолу имаше сутиен и тесни колоездачни гащета от спандекс. Със задоволство отбелязах, че кобурът й наистина е привързан за дясното бедро. Мобилният й беше закачен отвън на кобура.

Тя захвърли роклята — скроена беше да се сваля лесно. Ръцете й бяха слаби и стегнати. Наивният вид от по-рано съвсем беше изчезнал и беше заменен от твърдост и решителност.

Направих една стъпка и пистолетът в миг се насочи отново към челото ми. Застинах.

— Излез от алеята — нареди тя и посочи.

Аз нервно се подчиних и излязох на улицата.

— На колене. Ръцете зад тила.

— Аз наистина не…

— Долу!

Паднах на колене. Чувствах се глупаво. Вдигнах ръце на главата си.

— Хардман — рече тя, опирайки пръст в ухото си. — Ако този тук кихне, пусни му един куршум.

— Ама…

Тя хукна по улицата, много по-бърза без токчетата и роклята. Останах сам на улицата. Чувствах се идиотски да стоя така. Косъмчетата на тила ми настръхваха при мисълта за снайпериста, който се цели в мен.

Колко агенти имаха Възмездителите тук? Не можех да си представя, че ще опитат нещо такова с по-малко от двадесетина човека. Поредната експлозия разтресе земята. Защо? Взривовете щяха да привлекат вниманието на Правоприлагането, войниците на Стоманеното сърце. Лакеите и разбойниците бяха достатъчна беля; а Правоприлагането имаше модерни оръжия и няколко бронирани единици — костюми-роботи със силова броня, високи по три метра и половина.

Следващият взрив беше наблизо, само на една пряка. Нещо в първоначалния план се беше объркало, иначе Случайност нямаше да се измъкне от жената в червено. Меган? Как каза, че й е името?

Това беше един от резервните им планове. Но какво опитваха да направят?

От близката алея изхвърча една фигура и едва не ме накара да подскоча. Останах на място, ругаейки снайпериста, но леко извъртях глава да погледна. Фигурата беше облечена в червено и още носеше белезници. Случайност.

Взривовете, разбрах аз. Целта им е да го подплашат и да го върнат в тази посока!

Случайност прекоси улицата, обърна се и затича към мен. Меган, ако изобщо така се казваше, излетя от същата алея като него. Тръгна насам в опит да го догони, но недалеч зад нея от съседната улица връхлетя още една група фигури.

Четирима от разбойниците на Шприцър, в костюми и с полуавтоматични пистолети. Целеха се в Меган.

Гледах от другата страна на улицата как Меган и Случайност ме подминават. Разбойниците ми се падаха далеч вдясно, а Меган и Епичният ми се падаха отляво. Всички бяхме на една и съща тъмна улица.

Хайде!, приканих аз наум снайпериста. Тя не ги вижда! Ще я улучат. Свали ги!

Нищо. Разбойниците прицелиха оръжията си. Усетих как по врата ми се стича вадичка пот. После стиснах зъби, търкулнах се настрани, измъкнах пушката и се прицелих в един от преследвачите.

Поех дълбоко дъх, успокоих сърцето си и натиснах спусъка с ясното очакване да бъда улучен в главата някъде отгоре.

4.

Пистолетът е като фишек. Палиш, хвърляш и никога не знаеш със сигурност къде ще падне и какви поражения ще нанесе.

Един Узи е още по-зле — все едно наниз фишеци. Много по-вероятно да удари някого, но въпреки това неудобен и непокорен.

Пушката е елегантна. Тя е продължение на твоята воля. Прицелваш се, обираш спусъка, работата става. В ръцете на изпълнения със спокойствие експерт нищо не е по-смъртоносно от добрата пушка.

Първият разбойник падна от изстрела ми. Леко придвижих пушката настрана и после натиснах отново. Вторият рухна. Другите двама свалиха оръжията си и се заизмъкваха.

Поглеждам. Натискам. Третият пада. Последният търчеше презглава, когато се прицелих в него, и успя да се прикрие. Изпитах колебание, сърбеше ме гръбнакът — очаквах да усетя куршума от снайперската пушка да удари гърба ми. Не долетя. Явно Хардман бе разбрал, че съм от добрите.

Изправих се неуверено. След това, без да знам какво друго да върша, се обърнах наляво и се втурнах с всичка сила по улицата след Случайност и жената-Възмездител. Епичният изруга и се оттегли към някакъв страничен сокак. Улиците бяха напълно празни. Нашите експлозии и пушечен огън бяха накарали всички наоколо да се ометат — такива неща не бяха рядко явление в Нюкаго.

Меган се понесе след Случайност; успях да свия встрани и да я засека. Тя ме изгледа ядно, докато се носехме рамо до рамо по улицата след Епичния.

— Казах ти да не се месиш! — кресна тя.

— Добре, че не ти обърнах внимание! Току-що ти спасих живота.

— Затова и не те застрелях. Разкарай се.

Не й обърнах внимание. Тичешком смъкнах пушката и се прицелих в Епичния. Не улучих — много трудно е да тичаш и да стреляш едновременно. Бърз е!, помислих си раздразнено.

— Няма полза. Не можеш да го улучиш.

— Мога да го забавя — отвърнах аз и свалих пушката. Претичахме покрай една кръчма със загасени светлини и затворени врати. Група нервни клиенти гледаха през прозореца. — Избягването на изстрелите ще го извади от равновесие.

— Не и задълго.

— Трябва двамата да стреляме едновременно. Можем да го заковем между двата куршума, така че, накъдето и да свърне, да попадне на един от тях. Шахмат.

— Ти луд ли си? — попита тя, тичайки. — Това ще е почти невъзможно.

Права беше.

— Добре. Тогава да използваме слабостта му. Знам, че я знаеш! Иначе нямаше да му сложиш белезниците.

— Няма да помогне — отговори тя и свърна край една улична лампа.

— В твоя случай свърши работа. Кажи ми и аз ще я използвам.

— Слонце — наруга ме тя. — Чувството му за опасност се притъпява, ако е привлечен от теб. Значи ако не те намери много по-хубав, отколкото би трябвало, няма да помогне.

Ох. Това, виж, си беше проблем.

— Трябва да… — подзе тя и млъкна, вдигайки пръст до ухото си, докато тичахме. — Не! Джон, мога да се справя! Не ми пука колко са близо!

Опитват да я накарат да се изтегли, заключих аз. Не след дълго Правоприлагането щяха да се появят.

Пред нас една злощастна шофьорка на път към квартала с клубовете забави на ъгъла. Колата спря със скърцане, когато Случайност връхлетя пред нея. После хукна надясно по друга уличка, която да го изведе на някое по-оживено място.

Хрумна ми идея.

— Дръж — рекох и подхвърлих пушката на Меган. Измъкнах резервния пълнител и също го хвърлих. — Стреляй по него. Забави го.

— Какво? Кой си ти, че да ми даваш…

— Направи го! — настоях и се плъзнах към колата. Отворих вратата до шофьора. — Вън.

Жената се подчини и остави ключовете. В свят, пълен с Епични с право да отнемат всяко превозно средство, малцина задаваха въпроси. Стоманеното сърце е суров с крадците, които не са Епични, така че повечето хора не биха посмели да постъпят като мен.

До колата Меган изруга, после вдигна пушката ми и умело стреля. Целеше се добре и Случайност, който беше доста близо по уличката, се олюля надясно. Чувството за опасност го беше накарало да се отмести от пътя на куршума. Както се надявах, това го забави доста.

Запалих двигателя на колата. Беше хубав спортен модел и изглеждаше практически нова. Много жалко.

Понесох се по улицата. Бях казал на Меган, че съм карал такси. Вярно си беше; опитах преди няколко месеца, веднага след напускането на Фабриката. Но не споменах, че работата продължи само ден — оказа се, че съм ужасен за нея.

Не знаеш колко ще ти хареса нещо, докато не пробваш. Една от любимите поговорки на татко. Таксиметровата компания не беше очаквала да „опитам“ шофирането в една от техните коли. А как иначе момче като мен би се озовало зад волана? Аз бях сирак, собственост на Фабриката през по-голямата част от живота ми. Такива като мен не правят точно големи пари. По подземните улици бездруго няма място за коли.

Както и да е. Шофирането се оказа мъничко по-трудно, отколкото очаквах. Изскърцах край ъгъла на тъмната улица. Едва владеех колата. Натисках педала на газта. Пътем съборих един знак „стоп“ и един надпис. Изминах пряката за секунди и взех следващия завой. Качих се на бордюра и бутнах няколко кофи за смет, обаче успях да запазя контрол, завих и спрях колата с предницата в южна посока.

Сиреч, гледах право надолу по алеята, по която Случайност се олюляваше, препъваше се в боклуци и сандъци, а Меган го забавяше. Почти стигна до мен.

Чу се пукот, Случайност се сви и предното стъкло на колата ми изведнъж се напука — дупката от куршума в него беше на сантиметри от главата ми. Сърцето ми подскочи. Меган продължаваше да стреля.

Знаеш ли, Дейвид, рекох си, наистина трябва да обмисляш плановете си малко по-задълбочено.

Скочих върху педала и връхлетях с рев алеята. Тя беше толкова тясна, че колата едва минаваше. От лявата й страна хвръкнаха искри, когато мръднах съвсем лекичко натам и отпрах страничното огледало.

Фаровете осветиха фигура в червен костюм, с оковани ръце и развято наметало. Епичният беше загубил шапката си, бягайки. Очите му зяпнаха. Нямаше къде да иде.

Шахмат.

Или поне аз така смятах. Когато приближих, Случайност скочи във въздуха и стовари краката си върху предното стъкло на колата със свръхчовешка ловкост.

Това напълно ме потресе. Не се очакваше той да притежава някакви засилени физически способности. Разбира се, такъв като него — така лесно избягваше опасностите — нямаше много възможности да проявява подобни качества. Все едно. Краката му удариха стъклото в ловък маньовър, на какъвто е способен само някой със суперрефлекси. Отблъсна се и скочи назад, стъклото на колата се пръсна, тласъкът от удара с колата отхвърли Случайност по алеята.

Когато върху мен се посипаха стъкла, отлепих крак от газта. Колата спря със скърцане сред порой искри. Случайност прецизно завърши превъртането си и се приземи грациозно.

Замаяно поклатих глава. Точно така, суперрефлекси, осъзнах с част от ума си. Трябваше да се досетя. Това е съвършено допълнение към качествата на ясновидеца. Случайност беше достатъчно разумен да го запази в тайна. Мнозина от могъщите Епични бяха преценили, че ако укрият една-две от способностите си, това им дава предимство, когато друг Епичен опита да ги убие.

Случайност хукна напред. Виждах го как ме гледа. Устните му бяха извити в цинична усмивка. Той беше чудовище — бях записал над сто убийства, свързани с него. По очите му можах да отсъдя, че се кани да включи и мен в списъка.

Скочи във въздуха, като че се готвеше да се стовари върху покрива на колата.

Пук! Пук!

Гръдният му кош избухна.

5.

Трупът на Случайност рухна върху покрива на колата. Меган остана на мястото си. С едната ръка държеше моята пушка, опряна на хълбока й, а с другата — своя пистолет. Фаровете на колата я обливаха в светлина.

— Искри. Не мога да повярвам, че наистина проработи.

Стреляла е с двете оръжия едновременно, осъзнах аз. Матира го във въздуха с два изстрела. Сигурно се получи, само защото той скачаше — във въздуха е било по-трудно силите му да го накарат да се отмести. Въпреки това изстрелът беше невероятен. С оръжие във всяка ръка, при това едното — пушка?

Искри, повторих си аз думите й. Всъщност победихме. Епичният беше мъртъв.

В същия миг в дъното на алеята се появиха десетина от разбойниците на Шприц. Размахваха узи-та.

Изругах и се натиках между седалките, за да се вмъкна отзад. Меган скочи на покрива на колата и се плъзна през разбитото предно стъкло. Сви се на мястото до шофьора, тъкмо когато върху колата се изсипа град от куршуми.

Помъчих се да отворя задната врата, но алеята се оказа твърде тясна. Задното стъкло се пръсна, от раздраните от куршумите седалки се разлетяха парчета пълнеж.

— В името на Злочестие! Радвам се, че колата не е моя.

Меган извъртя очи. После измъкна нещо от сутиена си. Малък цилиндър, приличен на гилза червило. Завъртя дъното, изчака стрелбата да поспре и хвърли цилиндъра през предното стъкло.

— Това пък какво беше? — попитах.

Получих отговор, когато взрив разтърси колата и върху нас се посипаха трески от разбити сандъци. Стрелбата престана, чуха се викове от болка, а Меган прескочи разкъсаната седалка и сръчно се плъзна през разбитото задно стъкло. Още държеше пушката ми.

— Ей! — обадих се аз и се хвърлих подире й. От дрехите ми изпопадаха парченца стъкло. Стъпих на земята и хукнах към края на алеята. Свърнах встрани, тъкмо когато оцелелите от взрива подновиха стрелбата.

Тя стреля като в сънищата и носи гранати в пазвата си, помислих с вцепенения си мозък. Може би се влюбвам.

Освен стрелбата чух ниско ръмжене и един голям брониран камион забави ход, зави и се насочи с рев към нас. Беше голям, зелен, внушителен, с грамадни фарове. И приличаше ужасно много на…

— Камион за боклук? — попитах, когато машината спря пред нас.

На седалката до шофьора пътуваше корав на вид чернокож мъж. Той отвори на Меган.

— Кой е това? — попита мъжът и кимна към мен. Имаше лек френски акцент.

— Едно слонце — отвърна тя и ми хвърли пушката. — Обаче полезно. Знае за нас, но според мен не представлява заплаха.

Не точно бляскава препоръка, но достатъчно добра. Усмихнах се, когато Меган се качи в камиона и избута мъжа към средата.

— Оставяме ли го? — попита той.

— Не — каза шофьорът. Не можех да го огледам. Виждаше се само като сянка, ала гласът му беше плътен и звучен. — Идва с нас.

Усмихнах се и с готовност се покатерих в камиона. Дали шофьорът беше снайперистът Хардман? Той видя как помагах. Влязох в кабината и хората вътре неохотно се сместиха. Имаше голяма задна седалка и чернокожият мъж се плъзна там и се настани до някакъв жилав тип в кожен командоски елек с доста хубава снайперска пушка в ръка. Може би това беше Хардман. От другата му страна седеше жена на средна възраст с дълга до раменете червена коса. Носеше очила и делови костюм.

Камионът за боклук тръгна. Движеше се по-бързо, отколкото бях допускал, че е възможно. Зад нас от алеята се показаха част от разбойниците и откриха огън по камиона ни. Не им свърши много работа, но и ние още не се бяхме отървали напълно. Над главите ни чух характерния звук на коптерите на Правоприлагането. Възможно беше насам да се задават и няколко Епични от по-горно ниво.

— Случайност? — попита шофьорът. Той беше по-стар, може би над петдесетгодишен. Носеше дълго и тънко черно палто. Колкото и да е странно, от джобчето на гърдите му надничаха чифт тесни защитни очила.

— Мъртъв — отговори Меган.

— Какво се обърка? — продължи мъжът.

— Скрита сила. Суперрефлекси. Сложих му белезници, обаче се измъкна.

— Появи се и този тук — вметна мъжът с камуфлажния елек; почти сигурен бях, че това е Хардман. — Изтърси се по средата на цялата работа и предизвика малко бъркотия.

Какъв беше този акцент? Не можех да определя.

— За него ще поговорим после — рече шофьорът и зави с висока скорост.

Сърцето ми заби по-бързо. Погледнах през прозореца и затърсих коптери в небето. Нямаше да мине много време, преди да кажат на Правоприлагането какво точно да търсят. Камионът доста биеше на очи.

— Би трябвало просто да застреляме Случайност — отбеляза мъжът с френския акцент. — С Деринджъра в гърдите.

— Нямаше да се получи, Ейбрахам — отговори шофьорът. — Силите му бяха големи. Дори с привличането постигнахме само толкова. Трябваше първо да направим нещо несмъртоносно, да го хванем в клопка и после да го застреляме. Ясновидците са трудни.

Сигурно беше прав за последното. Случайност притежаваше много силно чувство за опасност. Навярно планът им беше да му щракнат белезниците и да го оковат за някоя улична лампа. После, когато е частично обездвижен, Меган да забие деринджъра в гърдите му и да стреля. Ако първо беше опитала да стреля, силите му щяха да го предупредят. Зависеше от това колко е привлечен от нея.

— Не очаквах да е толкова силен — обясни Меган. Звучеше недоволна от себе си. Навлече яке и работни панталони. — Съжалявам, Джон. Не трябваше да допускам да се отдалечи от мен.

— Работата е свършена — отвърна шофьорът, Джон. Натисна спирачките. — Зарязваме машината. Вече е компрометирана.

Отвори вратата и ние се изсипахме навън.

— Аз… — подхванах с намерението да се представя. Джон обаче ме изгледа заплашително над капака на камиона. Млъкнах и думите заседнаха в гърлото ми. В сенките, с дългата дреха, мрачното лице и прошарената коса този човек изглеждаше опасен.

Възмездителите измъкнаха няколко торби екипировка от камиона. И една масивна картечница за Ейбрахам. Поведоха ме по стъпалата към подземните улици. Оттам ме помъкнаха по разни завои. Успях доста добре да проследя къде отиваме, докато ме поведоха надолу по дълго стълбище с дълбочина няколко нива в Стоманените катакомби.

Умните хора стояха настрани от Катакомбите. Копачите не ги бяха довършили — бяха полудели, преди да приключат с тунелите. Лампите по таваните работеха рядко. Тунелите в стоманата бяха с квадратно сечение и различен размер.

Хората от екипа мълчаливо продължаваха да вървят из пасажите. Включиха светлините на мобилните си — повечето ги носеха закачени отпред на якетата. По-рано се чудех дали Възмездителите носеха мобилни и като видях, че носеха, ми олекна заради моя. Искам да кажа, всеки знае, че Леярницата Рицарски сокол е неутрална и мобилните връзки са напълно сигурни. Това, че Възмездителите ползват мрежата, беше ясен знак, че на Сокола може да се разчита.

Вървяхме известно време. Възмездителите крачеха тихо и предпазливо. Често Хардман излизаше напред да разузнава; Ейбрахам ни пазеше гърба със своята злостна на вид картечница. Трудно ми беше да остана спокоен в Стоманените катакомби — долу приличаше на недостроена линия на метрото, превърната в лабиринт за плъхове.

Имаше задънени места, тунели, които не водеха никъде, и неестествени ъгли. На места от стените стърчаха електрически кабели, приличащи на противните артерии, които можеш да намериш в парче пиле. Другаде стоманените стени не бяха плътни, а имаше парчета, отпрани от хора, които са търсели нещо за продан. В Нюкаго обаче металът за скрап нямаше никаква стойност. Метал имаше повече от достатъчно.

Подминавахме групички младежи с мрачни физиономии, застанали около запалени кофи за смет. Явно не бяха доволни, че нарушаваме усамотението им, но никой не се обади. Сигурно заради грамадното оръжие на Ейбрахам. Картечницата имаше граватоници, които светеха в синьо от долната страна, за да може да я носи.

Вървяхме из тунелите повече от час. Джон водеше; още носеше дългата черна дреха. Това е лабораторна престилка, забелязах аз на поредния завой. Боядисана в черно. Под престилката имаше черна риза закопчана до горе.

Възмездителите очевидно се притесняваха да не ги следят, обаче имах чувството, че се престарават. Само за петнадесет минути аз бях безнадеждно изгубен, а пък Правоприлагането никога не слизаха толкова надолу. Имаше негласно споразумение. Стоманеното сърце не закачаше обитателите на Стоманените катакомби, а те не правеха нищо, с което да си навлекат присъдата му.

Разбира се… Възмездителите можеха да променят това примирие. Убит беше важен Епичен. Как би реагирал Стоманеното сърце?

Най-сетне ме поведоха зад завой, който изглеждаше досущ като всички досега, само че този път се озовахме в малка стая, вкопана в стоманения под. Имаше много такива места там, където Копачите бяха планирали да разположат тоалетни, магазинчета или жилища.

Снайперистът Хардман зае позиция на входа. Беше извадил камуфлажно кепе и го беше наложил на главата си. Отпред имаше непозната емблема. Приличаше на някакъв владетелски кръст или нещо подобно. Другите четирима се настаниха с лица към мен. Ейбрахам извади грамаден фенер, щракна копче и фенерът засвети отстрани. Остави го на пода.

Джон скръсти ръце и ме загледа с безчувствено лице. Червенокосата жена стоеше до него. Тя изглеждаше по-умислена. Ейбрахам не изпускаше картечницата. Меган свали якето — отдолу още беше със сутиена си — и сложи презраменен кобур. Мъчех се да не я зяпам, но то беше като да опитваш да не мигаш. Само че… хмм, обратното.

Колебливо пристъпих напред. Разбрах, че са ме пипнали. Бях започнал да мисля, че са на път да ме приемат в екипа. Но като погледнах в очите на Джон, прецених, че случаят не е такъв. Той виждаше в мое лице заплаха. Не ме бяха довели, защото бях полезен, а защото не искаха да ме оставят да се мотая на свобода.

Бях пленник. А толкова дълбоко в Стоманените катакомби никой нямаше и да се спре, дори да чуе вик или изстрел.

6.

— Провери го, Тиа — рече Джон.

Аз се свих и нервно хванах пушката. Зад Джон Меган се беше облегнала на стената. Пак беше облякла якето, след като сложи кобура под мишница. Въртеше нещо в ръка. Резервния пълнител на моята пушка. Така и не си го взех.

Тя се усмихна. Горе ми беше върнала пушката, но имах потискащото подозрение, че е изпразнила пълнителя и ми я дава незаредена. Започна да ме обзема паника.

Червенокосата Тиа приближи към мен с някакъв апарат. Беше плосък и овален, с размерите на чиния. От едната страна имаше екран. Насочи го към мен.

— Няма излъчване.

— Кръвна проба — със сурово лице нареди Джон.

Тиа кимна.

— Не ни принуждавай да те насилваме — каза ми тя и измъкна някаква лента от апарата. Лентата беше свързана с него с кабели. — Това ще те убоде, но няма да ти навреди.

— Какво представлява? — попитах аз.

— Търсач.

Търсачът беше апарат, който установяваше дали човек е Епичен или не.

— Мислех… мислех, че това е само мит.

Ейбрахам се усмихна. Държеше грамадното оръжие отстрани. Беше строен и мускулест и изглеждаше много спокоен — за разлика от напрежението на Тиа и даже на Джон.

— Тогава нямаш нищо против, а, приятелю? — рече той с френския си акцент. — Какво ако те убоде едно митологично апаратче?

Това не ме успокои. Но Възмездителите бяха група опитни убийци, които се занимаваха с изтребване на Висши Епични. Не можех да направя кой знае какво.

Тиа уви ръката ми. От вътрешната страна на лентата имаше мъничка кутийка, която ме убоде. Тиа разгледа монитора.

— Със сигурност е чист, Джон. И в кръвната проба няма нищо.

Джон кимна. Не изглеждаше изненадан.

— Добре, синко. Време е да отговориш на някои въпроси. Мисли много внимателно, преди да кажеш нещо.

— Окей — отвърнах аз и потърках убоденото място.

— Как — подхвана Джон — откри къде ще ударим? Кой ти каза, че мишената ни е Случайност?

— Никой не ми е казвал.

Лицето на Джон стана гневно. До него Ейбрахам шавна с вежда и намести картечницата.

— Не, наистина! — възкликнах аз; вече се потях. — Окей, значи чух от някои хора на улицата, че сте в града. Ама това го чуха почти всички.

— Не сме казвали на никого целта ни — намеси се Ейбрахам.

— Аха. Обаче кой друг да ударите?

— В града има хиляди Епични, синко — възрази Джон.

— Така си е. Но повечето са под вашето ниво. Вие се целите във Висшите Епични, а от тях в Нюкаго има само няколкостотин. Сред тях само двадесетина имат Първична Непобедимост. А вие винаги избирате някой с Първична Непобедимост.

— В същото време обаче не бихте се заловили с някой, който е твърде мощен или твърде влиятелен. Преценявате, че те ще са добре охранявани. Това изключва Повелителя на нощта, Зарево и Конфлукс — значи, целия вътрешен кръг на Стоманеното сърце. Изключва и повечето барони на подземния свят.

— Така ви остават десетина мишени. Случайност беше най-лошият от тази пасмина. Всички Епични са убийци, но може да се предполага, че той е погубил най-много невинни. Плюс това извратените му игрички с вътрешните органи на хората са точно тоя тип издевателство, който Възмездителите биха искали да прекратят. — Огледах ги притеснено и свих рамене. — Както казах. Нямаше нужда някой да ми съобщава. Очевидно е кого бихте избрали в крайна сметка.

Малкото помещение притихна.

— Ха! — възкликна застаналият на вратата Коуди и после изруга. — Дами и господа, според мен това означава, че май ставаме мъничко предвидими.

— Какво е Първична Непобедимост? — попита Тиа.

— Извинете — отвърнах аз, осъзнавайки, че те не могат да знаят моите названия. — Така наричам онази Епична сила, която прави обичайните методи за убийство безполезни. Нали разбирате, регенерация, непробиваема кожа, ясновидство, способност за реинкарнация и тем подобни.

— Нека допуснем — рече Джон, — че ти наистина си се досетил сам. Това обаче не обяснява как си разбрал къде ще заложим нашия капан.

— Случайност винаги наблюдава игрите при Шприц в първата събота на месеца — отговорих аз. — И после винаги си търси забавление. Това е единственият момент, когато можете да разчитате, че ще го намерите сам и в такова настроение, че да го примамите в клопка.

Джон хвърли един поглед на Ейбрахам, после на Тиа. Тя сви рамене.

— Не знам.

— Мисля, че казва истината, Проф — обърна се Меган към Джон. Беше скръстила ръце пред гърдите си. Якето беше разкопчано, а отдолу беше с онзи сутиен. Не я зяпай.

Джон я погледна.

— Защо?

— Има смисъл. Ако Стоманеното сърце знаеше кого смятаме да ударим, щеше да планира за нас нещо по-сложно от едно момче с пушка. Освен това той наистина опита да помогне. Нещо такова.

— Аз помогнах! Ако не бях аз, щеше да си мъртва. Кажи й, Хардман.

Всички се объркаха.

— Кой? — попита Ейбрахам.

— Хардман — повторих и посочих снайпериста до вратата.

— Името ми е Коуди, момче — отвърна развеселено той.

— Къде е Хардман тогава? Меган ми каза, че е горе и наблюдава през мерника, за да…

Нямало е никакъв снайперист, осъзнах аз. Поне не такъв, на когото е наредено нарочно да ме наблюдава. Меган си го е измислила, само за да ме задържи на място.

Ейбрахам се разсмя гърлено.

— Хвана се на стария номер с невидимия снайперист, а?

Изчервих се.

— Няма нищо, синко — каза Джон. — Ще бъда любезен с теб и ще се престоря, че нищо от това не се е случвало. Когато излезем оттук, искам да преброиш до хиляда, много бавно. После можеш да си тръгваш. Ако опиташ да ни проследиш, ще те застрелям.

Той махна на останалите.

— Не, почакайте! — възразих аз и протегнах ръка към него.

Другите четирима светкавично извадиха оръжията си и ги насочиха в главата ми.

Задавих се, после свалих ръка.

— Почакайте, моля ви — казах с по-кротък глас. — Искам да се присъединя към вас.

— Искаш какво? — попита Тиа.

— Да се присъединя към вас. Затова дойдох днес. Нямах намерението да се забърквам. Просто исках да кандидатствам.

— Всъщност ние не приемаме кандидатури — отвърна Ейбрахам.

Джон ме гледаше изучаващо.

— Той наистина беше полезен донякъде — додаде Меган. — И аз… ще призная, че е свестен стрелец. Може би трябва да го вземем, Проф.

Е, да става каквото ще, поне бях успял да я впечатля. Това ми се струваше почти толкова голяма победа, колкото убийството на Случайност.

Накрая обаче Джон поклати глава.

— Ние не набираме членове, синко. Съжалявам. Ще си тръгнем и не искам никога да те виждам в близост до място, където действаме. Не искам да чувам и най-далечен намек, че се намираш в един и същ град с нас. Остани в Нюкаго. След днешната бъркотия няма да се върнем скоро.

Това явно устройваше всички. Меган сви рамене почти извинително. Това трябваше да ми покаже, че думите й са били благодарност, задето я спасих от разбойниците с узитата. Останалите се събраха около Джон и излязоха заедно с него.

Аз останах вътре. Чувствах се безсилен и ядосан.

— Вие се проваляте — рекох подире им тихо.

По някаква причина това накара Джон да спре. Той ме погледна. Другите вече бяха навън.

— Никога не се занимавате с истинските мишени — горчиво продължих аз. — Винаги подбирате по-безобидните, като Случайност. Такива, които можете да изолирате и да убиете. Чудовища, да, но относително маловажни. Никога не се захващате с истинските чудовища, с Епичните, които ни разбиха и превърнаха страната в руини.

— Правим каквото можем. Ако загинем в опит да убием някой непобедим Епичен, няма да има полза за никого.

— Няма особена полза и от убийствата на такива като Случайност. Прекалено много са и ако продължавате да си подбирате подобни мишени, никой няма да го е грижа за вас. Вие само дразните. Не можете да промените света по този начин.

— Ние не се и опитваме — отговори Джон. — Само убиваме Епични.

— Какво би искал да направим, момко? — попита по-развеселено Хардман, т.е. Коуди. — Да се заемем направо със Стоманеното сърце ли?

— Да — разгорещих се аз и пристъпих напред. — Искате ли да промените нещата? Искате ли да ги накарате да се страхуват? Точно него трябва да атакувате! Покажете им, че никой не стои над нашето отмъщение!

Джон поклати глава. Продължи по пътя си, а престилката му шумолеше.

— Взех това решение преди години, синко. Трябва да водим тези битки, които имаме възможност да спечелим.

Излезе в коридора. Оставиха ме в малката стая. Забравеният фенер излъчваше странна топлина в стоманеното помещение.

Провалих се.

7.

Стоях в помещението, което приличаше на кутия, в светлината на оставеното фенерче. Май батериите му бяха на привършване, но стоманените стени отразяваха добре мътната светлина.

Не, рекох си.

Пристъпих навън, без да ме е грижа за предупрежденията. Нека ме застрелят.

Техните отдалечаващи се фигури бяха осветени от мобилните им — група тъмни силуети в тесния коридор.

— Никой друг не се бори — провикнах се аз подире им. — Никой дори не се опитва! Само вие останахте. Ако дори вие се боите от такива като Стоманеното сърце, как тогава някой би могъл даже да мисли другояче?

Възмездителите продължиха да крачат.

— Работата ви има значение! — изкрещях аз. — Но не е достатъчна! Докато най-могъщите Епични продължават да се смятат за недосегаеми, нищо няма да се промени. Докато вие продължавате да не ги закачате, всъщност доказвате онова, което те все разправят! Че ако един Епичен е достатъчно силен, може да взима каквото си ще, да прави каквото си ще. Вие казвате, че те заслужават да властват.

Групата продължи да върви, обаче Проф — който беше в задната част — като че се позабави. Само за миг.

Поех дълбоко дъх. Оставаше ми да опитам още само едно.

— Виждал съм Стоманеното сърце да кърви.

Проф застина.

Това накара другите да спрат. Проф ме погледна през рамо.

— Моля?

— Виждал съм Стоманеното сърце да кърви.

— Невъзможно — рече Ейбрахам. — Той е напълно неуязвим.

— Виждал съм го — казах. Сърцето ми блъскаше, лицето ми се потеше. Никога никому не бях казвал. Тайната беше прекалено опасна. Ако Стоманеното сърце узнаеше, че някой е оцелял при онова нападение в банката, щеше да ме подгони. Нямаше да мога нито да се скрия, нито да избягам. Не и ако той си науми, че знам тайната му.

Не я знаех. Не съвсем. Но имах следа — може би единствената, с която някой разполагаше.

— Съчиняването на лъжи няма да те вкара в нашия отбор, синко — бавно рече Проф.

— Не лъжа — казах и отвърнах на погледа му. — Не и за това. Дайте ми няколко минути да разкажа историята си. Поне ме изслушайте.

— Това са глупости — заяви Тиа и улови Проф за ръката. — Проф, да тръгваме.

Той не отговори. Изучаваше ме, взираше се в очите ми, като че търсеше нещо. Чувствах се странно беззащитен пред него, гол. Сякаш той можеше да види всяко мое желание и прегрешение.

Бавно тръгна към мен.

— Добре, синко. Имаш петнадесет минути. — Той махна по посока на стаята. — Ще чуя каквото имаш да казваш.

Върнахме се в малката стая сред мърморенето на някои от останалите. Започвах да определям кой кой е в отбора. Ейбрахам с грамадната картечница и яките ръце би трябвало да е специалистът по тежкото въоръжение. Би трябвало да прикрива останалите от офицерите на Правоприлагането, ако нещо се обърка. Би трябвало при нужда да измъква чрез заплаха сведения от хората и вероятно да работи с тежки инструменти, ако операцията го изисква.

Червенокосата Тиа с нейното тясно изразително лице навярно беше ученият в екипа. Доколкото съдех по облеклото й, тя не влизаше в бой, пък и Възмездителите се нуждаеха от хора като нея — такива, които знаеха как точно действат силите на Епичните и могат да помогнат за разгадаването на слабостите на техните мишени.

Меган би трябвало да е острието. Тя би трябвало да влиза в опасности, да разполага Епичния в позиция. Коуди с камуфлажните дрехи и снайперската пушка беше най-вероятно огнева поддръжка. Допусках, че след като Меган някак неутрализира силите на Епичния, Коуди го поразява с точна стрелба.

Което оставяше Проф водач на екипа, предполагах. Може би второ острие в случай на нужда? Още не бях успял съвсем да определя мястото му, обаче нещо във връзка с неговото име ме човъркаше.

Щом отново влязохме в стаята, Ейбрахам беше видимо заинтересуван от онова, което щях да казвам. Тиа от друга страна изглеждаше раздразнена, докато Коуди всъщност явно се забавляваше. Снайперистът се облегна на стената, отпусна се със скръстени ръце и взе да наблюдава коридора. Останалите от отбора ме наобиколиха в очакване.

Усмихнах се на Меган, ала лицето й беше станало безизразно. Даже студено. Какво се беше променило?

Поех си дълбоко дъх.

— Виждал съм Стоманеното сърце да кърви — повторих аз. — Това се случи преди десет години, когато бях на осем. Баща ми и аз бяхме в „Първа обединена банка“ на улица „Адамс“…

Млъкнах — историята свърши и последните ми думи увиснаха във въздуха. И имам намерението отново да го видя да кърви. Тогава ми прозвуча като перчене — стоях пред група хора, които бяха посветили живота си на избиването на Епичните.

Докато разказвах историята, нервността ми се беше изпарила. Беше странно успокояващо да мога най-сетне да я споделя, да дам глас на онези ужасни събития. Най-после някой друг знаеше. Загинех ли, други щяха да разполагат с информацията, която единствен аз носех дотогава. Дори и Възмездителите да вземеха решение да не тръгват след Стоманеното сърце, знанието щеше да просъществува и може би щеше да бъде използвано някой ден. При положение че ми повярват.

— Да седнем — рече накрая Проф и се настани. Останалите се присъединиха към него — Тиа и Меган без желание, докато Ейбрахам все още беше спокоен. Коуди остана прав до вратата да пази.

Аз седнах и положих пушката напряко в скута си. Бях вдигнал предпазителя, макар да бях напълно сигурен, че не е заредена.

— Е? — обърна се Проф към хората си.

— Чувала съм за това — призна неохотно Тиа. — Стоманеното сърце разруши банката в Деня на Анексацията. Банката отдаваше под наем някои офиси на втория етаж — нищо кой знае колко важно, разни оценители и счетоводители на правителствена служба. Повечето учени, с които съм разговаряла, са на мнение, че Стоманеното сърце удари сградата заради тези офиси.

— Да — съгласи се Ейбрахам. — Той нападна много здания в града през онзи ден.

Проф кимна умислено.

— Сър… — подзех аз.

Той ме прекъсна.

— Ти каза каквото имаше, синко. Проявяваме уважение, като разговаряме за това тук, където можеш да ни чуеш. Не ме карай да съжалявам за това.

— Хмм, да, сър.

— Винаги съм се чудил защо той нападна първо банката — продължи Ейбрахам.

— Аха — обади се Коуди от вратата. — Странен избор. Защо очиства група счетоводители и чак след това се заема с кмета?

— Но това не е достатъчно основание да променяме плановете си — додаде Ейбрахам и поклати глава. Той ми кимна, а огромната картечница лежеше на рамото му. — Приятелю, сигурен съм, че ти си чудесен човек, обаче не мисля, че трябва да основаваме решенията си на сведения, дадени от някого, когото току-що сме срещнали.

— Меган, ти какво мислиш? — попита Проф.

Аз я погледнах. Тя седеше малко встрани от другите. Проф и Тиа ми се струваха най-старшите в тази клетка на Възмездителите. Ейбрахам и Коуди често мислеха еднакво, като стари приятели. Ами Меган?

— Мисля, че това е глупаво — рече тя студено.

Аз посърнах. Ама… само преди няколко минути тя беше най-приятелски настроена към мен.

— По-рано ти се застъпи за него — каза Ейбрахам, като че чул мисълта ми.

Това я накара да се начумери.

— Преди да чуя тая налудничава история. Той лъже, опитва да се промъкне в нашия екип.

Отворих уста да възразя, обаче един поглед от Проф ме накара да премълча забележката.

— Ти май го обмисляш — обърна се към него Коуди.

— Проф — обади се Тиа. — Този поглед ми е познат. Спомни си какво се случи със Здрачната стража.

— Помня — отговори Проф и продължи да ме изучава.

— Какво? — попита Тиа.

— Той знае за спасителите.

— За спасителите ли? — попита Коуди.

— Стоманеното сърце укри, че е убил спасителите — тихо каза Проф. — Малцина знаят какво стори той на спасителите и на оцелелите. Друг път не е убивал притеклите се на помощ, когато е разрушавал сгради. Само спасителите в Първа обединена.

— Наистина има нещо различно в начина, по който той разруши банката — продължи Проф. — Знаем, че е влязъл там и е говорил с хората вътре. Другаде не го е правил. Казват, че излязъл от Първа обединена разгневен. Нещо се е случило вътре. Това ми е известно отдавна. Останалите водачи на клетки също го знаят. Заключихме, че е свързано със Смъртоносното посочване. — Проф седеше с ръка върху коляното и замислено потропваше с пръст, като ме изучаваше. — Стоманеното сърце се сдоби с белега си в онзи ден. Никой не знае как.

— Аз знам — рекох.

— Може би — отвърна Проф.

— Може би — вметна Меган. — А може би не. Проф, той може да е подочул за убийствата, да знае за белега и да си е измислил останалото. Няма начин да се докаже, понеже ако той е прав, то той и Стоманеното сърце са единствените свидетели.

Проф кимна бавно.

— Почти невъзможно е да ударим Стоманеното сърце — рече Ейбрахам. — Дори и да успеем да разберем слабото му място, той има пазачи. Силни пазачи.

— Зарево, Конфлукс и Повелителя на нощта — отвърнах аз, кимайки. — Имам план как да се справим с всеки от тях. Мисля, че съм разбрал слабите им места.

— Така ли? — свъси се Тиа.

— Десет години — тихо отвърнах аз. — Десет години единствено планирам как да се добера до него.

Проф още изглеждаше умислен.

— Синко — обърна се той към мен. — Как каза, че ти е името?

— Дейвид.

— Добре, Дейвид. Ти отгатна, че ще нападнем Случайност. Какъв според тебе ще е следващият ни ход?

— Ще напуснете Нюкаго до свечеряване — незабавно отговорих аз. — След като капанът щракне, екипите винаги постъпват така. Разбира се, тук няма свечеряване. Но ще се изнесете до няколко часа и ще се присъедините към останалите Възмездители.

— И кой е следващият Епичен, когото планираме да ударим?

— Е — подзех аз и почнах да мисля бързо и да си припомням моите списъци и планове. — Напоследък никой от вашите екипи не е действал в Централните прерии или в Калиф. Предполагам, че следващата ви мишена ще е или Ловкият в Омаха, или Светкавицата — един от Епичните в бандата на Снежния в Сакраменто.

Коуди тихо подсвирна. Явно бях предположил доста добре. Не бях напълно сигурен. В последно време излизах прав къде ще ударят клетките на Възмездителите в около една четвърт от случаите.

Проф внезапно се надигна.

— Ейбрахам, подготви Яма четиринадесет. Коуди, гледай да нагласиш фалшива следа, която да води към Калиф.

— Яма четиринадесет ли? — попита Тиа. — Да не би да оставаме в града?

— Да — отвърна Проф.

— Джон — обърна се към него Тиа. Вероятно с истинското му име. — Не мога…

— Не казвам, че ще ударим Стоманеното сърце — рече той и вдигна ръка. Посочи към мен. — Обаче ако хлапето е разбрало какво предстои да правим, може и друг да се е досетил. Това означава, че е необходимо да се променим. Веднага. Ще се окопаем тук за няколко дни. — Погледна ме. — А за Стоманеното сърце… ще видим. Първо искам отново да чуя историята ти. Искам да я чуя десет пъти. И тогава ще реша какво ще правим по-нататък.

Протегна ръка към мен. Поех я колебливо и го оставих да ме изправи на крака. Имаше нещо в очите на този човек, нещо, което не очаквах да видя. Омраза към Стоманеното сърце, дълбока, почти колкото моята. Проявяваше се в начина, по който той изговаряше името на Епичния, в начина, по който очите му се присвиваха и сякаш пламваха, когато го изричаше.

В онзи миг сякаш ние двамата се разбрахме.

Проф, рекох си. Професор. PhD. Човекът, който създаде Възмездителите, се нарича Джонатан Федрус. Ф-д[1].

Това не беше просто командир на отряд, шеф на една от клетките на Възмездителите. Това беше самият Джонатан Федрус. Техният водач и основател.

8.

— И така… — продумах аз, когато излязохме от стаята. — Къде е това място, където отиваме? Яма четиринадесет?

— Не ти е нужно да знаеш — отговори Проф.

— Мога ли да си получа пълнителя на пушката?

— Не.

— А трябва ли да науча някакви… де да знам. Тайни ръкостискания? Специални идентификации? Кодове? Така че останалите Възмездители да знаят, че съм от тях?

— Синко, ти не си един от нас.

— Знам, знам — побързах да отговоря. — Обаче не искам някой да ни изненада и да помисли, че съм враг или нещо от сорта, и…

— Меган — каза Проф и врътна палец съм мен. — Забавлявай хлапето. Трябва да помисля. — Той отиде напред при Тиа и двамата тихо заговориха.

Меган ми се намръщи. Вероятно си го заслужавах, задето така засипах Проф с въпроси. Просто бях толкова нервен. Самият Федрус, основателят на Възмездителите. Сега, когато знаех какво да търся, го разпознах от описанията, които бях чел, колкото и да бяха оскъдни.

Този човек беше легенда. Божество и за борците за свобода, и за убийците. Бях замаян от близостта с такава звезда и въпросите сами се изтърколиха. Истината е, че бях горд от себе си, задето не помолих за автограф върху пушката ми.

Това поведение обаче не ми спечели точки пред Меган, пък и на нея очевидно не й се нравеше да е бавачка. Коуди и Ейбрахам бяха напред и разговаряха и така двамата с Меган закрачихме отривисто по един от тъмните стоманени тунели.

Наистина беше хубава. И май беше някъде на моя възраст или само година-две по-голяма. Все още не бях сигурен защо така охладня към мен. Може би малко остроумия щяха да променят това.

— Та така. Откога си… нали разбираш, откога си с Възмездителите и изобщо?

Отлично.

— Достатъчно дълго — отвърна тя.

— А участва ли в някое от последните убийства? На Гиро? На Призрачния бич? На Безухия?

— Може и да съм. Съмнявам се, че Проф би искал да споделям подробности.

Повървяхме мълчаливо още някое време.

— Знаеш ли, ти всъщност не си много забавна.

— Моля?

— Проф ти поръча да ме забавляваш — обясних аз.

— Само за да пренасочи въпросите ти към някой друг. Не ми се вярва да намериш кое да е от заниманията ми за особено забавно.

— Не бих казал. Стриптийзът ми хареса.

Тя ме изгледа гневно.

— Какво?

— Горе в уличката, когато ти…

Изразът й беше толкова леден, че можеше да се използва за охлаждане на дулото на някое скорострелно оръдие. Или пък на напитки. За охлаждане на напитки. По-добро сравнение.

Но ми се стори, че тя не би го одобрила точно сега.

— Нищо.

— Хубаво тогава — отговори тя, извърна се от мен и продължи да върви.

Аз въздъхнах и се ухилих.

— По едно време помислих, че ще ме застреляш.

— Застрелвам хората, само когато работата го изисква. Ти се опитваш да водиш светски разговор; просто не те бива в това. Не е толкова обидно, че да те застрелям.

— Е, благодаря.

Тя кимна делово. Не се надявах точно на такава реакция от страна на хубаво момиче, чийто живот съм спасил. Не че имах база за сравнение: тя беше първото момиче, хубаво или не, чийто живот спасявах.

От друга страна, по-рано тя се държа топло с мен, нали така? Може би просто трябваше да поработя повечко.

— И какво можеш да ми кажеш? За екипа, за останалите.

— Бих предпочела да обсъдим нещо друго. Което не засяга тайни за Възмездителите или моето облекло, ако обичаш.

Умълчах се. Истината беше, че не знаех за други неща, освен за Възмездителите и за Епичните в града. Да, във Фабриката получих някакво образование, но за съвсем основни неща. А преди Фабриката преживях една година из уличната смет, бях недохранен и едва избегнах смъртта.

— Сигурно можем да поговорим за града — рекох. — Знам доста за подземните улици.

— На колко години си? — попита Меган.

— На осемнадесет — отбранително отвърнах аз.

— И ще тръгне ли някой да те търси? Хората ще се чудят ли къде си отишъл?

Поклатих глава.

— Преди два месеца навърших пълнолетие. Изритаха ме от Фабриката, където работех.

Такива бяха правилата. Работиш там само до осемнадесет; след това си намираш друга работа.

— Работил си във фабрика? Колко време?

— Девет години или там някъде. По-точно в оръжейна фабрика. Правехме оръжия за Правоприлагането.

Някои от обитателите на подземните улици, особено по-възрастните, мърмореха, че Фабриката експлоатирала детски труд. Глупаво оплакване на старци, които помнеха един друг свят. По-безопасен свят.

В моя свят хора, които ти дават възможност да работиш срещу храна, бяха светци. Марта имаше грижата нейните работници да са нахранени, облечени и защитени, дори един от друг.

— И добре ли беше?

— Нещо от сорта. Не е робски труд, както си мислят хората. Получаваме заплата. — Нещо от сорта. Марта спестяваше заплатите, за да ни ги даде, когато вече не сме собственост на Фабриката. Парите бяха достатъчно, за да се установим и да си намерим препитание.

— При всички обстоятелства беше свястно място да расте човек — продължих аз носталгично, докато вървяхме. — Ако не беше Фабриката, не вярвам изобщо да бях се научил да стрелям. Не се предполага децата да ползват оръжията, обаче ако си добър, Марта си затваря очите. — Не едно от нейните хлапета постъпи на служба в Правоприлагането.

— Интересно. Кажи ми още.

— Ами, това е… — Млъкнах и я погледнах. Едва сега забелязах, че тя си върви, гледа напред и почти не ми обръща внимание. Просто ме питаше разни неща, за да продължавам да говоря, да не й досаждам по-натрапчиво.

— Даже не ме слушаш — обвиних я аз.

— Приличаше ми на човек, на когото му се говори — отсече тя. — Дадох ти възможност.

Искри, рекох си и се почувствах като слонце. Продължихме да вървим мълчаливо, което явно напълно устройваше Меган.

— Имаш ли представа колко е дразнещо? — попитах я накрая.

Тя ме изгледа, без да показва емоции.

— Дразнещо ли?

— Да, дразнещо. Прекарах последните десет години от живота си в изучаване на Епичните и на Възмездителите. Сега, когато съм с вас, ми се казва да не задавам въпроси за важните неща. Това е дразнещо.

— Мисли си за нещо друго.

— Няма друго. Не и за мен.

— Момичета.

— Нямам.

— Хоби.

— Нямам. Само вие, хора, Стоманеното сърце и моите записки.

— Чакай малко. Записки ли каза?

— Точно така. Денем работех във Фабриката и винаги надавах ухо за слухове. Свободните си дни прекарвах в харчене на малкото пари, с които разполагах, за да купувам вестници или да плащам за разказите на хора, които са пътували навън. Запознах се и с някои брокери на информация. Всяка нощ работех по записките си и сглобявах всичко. Осъзнавах, че трябва да съм специалист по Епичните, затова и станах такъв.

Тя се свъси мрачно.

— Знам — додадох аз с гримаса. — Звучи все едно нямам живот. Не си първият човек, който ми го казва. Останалите във Фабриката…

— Млъкни. Писал си за Епичните. А за нас? За Възмездителите?

— Разбира се, записвах. Какво се очаква да направя? Да го държа в главата си ли? Запълних няколко тетрадки — вярно, предимно с догадки, обаче мен много ме бива в догадките… — Замълчах, понеже си дадох сметка защо тя изглежда толкова разтревожена.

— И къде е всичко това? — тихо попита Меган.

— В моя апартамент. Би трябвало да е в безопасност. Искам да кажа, никой от онези дръвници не се приближи достатъчно, че да ме види.

— А жената, която ти измъкна от колата й?

Аз се поколебах.

— Мдаа. Тя видя лицето ми. Може да е в състояние да ме опише. Ама това няма да е достатъчно да ме издирят, нали?

Меган мълчеше.

Да, помислих си аз. Да, това може да е достатъчно. Правоприлагането много си разбираха от работата. И за беля в миналото ми имаше няколко инцидента, например катастрофата с таксито. Имах досие, а Стоманеното сърце щеше доста да мотивира Правоприлагането да проследят всяка диря във връзка със смъртта на Случайност.

— Трябва да говорим с Проф — каза Меган и ме повлече за ръка напред, към останалите.

9.

Проф изслуша обяснението ми с умислени очи.

— Да — рече той, когато приключих. — Трябваше да разбера това. Има смисъл.

Успокоих се. Боях се, че той ще се разгневи.

— Какъв е адресът, синко?

— 15–32 Дитко плейс — отговорих аз. Беше издълбано в стоманата около парк в една от по-приличните части на подземните улици. — Тесничко е, обаче живея сам. Държа здраво заключено.

— На Правоприлагането няма да им трябва ключ — отвърна Проф. — Коуди, Ейбрахам, идете там. Заложете запалителна бомба, уверете се, че вътре няма никой, и взривете цялото помещение.

Тревогата ме прониза внезапно, все едно някой беше свързал пръстите на краката ми с автомобилен акумулатор.

— Какво?

— Не можем да допуснем Стоманеното сърце да се добере до тази информация, синко. Не само до сведенията, ами и тези, които си събрал за другите Епични. Ако са толкова подробни, колкото ти твърдиш, той може да ги ползва срещу други Епични в региона. Стоманеното сърце вече и без това е прекалено влиятелен. Трябва да унищожим тези данни.

— Не можете! — възкликнах аз и гласът ми отекна в тесния тунел със стоманени стени. Тези бележки бяха делото на живота ми. Не че бях на тоя свят толкова отдавна, но все пак… десетгодишни усилия? Да ги загубя щеше да е все едно да загубя ръката си. Предложеха ли ми избор, по-скоро бих загубил ръката.

— Синко — отвърна Проф. — Не ме притискай. Мястото ти тук е доста нестабилно.

— Вие имате нужда от тази информация — възразих аз. — Тя е важна, сър. Защо да изгаряте стотици страници сведения за силите на Епичните и за възможните им слаби места?

— Сам каза, че си ги събирал от слухове — обади се Тиа, скръстила ръце. — Съмнявам се, че имаш нещо, което вече да не ни е известно.

— А известна ли ви е слабостта на Повелителя на нощта? — попитах аз в отчаянието си.

Повелителя на нощта. Той беше един от Висшите Епични, телохранители на Стоманеното сърце. Неговите сили създаваха непрестанния мрак над Нюкаго. Той самият беше призрачна фигура, съвършено безплътен и неуязвим за огнестрелно или каквото и да било оръжие.

— Не — призна Тиа. — И не ми се вярва и на тебе да ти е известна.

— Слънчевата светлина — отговорих аз. — На слънце той добива плът. Имам снимки.

— Ти имаш снимки на Повелителя на нощта в телесна форма? — удиви се Тиа.

— Така мисля. Човекът, от когото ги купих, не беше сигурен, обаче аз съм — в рамките на разумното.

— Ей, момко — провикна се Коуди. — А не щеш ли да купиш от мене Лох Нес? На добра цена ще ти го дам.

Изгледах го, ала той само сви рамене. Лох Нес беше в Шотландия — това поне и аз го знаех. Пък и заврънтулката на кепето на Коуди беше нещо шотландско или английско. Обаче акцентът му не се връзваше.

— Проф — обадих се отново аз. — Федрус, сър, моля Ви. Трябва да видите моя план.

— Твоя план ли? — Явно не беше изненадан, че съм се досетил за името му.

— За убийството на Стоманеното сърце.

— Ти имаш план за убийството на най-могъщия Епичен в страната?

— Както Ви казах и по-рано.

— Помислих, че искаш да се присъединиш към нас и да ни накараш ние да го направим.

— Имам нужда от помощ. Обаче не съм дошъл с празни ръце. Разполагам с подробен план. Мисля, че ще проработи.

Проф само поклати глава и явно потъна в мисли.

Внезапно Ейбрахам се разсмя.

— Харесвам го. Има… нещо в него. Un homme témeraire. Проф, сигурен ли си, че не приемаме нови членове?

— Да — равно отвърна Проф.

— Поне погледнете плана ми, преди да го изгорите. Моля Ви.

— Джон — намеси се Тиа, — искам да видя тези снимки. Вероятно са фалшиви, но все пак.

— Добре — съгласи се Проф и ми подхвърли нещо. Пълнителя на моята пушка. — Промяна в плана. Коуди, взимаш Меган и момчето и отивате в жилището му. Ако Правоприлагането са там и изглежда, че ще вземат информацията, унищожете я. Но ако мястото ви се види безопасно, донесете я тук. — Той ме погледна. — Унищожете каквото не може да се носи лесно. Разбрано?

— Да — отговори Коуди.

— Благодаря — казах аз.

— Това не е услуга, синко. И се надявам също така да не се окаже грешка. Вървете. Не разполагаме с много време, преди да успеят да те проследят.

Докато наближим Дитко плейс, подземните улици почнаха да стихват. Ще си кажете, че при постоянната тъмнина в Нюкаго няма да има „ден“ и „нощ“, обаче има. Хората са склонни да искат да спят, когато всички спят, затова се установява някаква рутина.

Разбира се, има едно малцинство, което не обича да прави каквото му се казва, дори и да се отнася до нещо просто. И аз бях такъв. Да не спя цяла нощ означаваше да будувам, когато всички останали спят. По-тихо е, по-уединено.

Лампите на тавана бяха свързани с часовник някъде и когато беше нощ, почваха да светят в по-слабо. Промяната беше трудно доловима, но се научихме да я забелязваме. Затова макар Дитко плейс да се намираше близо до повърхността, по улиците нямаше много движение. Хората спяха.

Пристигнахме в парка — просторно подземно помещение, изсечено в стоманата. В тавана му имаше множество отвори за чист въздух, а лампите по ръба светеха със синьо-виолетова светлина. Центърът на високото помещение беше отрупан с донесени отвън скали — истински скали, не превърнати в стомана. Имаше и дървени детски играчки, прилично поддържани, домъкнати отнякъде. Денем мястото се изпълваше с деца — такива, които бяха твърде малки за работа или чиито семейства можеха да си позволят те да не работят. Старици и старци се събираха, плетяха чорапи или вършеха други прости неща.

Меган вдигна ръка да ни спре.

— Мобилните? — прошепна тя.

Коуди изсумтя.

— Да ти приличам на аматьор? Без звук е.

Аз се поколебах, после извадих моя мобилен от джобчето на рамото и проверих повторно. За щастие, беше без звук. Обаче извадих и батерията за всеки случай. Меган тихо излезе от тунела и тръгна през парка към сянката на една голяма скала. Коуди я последва. Тръгнах и аз, като се снишавах и се държах възможно най-близо до обраслите с мъх камъни.

Някъде горе няколко коли изръмжаха по улицата до отдушниците. Нощни пътници се прибираха у дома. Понякога хвърляха боклуци върху нас долу. Изненадващо много от богатите имаха обикновени професии. Счетоводители, учители, продавачи, компютърни техници — въпреки че информационната мрежа на Стоманеното сърце беше достъпна само за най-доверените. Никога не бях виждал истински компютър, само моя мобилен.

Светът горе беше различен и професии, които някога бяха обикновени, сега се полагаха само на привилегированите. Всички останали работехме във фабрики или шиехме дрехи, докато седим в парка и гледаме децата.

Стигнах скалата и приклекнах до Коуди и Меган. Те крадешком оглеждаха двете далечни стени на помещението, където бяха изсечени жилищата. Десетки дупки в стената предоставяха домове с различни размери. До тях се достигаше по метални пожарни стълби, донесени от необитаеми сгради на повърхността.

— Е, кое е? — попита Коуди.

Аз посочих.

— Виждаш ли онази врата на второто ниво, далече вдясно? Това е.

— Бива си го — рече Коуди. — И как можеш да си го позволиш? — Зададе въпроса небрежно, обаче знаех, че е подозрителен. Всички бяха такива. Е, предполагам, това можеше да се очаква.

— Имах нужда от самостоятелно помещение за моите проучвания. Фабриката, където работех, събира всички заплати, докато си дете, и когато навършиш осемнадесет, започва да ти ги дава на едногодишни плащания. Парите се оказаха достатъчни да ми осигурят една година в собствена стая.

— Готино — заключи Коуди. Чудех се дали обяснението ми е минало пред него или не. — Не личи Правоприлагането вече да са се добрали до тук. Може би не са успели да свържат описанието с тебе.

Аз бавно кимнах, обаче до мен Меган се озърташе с присвити очи.

— Какво има? — попитах.

— Изглежда прекалено лесно. Нямам вяра на неща, които изглеждат прекалено лесни.

Огледах далечните стени. До едно от стълбищата имаше няколко празни кофи за боклук и няколко вързани с вериги мотоциклета. Разни буци метал бяха мацнати с киселина от предприемчиви улични артисти. Не беше разрешено, обаче хората тихомълком ги насърчаваха. Това беше едно от малкото проявления на неподчинение, в които обикновените хора изобщо се забъркваха.

— Добре. Можем да чакаме тук и да блеем, докато те наистина дойдат — каза Коуди и се почеса по лицето с облечен в кожена ръкавица пръст. — Или пък можем просто да влезем. Да се заемаме.

Той се изправи.

— Чакай! — казах аз, грабнах го за ръката и го дръпнах обратно долу. Сърцето ми се обърна.

— Какво има? — попита Коуди тревожно и смъкна пушката си. Тя беше отлично направена — стара, но добре поддържана, с голям мерник; заглушителят беше същинско произведение на изкуството. Така и не успях да се сдобия с подобна пушка. По-евтините не струваха, пък и установих, че ми е твърде трудно да се прицелвам с тях.

— Ето — отговорих аз и посочих кофата за смет. — Гледай.

Той се свъси, но направи както му казах. Умът ми препускаше, ровеше във фрагменти от изследванията ми, които бях запомнил. Имах нужда от моите записки. Трептене. Епичен илюзионист… кой ли беше това?

Рефракционната, досетих се аз за името. Епична от клас С със способността да става невидима.

— За какво следя? Да не би някоя котка да ти изкара акъла… — Коуди прекъсна, когато кофата отново трепна. Той се намръщи и приклекна по-ниско. — Какво е това?

— Епичен — отговори Меган и присви очи. — Някои от по-низшите Епични с илюзионистки способности се затрудняват да поддържат точен образ.

— Наричат я Рефракционната — тихо додадох аз. — Доста е умела, способна е да създава сложни визуални проявления. Но не е твърде могъща и в илюзиите й винаги има нещо издайническо. Обикновено трептят, все едно светлината се отразява от тях.

Коуди насочи пушката си, за да види по-добре през мерника.

— Казваш значи, че тази кофа всъщност я няма. Тя крие нещо друго. Сигурно от Правоприлагането?

— Бих допуснал нещо такова — отговорих аз.

— Момко, а може ли да бъде поразена от куршум?

— Да, тя не е Висш Епичен. Обаче, Коуди, тя може да не е там.

— Нали ей сега каза…

— Тя е илюзионист от клас С — обясних аз. — Но вторичната й сила е способност да става невидима клас В. Илюзиите често вървят със способността да ставаш невидим. Както и да е, тя самата може да стане невидима, обаче не може да направи невидимо нищо друго — трябва да прикрива другите с някаква илюзия. Почти съм сигурен, че зад тези кофи Рефракционната крие отряд от Правоприлагането, но ако е умна — а тя е — тя самата ще е някъде другаде.

Кръстът ме засърбя. Мразех Епични илюзионисти. Никога не знаеш къде са. Даже и най-слабите от тях — клас Д или Е по моята система на нотация — можеха да създадат достатъчно голяма илюзия, за да се скрият. А ако можеха да се направят невидими, нещата ставаха още по-зле.

— Ето там — прошепна Меган и посочи една от по-големите катерушки, нещо като дървен форт. — Виждате ли клетките отгоре на тази куличка? Ей сега трепнаха. Някой се крие в тях.

— Достатъчни са само за един човек — отговорих аз. — Който и да е там, от тази позиция може да гледа право в моя апартамент, през вратата. Снайперист ли е?

— Най-вероятно — каза Меган.

— Значи Рефракционната е наблизо — предположих аз. — Трябва да вижда катерушките и фалшивите кофи за боклук, за да поддържа илюзията. Обхватът на силите й не е голям.

— Как да я измъкнем? — попита Меган.

— Доколкото си спомням, тя обича да участва. Ако успеем да размърдаме Правоприлагането, тя ще остане близо до тях, в случай че е нужно да дава заповеди или да създава илюзии, с които да им помага.

— Искри! — прошепна Коуди. — Откъде знаеш всичко това, момко?

— Ти не слушаше ли? — тихо попита Меган. — Той с това се занимава. Около него е изградил живота си. Изучава ги.

Коуди поглади брадичката си. Май беше взел всичките ми по-раншни приказки за перчене.

— Знаеш ли слабото й място?

— Имам го записано. Мъча се да си припомня. Ух… хммм. Илюзионистите обикновено не могат да виждат, ако се направят напълно невидими. Необходимо е светлината да попада върху ирисите им. Значи можеш да търсиш очите. Но истински умелите илюзионисти правят очите си в такъв цвят, че да се сливат с околната среда. Това обаче не е истинска слабост на Рефракционната, а по-скоро ограничение на самите илюзии.

Какво ли беше?

— Дим — възкликнах аз и после се изчервих заради шума. Меган ме стрелна с поглед. — Това е слабото й място — продължих аз шепнешком. — Винаги избягва хора, които пушат и страни от всякакъв огън. Това е доста добре известно и е разумно доказано, доколкото има нещо разумно в слабостите на Епичните.

— Сиреч пак се връщаме към това да запалим жилището — каза Коуди. Изглеждаше развълнуван от перспективата.

— Какво? Не.

— Проф каза…

— Все още можем да измъкнем информацията — възразих аз. — Те ме чакат, обаче са пратили само една низша Епична. Значи искат мене, но още не са проумели, че зад снощното убийство стоят Възмездителите. Или пък не знаят какво е моето участие. Вероятно още не са прочистили стаята ми, дори и да са проникнали вътре и да са прегледали какво има там.

— Отлично основание да изгорим това място — каза Меган. — Съжалявам, но ако те са толкова близо…

— Ама разбери ме, важно е да влезем сега — възразих аз с растяща тревога. — Трябва да разберем какво са пипали, ако не друго. Това ще ни покаже какво са разкрили. Изгорим ли апартамента сега, сами се ослепяваме.

Двамата се поколебаха.

— Можем да ги спрем. И междувременно можем да убием една Епична. Ръцете на Рефракционната са изцапани с доста кръв. Тъкмо миналия месец някой я засякъл на пътя. Тя създала илюзия за завой на шосето и забила нарушителя в една къща. Шестима убити. В колата имало деца.

Епичните проявяваха подчертана, даже невероятна, липса на морал и съвест. Това тревожеше някои хора, във философски смисъл. Теоретици, учени. Те се дивяха на неподправената безчовечност на повечето Епични. Дали Епичните убиваха, защото по някаква причина Злочестие избираше само ужасни хора, които да се сдобият със сили? Или защото тези изумителни сили извращават човек и го правят безотговорен?

Нямаше категорични отговори. Не ми пукаше от това; не бях учен. Да, правех проучвания, но така постъпват и спортните запалянковци по отношение на любимия си отбор. Защо Епичните правят това, което правят, за мен нямаше по-голямо значение, отколкото има за бейзболния фен физиката на батата, удряща топката.

Само едно беше важно — Епичните не се и замисляха за живота на обикновените хора. В техните умове жестокото убийство беше подходящо възмездие и за най-дребното нарушение.

— Проф не е одобрил да убиваме Епичен — каза Меган. — Не е по процедурата.

Коуди се ухили.

— Убийството на Епични винаги е по процедурата, момичето ми. Ти просто не си била с нас достатъчно дълго, та да го разбереш.

— Имам димка в стаята — подхвърлих аз.

— Моля? И как така? — попита Меган.

— Израснал съм в оръжейна фабрика. Правехме пушки и пистолети, но работехме и с други фабрики. От време на време успявах да отмъкна по някоя благина от купчините с бракувано от качествения контрол.

— И димката е благина? — поинтересува се Коуди.

Аз се намусих. Какво искаше да каже пък сега? Кой би се отказал от една димка, ако му падне? Впрочем Меган съвсем лекичко се усмихна. Тя разбираше.

Не те разбирам, момиче, рекох си. Носи експлозиви в дрехата си и е отличен стрелец, а се притеснява за процедурата, когато има възможност да убие Епичен? И когато ме хвана да я гледам, изразът й отново стана студен и надменен.

Да не би да я обидих с нещо?

— Ако успеем да вземем димката, мога да я ползвам за неутрализиране на силите на Рефракционната — казах аз. — Тя обича да стои близо до екипите си. Значи ако успеем да привлечем войниците в затворено пространство, тя вероятно ще ги последва. Мога да запаля димката и когато тя накара Рефракционната да се покаже, ще я застрелям.

— Горе-долу бива — отговори Коуди. — А как ще успеем да свършим всичко това и да вземем твоите записки?

— Лесно — отговорих аз и без особено желание подадох пушката си на Меган. По-вероятно беше да успея да ги залъжа невъоръжен. — Ще им дадем онова, което чакат. Мен.

10.

Напъхал ръце в джобовете на якето си, прекосих улицата и се отправих към моя апартамент. Попипвах с пръст ролката изолирбанд, която обикновено носех. Двамата не харесаха плана ми, обаче не предложиха нищо по-добро. Надявах се да успеят да изпълнят ролите си в него.

Без пушката се чувствах съвсем гол. В стаята имах скрити два пистолета, обаче без пушка човек не е истински опасен. Или поне не е принципно опасен. Да улучиш нещо с пистолет винаги ми се виждаше случайно.

Меган успя, помислих си тогава. Не просто улучи, ами улучи Висш Епичен в полет, стреляйки с два пистолета, и то с единия — от хълбок.

По време на сражението ни със Случайност тя показа чувство. Страст, гняв, раздразнение. Последните две — към мен, но поне беше нещо. И тогава, за няколко мига, след като той падна… имаше връзка. Задоволство, одобрение, което пролича, когато тя говори на Проф в моя полза.

Сега го нямаше. Какво означаваше това?

Спрях в края на детската площадка. Да не би наистина да мислех за момиче сега? Намирах се само на пет крачки от мястото, където се криеха група от Правоприлагането, вероятно насочили към мен автомати или енергийни оръжия.

Идиот, рекох си и се заизкачвах по металната стълба към моя апартамент. Щяха да изчакат да извадя нещо инкриминиращо и тогава да ме спипат. Надявах се.

Беше мъчително да се качвам по стълбите така, с гръб към врага. Направих каквото правех винаги, когато ме обземеше страх. Замислих се как баща ми пада окървавен до колоната в разрушеното фоайе на банката, а аз се крия. Не помогнах.

Никога вече няма да съм такъв страхливец.

Стигнах до вратата на моя апартамент, после се замотах с ключовете. В далечината чух дращене, обаче се престорих, че не забелязвам. Трябва да беше снайперистът върху катерушката, който сменяше позиция, за да ме държи на прицел. Да, от този ъгъл със сигурност го видях. Катерушката беше тъкмо толкова висока, че той да може да стреля в апартамента ми през вратата.

Пристъпих в единствената си стая. Без антре или нещо такова, просто дупка в стоманата, като повечето жилища из подземните улици. Може и да нямах баня и течаща вода, но по тукашните стандарти живеех доста добре. Цяла стая, само за един човек?

Поддържах я разхвърляна. Няколко стари кутийки от макарони стояха на купчина до вратата и миришеха на подправки. По пода се валяха дрехи. На масата имах кофа с вода отпреди два дни и камара мърляви и очукани прибори за хранене.

Не ги използвах, за да ям с тях. Те бяха за показ. Също и дрехите; не носех нито една от тях. Истинските ми дрехи, четири здрави ката, стояха винаги чисти и изпрани, сгънати в сандъка до матрака ми на пода. Преднамерено поддържах стаята разхвърляна. Това всъщност ми лазеше по нервите, понеже обичам нещата да са спретнати.

Бях установил, че мърлящината притъпява бдителността на хората. Ако хазяйката ми се качеше тук да души, щеше да открие каквото очаква. Тийнейджър, току-що навършил пълнолетие, който пилее заработеното за една година лесен живот, преди отговорностите да го връхлетят. Тя не би надзъртала или ровичкала за тайници.

Забързах към сандъка. Отключих го и измъкнах раницата си — вече заредена с един чифт дрехи, резервни обувки, няколко сухи порциона и два литра вода. В джоба от едната страна имаше пистолет, а от другата — димка.

Пристъпих към матрака и разкопчах калъфката. Вътре беше моят живот. Десетки папки, пълни с изрезки от вестници и събрана оттук-оттам информация. Осем тетрадки, изписани с моите мисли и открития. Една по-голяма тетрадка с индексите ми.

Може би трябваше да взема всичко с мен, когато тръгвах да гледам нападението над Случайност. В края на краищата надеждата ми беше да ида при Възмездителите. Обмислих го, но реших, че няма да е разумно. На първо място, беше прекалено много. Бих могъл да го нося, ако се налага, но щеше да ме бави.

И просто беше твърде ценно. Това проучване беше най-стойностното нещо в живота ми. Събирането на някои от сведенията за малко не ме беше погубило — да шпионирам Епичните, да задавам въпроси, които е по-добре да не се задават, да плащам на съмнителни осведомители. Гордеех се с него, да не споменаваме, че се боях да не му се случи нещо. Бях преценил, че тук е на сигурно място.

Металната площадка на стълбите отвън се разлюля от нечии ботуши. Погледнах през рамо и видях едно от нещата, от които обитателите на подземните улици се бояха най-много — Правоприлагането в пълно бойно снаряжение. Стояха на площадката с автомати в ръце, лъскави черни шлемове на главите и армейски брони на гърдите, коленете и ръцете. Бяха трима.

Шлемовете им имаха черни забрала, които се спускаха над очите и оставяха устните и брадичките открити. Бяха с вградено нощно виждане и светеха в бледо зелено с една особена, прилична на дим, шарка, която се въртеше и правеше вълнички, отпред. Беше хипнотизираща — казваха, че тъкмо това е и предназначението й.

Нямаше нужда да се преструвам, за да се ококоря и мускулите ми да се напрегнат.

— Ръцете на главата — нареди водачът им, вдигнал на рамо автомата, чието дуло сочеше към мен. — На колене, поданико.

Така наричаха хората — поданици. Стоманеното сърце не се затормозяваше с никакви глупави преструвки, че владението му е някаква си република или има представително управление. Не наричаше хората граждани или другари. Те бяха поданици в неговата империя. Това е то.

— Нищо не съм направил! — изскимтях аз. — Бях там само да погледам!

— Ръцете горе, коленете долу! — ревна офицерът.

Подчиних се.

Влязоха в стаята и оставиха прага подозрително свободен, за да има снайперистът им изглед през вратата. От това, което бях прочел, сметнах, че тези тримата са част от петчленен отряд, наречен Ядро. Трима редовни войници, един специалист — в случая снайперист — и един дребен Епичен. Стоманеното сърце разполагаше с петдесетина подобни ядра.

Правоприлагането се състояха почти изцяло от отряди за специални операции. Ако имаше да се води голямо сражение — нещо истински опасно — Стоманеното сърце, Зарево, Повелителя на нощта или може би Конфлукс, който беше началник на Правоприлагането, се заемаха лично. Правоприлагането се използваха за по-дребните проблеми в града, с които Стоманеното сърце не искаше да се главоболи. В известен смисъл Правоприлагането не му беше необходимо. Те бяха версията на момчетата за паркиране на един диктатор и убиец.

Един от тримата войници ме държеше под око, докато другите двама преравяха съдържанието на матрака ми. Тя тук вътре ли е, чудех се аз. Невидима? Инстинктите и спомените от проучванията ми говореха, че би трябвало да е близо.

Трябваше само да се надявам, че е в стаята. Обаче не можех да действам, докато Коуди и Меган не изпълнеха своята роля в плана ми, затова напрегнато ги чаках.

Двамата войници измъкнаха тетрадките и папките измежду двете парчета дунапрен, от които се състоеше матракът. Единият разлисти записките.

— Това е информация за Епичните, сър — доложи той.

— Мислех, че ще мога да видя как Случайност се бие с друг Епичен — казах аз, забил поглед в пода. — Когато открих, че става нещо ужасно, опитах да се измъкна. Бях там само да видя какво ще стане, разбирате ли?

Офицерът почна да разглежда тетрадките. Войникът, който ме наблюдаваше, явно се смущаваше от нещо. Току поглеждаше първо към мен, после към другите.

— Сериозно си загазил, поданико — рече офицерът и хвърли една от тетрадките ми на пода. — Един Епичен, важен при това, е мъртъв.

— Нямам нищо общо! Кълна се. Аз…

— Ба.

Водачът даде знак на другия войник.

— Събери това.

— Сър — обади се онзи, който ме наблюдаваше. — Той може и да говори истината.

Аз се поколебах. Този глас…

— Рой? — казах потресен. Той навърши пълнолетие една година преди мен… и после постъпи в Правоприлагането.

Офицерът отново ме погледна.

— Ти познаваш този поданик?

— Тъй вярно — неохотно отвърна Рой. Беше висок и риж. Открай време го харесвах. Във Фабриката беше помощник — Марта даваше тази длъжност на по-големите момчета; те трябваше да предпазват от тормоз по-малките и по-слабите работници. Той си вършеше работата добре.

— И не каза нищо? — строго попита водещият офицер.

— Аз… виноват, сър. Трябваше да кажа. Той все се захласваше по Епичните. Виждал съм го да пресича пеш половината град и да чака под дъжда, само защото е чул, че може би ще мине някой нов Епичен. Ако научеше нещо за сражение между двама Епични, отиваше да гледа, независимо дали това е добра идея или не.

— Прилича ми точно на такъв тип човек, който не би трябвало да е на улицата — отсъди офицерът. — Събери това. Синко, ще дойдеш и ще ни кажеш точно какво си видял. Ако свършиш добра работа, може и да преживееш нощта. Това…

Навън прозвуча изстрел. Лицето на офицера разцъфна в червено и предната част на шлема му избухна, когато куршумът го улучи.

Търкулнах се към раницата. Коуди и Меган си бяха свършили работата — безшумно бяха свалили снайпериста и бяха заели позиция да ме подкрепят.

Рязко отлепих велкрото отстрани на раницата и измъкнах пистолета, после бързо стрелях в бедрото на Рой. Куршумите улучиха отвор в неговата броня от подсилена пластмаса и го събориха, макар че почти не уцелих. Проклети пистолети.

Другият войник падна след добре прицелен изстрел на Коуди, който трябваше да се намира върху онази катерушка отвън. Не спрях да проверявам дали третият войник е мъртъв — Рефракционната може би беше в стаята, въоръжена и готова за стрелба. Извадих димката и дръпнах щифта.

Хвърлих я. От нея излетя струя сив дим и изпълни стаята. Затаих дъх, вдигнах пистолета. Силите на Рефракционната щяха да бъдат неутрализирани, щом димът я докоснеше. Зачаках да се появи.

Нищо не се случи. Тя не беше в стаята.

Сподавих една ругатня и все още сдържайки дъха си, погледнах към Рой. Той опитваше да се придвижи, държеше крака си и се мъчеше да насочи пушката към мен. Скочих през дима и изритах пушката настрани. После измъкнах пистолета му от кобура и го захвърлих. И двете оръжия щяха да са безполезни за мен, понеже бяха свързани с ръкавиците му.

Ръката на Рой беше в джоба му. Опрях пистолета си в слепоочието му и я измъкнах. Опитал беше да набере номер на мобилния. Запънах пистолета и той пусна апарата.

— И без това е твърде късно, Дейвид — просъска Рой и после закашля от дима. — Конфлукс ще разбере в мига, когато не сме на линия. Още Ядра са на път насам. Ще пуснат и шпиони да наблюдават. Сигурно вече са тук.

Все още без да дишам, пребърках джобовете на панталоните му. Нямаше други оръжия.

— Държиш се глупаво, Дейвид — продължи Рой, кашляйки. Не му обърнах внимание и огледах стаята. Налагаше се отново да почна да дишам, а димът ставаше непоносим.

Къде беше Рефракционната? Може би на стълбищната площадка. Изритах димката навън с надеждата тя да е там.

Нищо. Или бърках относно слабото й място, или тя беше решила да не идва с екипа за мен.

Ами ако се прокрадваше към Меган и Коуди? Никога не биха забелязали, че се приближава.

Погледнах надолу. Мобилния на Рой.

Струва си да опитам.

Грабнах мобилния и отворих на указателя. Рефракционната беше вписана под прозвището си. Повечето Епични предпочитаха така.

Набрах.

Почти веднага на детската площадка прозвуча изстрел.

Не можех повече да сдържам дъха си. Шмугнах се навън, останах присвит и изритах димката от стълбищната площадка. Заслизах по стълбите и почнах да дишам дълбоко.

После със сълзящи очи огледах детската площадка. Коуди клечеше отгоре на катерушката с извадена пушка. В основата й стоеше Меган с пистолет, а в краката й лежеше тяло в черно и жълто. Рефракционната.

Меган стреля още веднъж в нея, просто за сигурност, но жената явно беше мъртва.

Поредният елиминиран Епичен.

11.

Първият ми ход беше да се върна и да изхвърля през вратата пушката на Рой — той пълзеше към нея. После проверих другите двама войници. Единият беше мъртъв, другият имаше слаб пулс, но нямаше скоро да се свести.

Време беше да действам бързо. Измъкнах тетрадките от матрака и ги натъпках в раницата. Тя се изду от шестте дебели тетрадки и индекса. Позамислих се и извадих от раницата резервния чифт обувки. Нови обувки можех да си купя, но не можех да заменя тетрадките.

И последните две влязоха, а зад тях вмъкнах папките за Стоманеното сърце, Повелителя на нощта и Зарево. След миг добавих и тази за Конфлукс. Тя беше най-тънка. Много малко се знаеше за потайния Висш Епичен, който ръководеше Правоприлагането.

Рой още кашляше, макар че димът се беше разнесъл. Той смъкна шлема. Беше сюрреалистично да видя това познато от години лице с униформата на врага. Не че сме били приятели — всъщност аз нямах приятели — но го имах за пример.

— Ти работиш с Възмездителите — каза Рой.

Трябваше да се постарая да оставя фалшива следа, да го накарам да мисли, че работя с някой друг.

— Какво? — възкликнах в отговор и направих всичко по силите си да изглеждам изумен.

— Не се опитвай да криеш, Дейвид. Всеки знае, че Възмездителите удариха Случайност.

Коленичих до него; раницата беше преметната през рамото ми.

— Слушай, Рой, не им позволявай да те излекуват, окей? Знам, че в Правоприлагането има Епични, които могат да го направят. Не им позволявай, ако успееш.

— Какво? Защо?

— Ще искаш да прекараш следващия епизод в отпуск по болест, Рой — продължих аз тихо и настойчиво. — Властта в Нюкаго ще премине в други ръце. Ослепителният се изправя срещу Стоманеното сърце.

— Ослепителният ли? Кой е това, по дяволите?

Прекрачих останалите от моите папки, неохотно извадих от сандъка тенекия със запалителна течност и я излях върху леглото.

— Ти работиш за друг Епичен? — прошепна Рой. — И наистина мислиш, че някой може да оспори властта на Стоманеното сърце? Искри, Дейвид! Кажи ми, колко съперници е убил той?

— Сега е друго — отговорих аз и извадих кибрит. — Ослепителният е различен.

Драснах клечката.

Не можех да взема останалите папки. Те съдържаха източници, отделни факти и статии за нещата, които бях записал в тетрадките. Исках да ги взема, обаче в раницата нямаше повече място.

Пуснах клечката. Леглото пламна.

— Един от приятелите ти може да е още жив — казах на Рой и кимнах по посока на двамата паднали от Правоприлагането. Водачът беше прострелян в главата, но другият имаше рана отстрани в торса. — Изнеси го. После се скатай, Рой. Задават се опасни дни.

Метнах раницата на рамо и бързо излязох на стълбите. На слизане срещнах Меган.

— Планът ти се провали — тихо каза тя.

— А, доста добре мина. Епичната е мъртва.

— Само защото беше оставила мобилния си на вибрация — отвърна Меган и забърза надолу по стъпалата редом с мен. — Ако тя не беше небрежна…

— Извадихме късмет — съгласих се аз. — Но все пак победихме.

Мобилните бяха просто част от ежедневието. Хората може и да живееха в дупки, но всички имаха мобилни за забавление.

Срещнахме Коуди в основата на катерушката, близо до трупа на Рефракционната. Подаде ми пушката.

— Момко, това беше страхотно.

Примигнах. Очаквах от него поредното конско, като от Меган.

— Проф има да ревнува, че не е дошъл лично — продължи Коуди и преметна своята пушка през рамо. — Ти ли й позвъни?

— Аха.

— Страхотно — повтори той и ме потупа по гърба.

Меган съвсем не беше толкова доволна. Изгледа остро Коуди, после посегна към раницата ми.

Аз се възпротивих.

— За пушката ти трябват две ръце — рече тя, смъкна раницата и я преметна. — Да се размърдаме. Правоприлагането ще… — Тя млъкна, когато забеляза как Рой с последни сили измъква колегата си от горящата стая върху стълбищната площадка.

Зле ми беше, но само малко. Горе бучаха коптери; Рой скоро щеше да получи помощ. Хукнахме през парка и се насочихме към тунелите, които водеха по-дълбоко в подземните улици.

— Оставил си ги живи? — попита Меган, докато тичахме.

— По-полезно е. Заложих лъжлива следа за нас. Излъгах го, че работя за Епичен, който иска да предизвика Стоманеното сърце. Надявам се, че това ще им попречи да търсят Възмездителите. — Помълчах малко и добавих. — Има и друго. Те не са наши врагове.

— Врагове са ни, разбира се — тросна се Меган.

— Не — каза Коуди, който тичаше край нея. — Той е прав, момичето ми. Не са ни врагове. Може да работят за врага, обаче са си най-обикновени хора. Правят каквото могат, за да преживяват.

— Не можем да разсъждаваме така — възрази Меган. Стигнахме до едно разклонение на тунела. Тя ме изгледа студено. — Не можем да проявяваме милост към тях. Те не проявяват милост към нас.

— Не бива да ставаме като тях, моето момиче — поклати глава Коуди. — Някой път чуй какво казва Проф по въпроса. Ако се налага да постъпваме като Епичните, за да ги победим, значи не си струва.

— Чувала съм го. Не се тревожа за него, а за нашия Колене.

— Наложи ли се, ще убия Правоприлагащ — отвърнах аз и устоях на погледа й. — Но няма да се разсейвам и да ги преследвам. Аз имам цел. Ще видя смъртта на Стоманеното сърце. Само това има значение.

— Айде бе — рече Меган и се извърна от мен. — Това не е отговор.

— Да не спираме — намеси се Коуди и кимна по посока на една стълба към по-дълбоките тунели.

— Той е учен, момко — обясняваше Коуди, докато вървяхме през тесните коридори в стоманените катакомби. — Изследвал е Епичните в началото. Създал е няколко доста забележителни устройства на основата на онова, което сме научили от тях. Затова му викат Проф, ако не броим фамилията, де.

Кимнах умислено. Сега, когато бяхме дълбоко под земята, Коуди се беше поотпуснал. А Меган още беше напрегната. Вървеше напред с мобилния в ръка и пращаше на Проф рапорт за мисията. Коуди беше включил светлината на своя и го беше закрепил високо вляво на камуфлажното си яке. Аз бях извадил картата от моя. Коуди каза, че било добра идея, поне докато Ейбрахам или Тиа успеят да го хакнат.

Оказа се, че не вярват даже на Фабриката Летящ Рицар. Възмездителите обикновено оставяха мобилните свързани само един с друг, а трансмисиите криптираха двустранно, без да ползват редовната мрежа. Докато не криптират и моя, поне можех да го ползвам като камера или като фенерче.

Коуди крачеше отпуснато, с пушката на рамо; беше преметнал ръка през нея и дланта му висеше. Явно със смъртта на Рефракционната бях спечелил неговото одобрение.

— И къде е работил? — попитах аз, жаден да узная още за Проф. За Възмездителите имаше прекалено много слухове и прекалено малко реални факти.

— Нямам представа — призна Коуди. — Никой не е сигурен за миналото на Проф, но Тиа може и да знае нещичко. Тя не говори за това. Ние с Ейб се обзалагаме каква е била работата на Проф. Почти съм сигурен, че е бил в някаква тайна правителствена агенция.

— Нима?

— Определено. Няма да се изненадам, ако е бил в организацията, която причини Злочестие.

Това беше една от теориите — че правителството на Съединените щати, а според други, Европейският съюз, някак си е задействало Злочестие, докато е опитвало да стартира проект за свръхчовек. Според мен това беше пресилено. Все си мислех, че е някаква комета, заловена от земната гравитация, но не знаех дали е научно обосновано. Може би беше сателит. Това би паснало на теорията на Коуди.

Не беше единственият, за когото цялата работа миришеше на конспирация. Около Епичните имаше много неща, които не се връзваха.

— О, докара онзи поглед — рече Коуди и ме посочи с пръст.

— Онзи поглед?

— Мислиш ме за откачен.

— Не. Не, разбира се.

— Напротив. Нищо. Всичко е наред. Знам каквото знам, нищо че Проф върти очи, щом заговоря за това. — Коуди се усмихна. — Но това е друга история. А за разработките на Проф: според мен трябва да е било някакво оръжейно производство. В крайна сметка, нали той създаде тензорите.

— Тензори ли?

— Проф не би искал да говориш за това — рече Меган през рамо. — Никой не е позволявал той да знае за тях — додаде тя и ме стрелна с очи.

— Аз позволявам — спокойно отвърна Коуди. — Без това скоро ще ги види. И не ми цитирай правилата на Проф.

Меган затвори уста; явно се канеше да направи тъкмо това.

— Тензори ли? — попитах пак.

— Нещо, което Проф изобрети — обясни Коуди. — Или точно преди, или точно след като е напуснал лабораторията. Има няколко подобни неща, изобретения, които ни дават нашето основно предимство пред Епичните. Едно от тях са якетата ни — те носят на доста пердах. Друго са тензорите.

— Ама какво е това?

— Ръкавици. Тоест, устройство във формата на ръкавици. Създават вибрации, които разрушават твърди тела. Действат най-добре на плътни вещества като камъни и метали, някои видове дървесина. Превръщат ги в прах, но не причиняват нищо на живо животно или човек.

— Майтапиш се.

През всичките си години на проучвания никога не бях чул за подобна технология.

— Ни най-малко — отвърна Коуди. — Обаче са трудни за употреба. Ейбрахам и Тиа най-много ги бива. Но ти сам ще видиш. Тензорите ни позволяват да отидем там, където не се предполага да бъдем. Където не се очаква.

— Удивително — рекох аз, докато мислите ми препускаха. Възмездителите наистина имаха репутацията, че са способни да се доберат до неподозирани места. Имаше истории… Епични, убити в собствените им стаи, добре охранявани и смятани за безопасни. Почти магически измъквания.

Устройство, което може да превръща камък и метал в прах… Можеш да проникнеш зад заключени врати, независимо от мерките за сигурност. Можеш да саботираш превозни средства. Може би дори да събаряш сгради. Внезапно някои от най-смайващите мистерии около Възмездителите ми се изясниха. Как са хванали в капан Буреносния, как са се измъкнали, когато Пораждащият войни почти ги е заловил.

Налагаше се да влизат хитро, за да не оставят видими дупки, които да ги издадат. Все пак разбирах как става.

— Но защо… — попитах смаяно аз — защо ми казваш всичко това?

— Както ти казах, момко, ти и без това скоро ще видиш как действат. Спокойно мога да те подготвя. Пък и вече знаеш толкова много за нас, че още нещо не е от значение.

— Добре — лекомислено отговорих аз, после долових мрачните нотки в гласа му. Беше оставил нещо недоизказано — вече знаех толкова много, че не можеха да ме оставят да си тръгна свободно.

Проф ми беше дал възможност да си ида. А аз бях настоял да ме вземат. В този момент или щях да ги убедя, че не представлявам заплаха, и да се присъединя към тях, или те щяха да ме оставят. Мъртъв.

Преглътнах неловко. Устата ми беше пресъхнала изведнъж. Сам си го изпросих, укорих се строго. Знаех, че ако успея да се присъединя към тях, никога не бих могъл да си тръгна. Бях вътре и толкова.

— И така… — Насилвах се да не разсъждавам върху факта, че този човек — или кой да е от тях — може един ден да реши да ме убие в името на общото благо. — И така, как Проф е измислил тези ръкавици? Никога не съм чувал за нещо подобно.

— Епичните — отговори Коуди и гласът му отново стана дружелюбен. — Проф веднъж се изтърва. Тиа казва, че в началото са ставали такива работи: преди обществото да рухне, някои Епични били залавяни и задържани. Не всички са толкова могъщи, та лесно да се измъкнат от плен. Разни лаборатории ги изследвали, опитвали да разберат как действат силите им. Оттогава е технологията за неща като тензорите.

Не бях го чувал и сега разни работи почнаха да си застават по местата за мен. Точно около появата на Злочестие бяхме постигнали толкова голям напредък в технологиите. Енергийни оръжия, авангардни енергийни източници и акумулатори, нова мобилна технология — затова нашите мобилни работеха под земята и имаха значителен обхват и без предавателни кули.

Разбира се, когато Епичните почнаха да взимат надмощие, загубихме много от това. А каквото ни остана, се намираше под контрола на Епични като Стоманеното сърце. Опитах да си представя как изследват ранните Епични. Затова ли толкова много от тях бяха зли? Съпротивляваха се на изследванията?

— Дали някой от тях се е подложил на изследвания доброволно? — попитах аз. — Колко лаборатории са се занимавали с това?

— Не знам. Мисля, че не е много важно.

— И защо да не е?

Коуди сви рамене. Още носеше пушката, а мобилният му осветяваше приличния на гробница метален коридор. Катакомбите миришеха на прах и влага.

— Тиа все говори за научната основа на Епичните — каза той. — А според мен те не могат да се обяснят така. Толкова много от свързаните с тях неща разбиват на пух и прах онова, което трябва да се случи според науката. Понякога се чудя дали те не дойдоха, защото си мислехме, че можем да обясним всичко.

Не ни отне още много време да пристигнем. Бях видял, че Меган ни води по мобилния, който показва карта на дисплея. Забележително. Карта на стоманените катакомби? Не подозирах, че подобно нещо съществува.

— Ето — рече Меган и махна по посока на дебел сноп усукани кабели, които висяха като завеса пред стената. Такива гледки бяха обичайни тук долу, където Копачите бяха оставили сума ти недовършени неща.

Коуди пристъпи напред и потропа по една плоча близо до жиците. След няколко мига се чу далечен отговор.

— Влизай, Колене — каза ми той и посочи жиците.

Поех дъх и пристъпих напред, като ги побутнах с дулото на пушката. Отзад имаше малък тунел, който вървеше стръмно нагоре. Налагаше се да пълзя. Погледнах назад към Коуди.

— Няма опасност — обеща той. Не можех да преценя дали ме пуска пръв заради някакво латентно недоверие или заради удоволствието да ме гледа как се гърча. Май моментът не беше подходящ да споря или да се дърпам. Запълзях.

Тунелът беше толкова тесен, че се тревожех да метна пушката на гръб — едно одраскване можеше да извади мерника и оптиката от строя. Затова пълзях и я държах в дясната ръка, което правеше нещата още по-неудобни. Тунелът водеше към някаква далечна мека светлина. Пълзях толкова дълго, че като я стигнах, коленете вече ме боляха. Нечия силна ръка ме улови за лявата мишница и ми помогна да изляза. Ейбрахам. Тъмнокожият мъж се беше преоблякъл в работни панталони и зелен потник, който разкриваше мускулестите му ръце. Не бях забелязал по-рано, че носи на врата си малък сребърен медальон, който се подава от дрехата.

Стаята, в която се озовах, беше неочаквано просторна. Достатъчно, та отрядът да разположи екипировката си и няколко спални чувала, без да става претъпкано. Имаше голяма метална маса, която излизаше направо от пода, пейки край стените и столове около масата.

Изсекли са я на място, осъзнах аз, докато оглеждах скулптрираните стени. Направили са тази стая с тензорите. Издялали са мебелите направо в нея.

Впечатляващо беше. Зяпнах. Отстъпих, за да може Ейбрахам да помогне на Меган да излезе от тунела. Стаята имаше две врати към видимо по-малки помещения. Осветяваше се от фенери, а на пода — залепени, за да не може човек да се препъне в тях — лежаха кабели, които водеха към друг малък тунел.

— Имате електричество — установих аз. — Как се сдобихте с електричество?

— Закачихме се към една стара линия на метрото — отговори Коуди, който тъкмо излизаше от тунела. — Полузавършена и забравена. Мястото е такова, че дори Стоманеното сърце не знае всичките му ъгълчета и задънени улици.

— Поредното доказателство за лудостта на Копачите — допълни Ейбрахам. — Навързали са захранването доста странно. Намирали сме стаи, които са напълно запечатани, обаче с години лампите светят от само себе си. Repaire des fantomes.

Проф излезе от една от страничните стаи.

— Меган ми каза, че си спасил информацията, обаче методите ти били… неконвенционални.

Застаряващият, но жилав мъж още носеше черната лабораторна престилка.

— Да, по дяволите — обади се Коуди и преметна пушката си през рамо.

Проф изсумтя.

— Добре. Да видим какво си донесъл, преди да реша дали да ти се карам или не. — Той се пресегна за раницата, която Меган държеше в ръка.

— Всъщност — подзех аз и пристъпих към нея, — аз мога да…

— Ти, синко, ще си седнеш, докато аз прегледам това. Изцяло. После ще говорим.

Гласът му беше спокоен, но аз схванах посланието. Седнах до стоманената маса и се замислих, а останалите се насъбраха около раницата и взеха да разлистват живота ми.

12.

— Охо — възкликна Коуди. — Честно казано, момко, мислех си, че преувеличаваш. Ама ти наистина си завършен супермозък, а?

Изчервих се и си останах седнал. Бяха отворили папките и бяха разпръснали съдържанието им. После минаха на тетрадките, предаваха си ги един на друг и ги разучаваха. Коуди най-сетне загуби интерес и дойде да седне при мен — опря се на лакти с гръб към масата.

— Имах работа за вършене — обясних аз. — Реших да я върша добре.

— Впечатляващо — рече Тиа. Тя седеше по турски на пода. Беше обула джинси, но още носеше блуза и блейзер, а прическата на късата й червена коса беше безупречна. Вдигна една от тетрадките ми. — Организацията е рудиментарна и не си ползвал стандартните класификации. Но е изчерпателно.

— Че има ли стандартни класификации?

— Няколко различни системи. Изглежда си уловил някои термини, които минават от система в система. Например Висш Епичен. Аз лично предпочитам системата на степенуването. На други места си измислил интересни неща. Наистина харесвам част от твоята терминология. Първична непобедимост, да речем.

— Благодаря — отвърнах аз, въпреки че малко се смущавах. Много ясно, че съществуваха начини за класифициране на Епичните. Аз обаче нямах нито образованието, нито средствата да уча такива неща, затова си бях измислил собствена система.

Оказа се изненадващо лесно. Имаше и особени случаи, разбира се — странни Епични, чиито сили не попадаха в нито една класификация, обаче удивително голям брой от останалите показваха сходства. Винаги имаше индивидуални особености като трепкането на илюзиите на Рефракционната. Основните способности обаче често много си приличаха.

— Обясни ми това — каза Тиа и вдигна друга тетрадка.

Без особено желание се смъкнах от стола и седнах на пода до нея. Сочеше бележка, която бях сложил под данните за един Епичен на име Твърдината.

— Това е моят знак за Стоманеното сърце. Твърдината показва способност като неговата. Наблюдавам всички подобни Епични. Ако ги убият или ако те разкрият някакво ограничение на силите си, искам да съм наясно с това.

Тиа кимна.

— А защо не си събрал менталните илюзионисти с манипулаторите на фотони?

— Харесва ми да ги групирам на основата на техните ограничения — обясних аз, взех индекса и отгърнах на определена страница, която да й покажа. Епичните с илюзионистки сили се деляха на две групи. Едните наистина променяха поведението на светлината и създаваха илюзии чрез самите фотони. Другите създаваха илюзии като действаха върху умовете на околните. Те всъщност създаваха халюцинации, а не истински илюзии.

— Виж — казах аз и посочих. — Менталните илюзионисти имат ограничения, подобни на тези на останалите менталисти, онези с хипнотизаторски способности или със способности за контрол на мисълта. Илюзионистите, които могат да променят светлината, действат другояче. Те са много по-близки до Епичните, които могат да манипулират електричеството.

Коуди тихичко подсвирна. Беше извадил манерка и я държеше в ръка, все още облегнат на масата.

— Момко, май трябва да си поприказваме с колко време разполагаш и как да го използваме по-добре.

— Какво по-добро от проучване как да се изтребват Епичните? — попита Тиа и попривдигна вежда.

— Разбира се, че има — отвърна Коуди и си сръбна от манерката. — Помисли си какво би постигнал, ако го сложа да организира всички кръчми в града, в името на бирата!

— Ох, моля ти се — сухо рече Тиа и прелисти записките ми.

— Ейбрахам — каза Коуди, — питай ме защо е трагедия, че младият Дейвид е прекарал толкова време над тези тетрадки.

— Защо е трагедия, че момчето е направило такова проучване? — попита Ейбрахам и продължи да си чисти пушката.

— Твърде проницателен въпрос. Много ти благодаря, че го зададе.

— Удоволствието беше изцяло мое.

Коуди надигна манерката и продължи.

— Както и да е. Защо е толкова силно желанието ти да избиваш Епичните?

— За да отмъстя — отговорих аз. — Стоманеното сърце уби баща ми. Имам намерение…

— Да, да — прекъсна ме Коуди. — Имаш намерението да го видиш пак да кърви и прочие. Голяма отдаденост, голяма синовна преданост от твоя страна. Обаче аз ти казвам, че това не е достатъчно. Имаш страст да убиваш, но ти е нужна страст да живееш. Поне така си мисля аз.

Не знаех какво да отговоря. Изследването на Стоманеното сърце, изучаването на Епичните, за да намеря начин да го убия, беше моята страст. Ако някъде въобще си бях на мястото, не беше ли тъкмо при Възмездителите? Нали това беше делото и на техния живот?

— Коуди — обади се Проф, — защо не идеш да довършиш работата по третото помещение?

— Веднага, Проф — отговори снайперистът, завинти капачката на манерката и излезе с провлечена стъпка от стаята.

— Недей много да слушаш Коуди, синко — рече Проф и положи една от тетрадките ми върху купчинката. — И на нас приказва същото. Тревожи се да не се вторачим в избиването на Епичните толкова, че да забравим да живеем собствения си живот.

— Може и да е прав. Аз… аз наистина нямам кой знае какъв живот извън това.

— Работата ни — каза Проф — няма общо с живота. Нашата работа е убийството. Ще оставим обикновените хора да си живеят живота, да намират радости в него, да се наслаждават на изгрева или на снега. А нашата работа е да им дадем възможност да го правят.

Имах някои спомени от предишния свят. Все пак беше само преди десет години. Само дето беше трудно да помня свят със слънчева светлина, когато всеки ден виждам само мрак. Да си припомням това време… беше като да се мъча да си припомня подробности от лицето на баща ми. Човек постепенно забравя такива неща.

— Джонатан — обади се Ейбрахам, докато поставяше на място дулото на пушката си. — Обмислил ли си нещата, които момчето каза?

— Не съм момче — намесих се аз.

Всички ме изгледаха. Даже Меган, която стоеше до входа.

— Само исках да отбележа — додадох и изведнъж ми стана неудобно. — Искам да кажа, на осемнадесет съм. Навърших пълнолетие. Не съм дете.

Проф ме погледна. После, за моя изненада, кимна.

— Възрастта няма нищо общо. А и ти помогна за убийството на двама Епични, което ме устройва напълно. Би трябвало да е така за всички ни.

— Добре — продължи Ейбрахам меко. — Проф, говорили сме за това и по-рано. Постигаме ли наистина нещо с убиването на Епични като Случайност?

— Отвръщаме с бой — каза Меган. — Само ние го правим. Важно е.

— И все пак — отговори Ейбрахам, докато сглобяваше последната част от пушката — ние се боим да се бием с най-силните. И така господството на тираните продължава. Докато те не паднат, другите Епични няма истински да се боят от нас. Ще се боят от Стоманеното сърце, от Опустошението, от Нощната скръб. Щом не се изправяме срещу подобни същества, да не би да има надежди, че някой ден друг ще се изправи срещу тях?

Стоманената стая притихна, а аз затаих дъх. Думите бяха почти като моите по-рано, ала като че от мекия глас на Ейбрахам с неговия фин акцент добиваха повече тежест.

Проф се обърна към Тиа.

Тя вдигна една снимка и ме попита.

— Това наистина ли е Повелителя на нощта? Сигурен ли си?

Тази снимка беше гордостта на моята сбирка — фотография на Повелителя на нощта до Стоманеното сърце в Деня на анексията, точно преди създадената от него тъмнина да се спусне над града. Доколкото знаех, тя беше единствена по рода си. Продаде ми я един хлапак, чийто баща я направил със стария си полароид.

Обикновено Повелителя на нощта беше прозрачен, безплътен. Можеше да преминава през твърди тела и да контролира самата тъмнина. В града идваше често, но винаги в безтелесната си форма. На тази снимка беше материален, носеше елегантен костюм и шапка. Имаше азиатски черти и черна коса до раменете. Разполагах с други снимки, където той беше безплътен. Лицето бе същото.

— Очевидно е той — отговорих аз.

— И снимката не е подправена — рече Тиа.

— Амии… — не можех да докажа това. — Не мога да гарантирам, че не е. Само че е полароид, значи вероятността да е фалшифицирана е по-малка. Тиа, той трябва да е материален през част от времето. Тази снимка е най-добрата следа, но имам и други. Хора, които са надушили фосфор и са зърнали край тях да минава някой, отговарящ на описанието. — Фосфорът беше един от признаците, че Повелителя на нощта използва силите си. — Открил съм десетина източника и те до един отговарят на тази теория. Слънчевата светлина е важна. Подозирам, че ултравиолетовата част е от значение. Облей го в светлина и той става телесен.

Тиа вдигна снимката и се взря в нея. После се зае да преглежда другите ми бележки за Повелителя на нощта.

— Мисля, че трябва да проучим това, Джон — каза тя. — Ако има шанс, може всъщност да се доберем до Стоманеното сърце…

— Можем — казах аз. — Имам план. Ще проработи.

— Това е глупост — намеси се Меган. Тя стоеше до стената със скръстени ръце. — Откровена глупост. Даже не знаем слабото му място.

— Можем да го разберем — тутакси отвърнах аз. — Убеден съм. Имаме следите, които са ни нужни.

— Даже и да го разберем — каза Меган и вдигна ръка — ще бъде практически безполезно. Препятствията пред възможността дори да се доберем до Стоманеното сърце са непреодолими.

Изгледах я и потиснах гнева си. Имах чувството, че тя спори с мен, не защото искрено не е съгласна, а защото по някаква причина ме намира дразнещ.

— Да… — продумах, обаче Проф ме прекъсна.

— Всички ме последвайте — рече той и стана.

Двамата с Меган се изгледахме ядно, а после всички тръгнахме след Проф към по-малката стая вдясно от основната. Даже Коуди се появи от третата стая — не беше чудно, че е слушал. Носеше ръкавица на дясната ръка. На дланта тя светеше с мека зелена светлина.

— Готов ли е изобразителят? — попита Проф.

— Почти — отговори Ейбрахам. — Той беше едно от първите неща, които нагласих. — Приклекна на пода до някакво устройство, което беше свързано със стената с няколко жици. Включи го.

Внезапно всички метални повърхности в стаята станаха черни. Подскочих. Все едно се носехме в тъмнината.

Проф вдигна ръка и почука по стената по определен начин. Стените се промениха и показаха изглед към града като от покрива на шестетажна сграда. В чернотата примигваха светлините на стотиците стоманени сгради в Нюкаго. Старите не бяха еднотипни; новите, които бяха построени върху някогашното езеро, бяха по-модерни. Първоначално бяха изградени от други материали, а после — умишлено превърнати в стомана. Бях чувал, че можеш да направиш разни интересни неща с архитектурата, когато имаш тази възможност.

— Това е един от най-развитите градове в света — каза Проф. — И се управлява от може би най-могъщия Епичен в Северна Америка. Тръгнем ли срещу него, драматично вдигаме залозите. А ние вече сме стигнали до максимума, който можем да платим. Провалът напълно ще сложи край на Възмездителите. Може да донесе катастрофа. Може да премахне и последната останала съпротива на човешкия род срещу Епичните.

— Само ми позволете да разкажа плана — рекох аз. — Мисля, че ще ви убедя. — Имах предчувствие. Проф искаше да тръгне срещу Стоманеното сърце. Ако успеех да изложа доводите си, той щеше да ме подкрепи.

Проф се обърна към мен и срещна погледа ми.

— Искаш да го направим? Добре. Ще ти дам възможност. Обаче не искам да убеждаваш мен. — Той посочи към Меган, която стоеше до входа, все още със скръстени ръце. — Убеди нея.

13.

Да убедя Меган. Страхотно. Очите й можеха да пробият дупки в… хмм, във всичко, предполагам. Искам да кажа, очите по принцип не могат да пробиват дупки, така че всякакво сравнение върши работа, нали?

Та очите на Меган можеха да пробият дупки в масло. Да я убедя, рекох си. Невъзможно.

Но нямаше да се предам, без да опитам. Пристъпих към лъскавата метална стена, върху която се виждаха контурите на Нюкаго, и попитах:

— Изобразителят може ли да покаже всичко?

— Всичко, което основната шпионска мрежа наблюдава или подслушва — обясни Ейбрахам и се изправи от мястото си до устройството.

— Шпионската мрежа ли? — попитах аз и изведнъж ми стана неловко. Пристъпих напред. Това устройство беше забележително. Създаваше ми усещането, че наистина стоя на покрива на постройка извън града, а не в малка стаичка. Илюзията не беше съвършена — ако се вгледах, все пак можех да забележа ъглите на стаята, а и триизмерното изображение не беше отлично при близките обекти.

Но поне докато не се взирах прекалено и не обръщах внимание на отсъствието на вятъра и градските миризми, наистина можех да си представя, че съм навън. И те изграждаха този образ, използвайки шпионската мрежа? Това беше системата на Стоманеното сърце за наблюдение на града, средството на Правоприлагането да води сметка какво правят хората в Нюкаго.

— Знаех, че той ни наблюдава — казах аз, — обаче не допусках, че камерите са толкова… обхватни.

— За щастие — уточни Тиа — намерихме разни начини да повлияваме на това, което мрежата вижда и чува. Затова не се тревожи, че Стоманеното сърце ни шпионира.

Все още ми беше неловко, но в момента не си струваше да се притеснявам за такива работи. Стъпих на ръба на сградата и погледнах улиците долу. Минаха няколко коли и изобразителят предаде шума. Пресегнах се напред и положих ръка върху стената на стаята — все едно я сложих върху нещо невидимо във въздуха. Много дезориентиращо.

За разлика от тензорите, за изобразителите бях чувал — хората плащаха добри пари да гледат такива филми. Разговорът с Коуди ме беше навел на размисъл. Дали бяхме научили да правим тези неща от Епичните с илюзионистки сили?

— Аз…

— Не — рече Меган. — Ако той трябва да ме убеждава, то аз ще водя разговора. — И тя застана до мен.

— Ама…

— Давай, Меган — рече Проф.

Промърморих си и отстъпих на място, където нямах чувството, че ще полетя надолу от няколко етажа.

— Просто е — каза Меган. — Има един огромен проблем в това да се изправим срещу Стоманеното сърце.

— Само един ли? — обади се Коуди, облегнат на стената. Все едно се облягаше на въздуха. — Да видим: невероятна сила, може да изстрелва залпове енергия от ръцете си, може да превръща всичко неживо в стомана, може да управлява ветровете и да лети със съвършен контрол… О, и е напълно неуязвим за куршуми, хладни оръжия, огън, радиация, удар с тъп предмет, удушаване и взрив. Това са примерно три неща, момичето ми.

И вдигна четири пръста.

Меган завъртя очи.

— Всичко това е вярно — отговори тя, после пак се обърна към мен. — Но нищо от изброеното не е даже първият проблем.

— Първият проблем е да го намерим — тихо каза Проф. Двамата с Тиа бяха извадили сгъваеми столове и седяха в средата на въображаемия покрив. — Стоманеното сърце е параноик. Той гледа да е сигурен никой да не знае къде точно се намира.

— Точно така — каза Меган, вдигна ръце и с издадени палци почна да управлява изобразителя. Понесохме се през Нюкаго, а сградите минаха като в гъста мъгла под нас.

Аз потръпнах и стомахът ми се преобърна. Пресегнах се към стената, обаче не знаех къде се намира, и се запрепъвах, докато я открия. Внезапно спряхме, увиснахме във въздуха и видяхме двореца на Стоманеното сърце.

Представляваше мрачна крепост от анодирана стомана, която се издигаше в края на града, върху онази част от езерото, която беше превърната в стомана. Простираше се в двете посоки, дълга редица тъмен метал с кули, трегери и ходници. Като някаква кръстоска между старо викторианско имение, средновековен замък и нефтена платформа. Ослепителни червени светлини грееха от дълбините на ниши, а от комините бълваше дим — черен на фона на черното небе.

— Казват, че нарочно е построил двореца объркващ — рече Меган. — Има стотици стаи и всяка нощ спи в различна спалня, храни се в различна трапезария. Предполага се, че дори персоналът не знае къде ще бъде той. — Тя враждебно се обърна към мен. — Никога няма да го намериш. Това е първият проблем.

Аз се олюлях. Още имах чувството, че стоим във въздуха, макар явно никой от другите да не изпитваше затруднения.

— Можем ли… — обърнах се аз замаяно към Ейбрахам.

Той се ухили, направи някакви движения и ни върна на покрива на една недалечна сграда. Имаше малък комин и когато „кацнахме“, той се размаза на пода и стана двуизмерен. Това не беше холограма — доколкото знаех, никой не беше постигнал такова ниво на илюзия чрез технология. Беше си само много напреднала употреба на шест екрана и малко триизмерно изображение.

— Добре — казах аз, когато се почувствах по-стабилен. — Както и да е, това би било проблем.

— Освен ако? — попита Проф.

— Освен ако не е нужно да намираме Стоманеното сърце. Той ще дойде при нас.

— Той вече рядко се появява на публично място — каза Меган. — А ако го прави, то е изменчиво. Как, в името на пламъците на Злочестие, ти ще…

— Кривата линия — прекъснах я аз. Епичната, която накара земята да погълне банката в онзи ужасен ден, когато баща ми беше убит, и която по-късно предизвика Стоманеното сърце.

— Дейвид има право — каза Ейбрахам. — Стоманеното сърце излезе от скривалището си, за да се бие с нея, когато тя опита да превземе Нюкаго.

— И когато Тържеството на омразата дойде — добавих аз, — Стоманеното сърце лично отговори на предизвикателството.

— Доколкото си спомням — намеси се Проф, — те разрушиха цяла улица при този сблъсък.

— Трябва да е било голяма веселба — отбеляза Коуди.

— Да — отвърнах аз. Имах снимки от този бой.

— Значи ти казваш, че трябва да убедим някой силен Епичен да дойде в Нюкаго и да го предизвика — сухо каза Меган. — И ние ще знаем къде се намира. Лесна работа.

— Не, не — възразих аз и се обърнах към тях, загърбвайки тъмната димяща грамада на двореца. — Това е първата част от плана. Караме Стоманеното сърце да мисли, че някой могъщ Епичен идва да го предизвика.

— И как бихме могли да направим това? — попита Коуди.

— Вече сме започнали — обясних аз. — Сега разпространяваме мълвата, че Случайност е убит от агенти на нов Епичен. Започваме да нападаме други Епични и създаваме впечатлението, че това е работа на същия съперник. После пращаме на Стоманеното сърце ултиматум — ако иска убийствата на подчинените му да престанат, ще трябва да излезе и да се бие.

— И той ще излезе. Стига да сме достатъчно убедителни. Проф, ти каза, че той е параноик. Прав си. Такъв е. И не може да устои на предизвикателство към властта му. Винаги лично се заема със съперниците, точно както постъпи със Смъртоносното посочване преди толкова много години. Ако има нещо, в което Възмездителите да са добри, това е избиването на Епични. Ако за кратко време убием достатъчно Епични в града, това ще е заплаха за Стоманеното сърце. Можем да го измъкнем навън, сами да изберем бойното поле. Можем да го накараме да дойде при нас и да попадне право в капана ни.

— Няма да стане — отсече Меган. — Просто ще прати Зарево или Повелителя на нощта.

Зарево и Повелителя на нощта — двама изключително могъщи Висши Епични, които бяха телохранители на Стоманеното сърце и негова дясна ръка. Бяха опасни почти колкото него самия.

— Показах ви слабото място на Повелителя на нощта — отговорих аз. — Слънчевата светлина, ултравиолетовата радиация. Той не подозира, че някой е наясно с това. Можем да го ползваме и да го хванем в капан.

— Не си доказал нищо — настоя Меган. — Показа ни, че той има слабо място. Но всеки Епичен има. Не знаеш, че това е слънчевата светлина.

— Прегледах източниците му — намеси се Тиа. — Наистина… наистина изглежда, че Дейвид може и да разполага с нещо.

Меган стисна зъби. Ако наистина трябваше да я убеждавам да се съгласи с плана ми, щях да се проваля. Не личеше тя да е склонна да се съгласи, колкото и добри да бяха аргументите ми.

Ала не бях убеден, че ми е нужна нейната подкрепа, каквото и да говореше Проф. Бях виждал как го уважават останалите Възмездители. Решеше ли той, че идеята е добра, те щяха да го последват. Само трябваше да се надявам, че моите доводи ще са достатъчно добри за него — въпреки настояването му да убедя Меган.

— Зарево — продължи Меган. — Какво ще кажеш за него?

— Лесна работа — отвърнах аз и настроението ми се подобри. — Зарево не е такъв, какъвто изглежда.

— Това какво означава?

— Нужни са ми записките, за да обясня. Но той ще е най-лесен от тримата, това ви го обещавам.

Меган направи физиономия, все едно това я обижда и се дразни, че не искам да споря с нея без записките си.

— Все тая — рече тя, после направи някакво движение, завъртя стаята в кръг и отново ме накара да се олюлявам, макар да нямаше тласък. Погледна ме и аз забелязах намек за усмивка върху устните й. Е, поне разбрах едно нещо, което разчупва студенината й — почти да ме накара да изгубя обяда си.

Когато стаята спря да се върти, гледката ни беше нагоре и под ъгъл. Всяка част от мене говореше, че трябва да се плъзгаме назад към стената, но знаех, че това е просто игра на перспективата.

Точно пред нас група от три коптера летеше над града. Бяха лъскави и черни, всеки с по две големи перки. Отстрани имаха изрисувана в бяло емблемата на Правоприлагането — меч и щит.

— Вероятно дори няма да се стигне до Зарево и Повелителя на нощта — каза Меган. — Трябваше първо да изтъкна това: Правоприлагането.

— Права е — рече Ейбрахам. — Стоманеното сърце винаги е обграден от войници на Правоприлагането.

— Значи ще извадим от строя първо тях — отговорих аз. — Без друго това е първото нещо, което би направил един съперник Епичен: да обезвреди армията на Стоманеното сърце, за да нахлуе в града. Това само ще помогне да го убедим, че ние сме съперник Епичен. Възмездителите никога не биха направили нещо подобно — да се сражават с Правоприлагащите.

— Не бихме го направили — каза Меган, — защото би било чиста идиотщина!

— Наистина изглежда малко извън нашите възможности, синко — потвърди Проф. Можех обаче да преценя, че съм го запалил. Гледаше с интерес. Хареса идеята да измъкнем Стоманеното сърце. Възмездителите правеха такива работи — да играят с арогантността на Епичните.

Вдигнах ръце, подражавайки на движенията, които другите правеха, после ги прострях напред в опит да придвижа наблюдателницата към главната квартира на Правоприлагането. Стаята тромаво се залюля, килна се на една страна и прелетя през града, за да се забие в калкана на някаква постройка. Застина там и не можа да продължи навътре, понеже шпионската мрежа не гледаше там. Цялата стая се затресе, сякаш отчаяно опитваше да изпълни искането ми, но не знае къде да отиде.

Катурнах се настрани към стената, после замаяно пльоснах на пода.

— Ух…

— Искаш ли да го направя вместо тебе? — попита развеселено Коуди откъм вратата.

— Аха. Благодаря. Главната квартира на Правоприлагането, моля.

Коуди направи движенията, вдигна стаята, изравни я, после я завъртя и я придвижи над града, докато не увиснахме над една голяма, прилична на черна кутия постройка. Изглеждаше малко като затвор, макар да не подслоняваше престъпници. Е, поне санкционираните от държавата такива.

Изправих се, решен да не изглеждам като глупак пред другите. Само че не бях сигурен дали е възможно.

— Има един прост начин да неутрализираме Правоприлагането — казах аз. — Отстраняваме Конфлукс.

За пръв път идеята ми не предизвика възмутени възгласи от страна на останалите. Дори Меган изглеждаше умислена. Стоеше съвсем близо до мен, със скръстени ръце. Много искам пак да я видя да се усмихва, помислих аз и веднага се постарах да отклоня ума си от това. Трябваше да остана съсредоточен. Не беше времето да допусна да загубя почва под краката си. Е… поне фигуративно.

— Обмисляли сте го — отгатнах аз и огледах стаята. — Ударихте Случайност, но сте говорили вместо него да опитате с Конфлукс.

— Би било мощен удар — каза тихо Ейбрахам, облегнат на стената до Коуди.

— Ейбрахам го предложи — уточни Проф. — Всъщност, бори се за това. Част от доводите му бяха същите като твоите: че не правим достатъчно, че не се целим в Епични, които са достатъчно влиятелни.

— Конфлукс не е просто началник на Правоприлагането — развълнувано казах аз. Най-сетне като че ли ме слушаха. — Той е даряващ.

— Какъв? — попита Коуди.

— Това е жаргонно название на Епичен, когото наричаме трансферентен — обясни Тиа.

— Да — потвърдих аз.

— Страхотно — отвърна Коуди. — И какво е трансферентен Епичен?

— Никога ли не обръщаш внимание? — попита Тиа. — Говорили сме за това.

— Чистеше си пушките — каза Ейбрахам.

— Аз съм художник — уточни Коуди.

— Той е художник — кимна Ейбрахам.

— Ох, моля ви — въздъхна Тиа и пак се обърна към мен.

— Даряващ — казах аз — е Епичен, който има способността да прехвърли силите си на други хора. Конфлукс притежава две сили, които може да дава на другите, като и двете са невероятно мощни. Може би дори по-мощни от тези на Стоманеното сърце.

— Че защо тогава не управлява той? — поинтересува се Коуди.

Свих рамене.

— Кой знае. Може да е уязвим. Не се е чуло да е безсмъртен. Затова стои скрит. Никой дори не знае как изглежда. Обаче е със Стоманеното сърце повече от пет години и тихичко управлява Правоприлагането. — Погледнах отново към тяхната главна квартира. — Може да създава огромни запаси енергия от тялото си. Предава това електричество на водачите на Ядрата; по този начин те задвижват механизираните единици и енергийните оръжия. Ако го няма Конфлукс, няма да има и силови брони и енергийни оръжия.

— И нещо повече — обади се Проф. — Ако извадим Конфлукс от строя, ще спрем захранването на града.

— Моля? — попитах аз.

— Нюкаго използва повече електричество, отколкото произвежда — обясни Тиа. — Всички тези светлини, включени толкова дълго време… това е огромен разход, на ниво, което би било трудно за поддържане дори в дните преди появата на Злочестие. Новите Разединени щати не разполагат с инфраструктурата да дават на Стоманеното сърце достатъчно енергия, че да управлява този град. А той го прави.

— Използва Конфлукс, за да допълва енергийните си запаси — додаде Проф. — По някакъв начин.

— Та това прави Конфлукс дори още по-добра мишена! — възкликнах аз.

— Разговаряхме за това преди месеци — каза Проф. Седеше приведен напред и сплел пръсти. — Решихме, че е прекалено опасно да ударим Конфлукс. Дори и да успеем, ще привлечем прекалено много внимание и Стоманеното сърце лично ще се заеме с нас.

— Ние тъкмо това искаме — отговорих аз.

Останалите не изглеждаха убедени. Направеха ли тази стъпка, тръгнеха ли срещу империята на Стоманеното сърце, щяха да се разкрият. Нямаше да има повече криене в разни градски подземия и нападения над внимателно подбрани цели. Нямаше да има повече тиха съпротива. Убиеха ли Конфлукс, нямаше връщане назад, докато не умре Стоманеното сърце или Възмездителите не бъдат заловени, разбити и екзекутирани.

Той ще каже „не“, помислих аз, когато погледнах Проф в очите. Изглеждаше по-стар, отколкото винаги си го бях представял. Мъж на средна възраст, със сиви нишки в косите и лице, което показва, че той е преживял смъртта на една епоха и е работил в продължение на десет тежки години да сложи край на следващата. Тези години го бяха научили на предпазливост.

Отвори уста да го изрече, но беше прекъснат от чуруликането на мобилния на Ейбрахам. Ейбрахам откачи апарата от рамото си.

— Време е за Засилването — рече той с усмивка.

Засилването. Ежедневното послание на Стоманеното сърце до неговите поданици.

— Можеш ли да го покажеш на стената? — попитах аз.

— Разбира се — отговори Коуди, обърна мобилния си към стената и натисна някакъв бутон.

— Това няма да е нео… — подзе Проф.

Програмата вече беше започнала. Този път показваше Стоманеното сърце. Понякога той се появяваше лично, друг път — не. Стоеше на върха на една от радио антените на своя дворец. Катранено черното му наметало се простираше зад него и се гънеше на вятъра.

Всички послания бяха предварително записани, но нямаше начин да се определи кога; както винаги, в небето нямаше слънце, а и вече в града не растяха дървета, та да се определи сезонът. Почти бях забравил какво е да можеш да определиш кое време е просто като погледнеш през прозореца.

Стоманеното сърце беше осветен отдолу в червено. Стъпи с един крак на ниския парапет, после се приведе напред и огледа своя град. Своето владение.

Аз потреперих и се вторачих в образа му в едър план на стената пред мен. Убиецът на моя баща. Тиранинът. В този кадър изглеждаше толкова спокоен и вглъбен. Дългата наситено черна коса се виеше леко до раменете му. Ризата му беше изопната по нечовешки силното му тяло. Черни панталони, по-добри от онези, които носеше преди десет години. Този запис явно искаше да го представи като дълбокомислен и загрижен диктатор, като ранните комунистически вождове, за които учехме някога в училището към Фабриката.

Вдигна ръка. Взря се настойчиво в града под него и ръката му почна да свети със зла сила. Жълто-бяло, за да контрастира с ярко червеното отдолу. Силата около ръката му не беше електричество, а чиста енергия. Насъбира я известно време, докато ръката му почна да свети така ярко, че камерата можеше да улови само светлината и сянката на Стоманеното сърце пред нея.

После той се прицели и запрати мълния от ослепителна жълта сила в града. Тя удари една сграда, проби дупка в нея и изхвърли пламъци и отломки от отсрещната страна. Докато сградата тлееше, хората почнаха да бягат от нея. Камерата приближи, за да може със сигурност да ги заснеме. Стоманеното сърце държеше да знаем, че стреля по обитаема постройка.

Последва нов изстрел, който накара сградата да се олюлее; стоманата от едната страна почна да се топи и да се вдлъбва навътре. Стреля още два пъти по съседната сграда, запали и нея отвътре и стените почнаха да се топят от огромната мощ на запратената от него енергия.

Камерата се отдръпна и отново се насочи към Стоманеното сърце, който още стоеше полуприведен. Гледаше надолу към града с безстрастно лице, червената светлина багреше силната му челюст и умислените очи. Нямаше обяснение защо той разруши тези сгради, макар че навярно следващо послание щеше да посочи греховете — истински или не — на обитателите им.

Или пък не. Животът в Нюкаго носеше рискове; един от тях беше Стоманеното сърце да реши да екзекутира тебе или семейството ти без обяснение. В замяна на тези рискове можеш да живееш в място, където има електричество, течаща вода, работа и храна. В по-голямата част от страната сега това бяха редки удобства.

Пристъпих напред, точно до стената, за да огледам надвисналото там създание. Той иска да се ужасяваме, помислих си аз. Заради това е всичко. Иска да мислим, че никой не може да оспори властта му.

Ранните учени си бяха задавали въпроса дали Епичните не са някакъв нов етап в човешкото развитие. Еволюционен пробив. Не го приемах. Това нещо не беше човешко. Никога не е било. Стоманеното сърце се обърна да погледне камерата и на устните му се появи намек за усмивка.

Зад мен проскърца стол и аз се обърнах да погледна. Проф беше станал и се беше втренчил в Стоманеното сърце. Да, имаше омраза. Дълбока омраза. Проф сведе поглед и очите ни се срещнаха. Отново се случи — този миг на разбиране.

Всеки от нас знаеше позицията на другия.

— Не си казал как ще го убиеш — рече ми Проф. — Не си убедил Меган. Показа само, че имаш някакъв нестабилен половинчат план.

— Видях го да кърви. Тайната е някъде в главата ми, Проф. Това е най-добрата възможност, която вие или някой друг някога ще има да го убие. Можете ли да я подминете? Можете ли наистина да си тръгнете, когато можете да опитате?

Проф ме погледна в очите. Взря се в тях задълго. Зад мен предаването на Стоманеното сърце свърши и стената отново почерня.

Проф беше прав. Моят план, колкото и умен да ми се струваше някога, много зависеше от спекулации. Да измъкнем Стоманеното сърце на открито чрез фалшив Епичен. Да отстраним телохранителите му. Да сложим край на Правоприлагането. Да го убием като използваме тайното му слабо място, което може да е скрито някъде в паметта ми.

Наистина нестабилен и половинчат план. Затова трябваше да дойда при Възмездителите. Те можеха да го осъществят. Този човек, Джонатан Федрус, можеше да го осъществи.

— Коуди — рече Проф и се обърна. — Почни да обучаваш новото момче да работи с тензора. Тиа, нека видим можем ли да започнем да следим движенията на Конфлукс. Ейбрахам, ще ни трябва малко „мозъчна атака“ как да имитираме Висш Епичен, ако въобще е възможно.

Усетих как сърцето ми подскочи.

— Ще го направим ли?

— Да — отговори Проф. — Господ да ни е на помощ, ще го направим.

Част втора

14.

— Значи, трябва да си нежен — обясняваше Коуди. — Все едно галиш красива жена в нощта преди голямото мятане на каберите.

— Мятане на кабери ли? — полюбопитствах аз, докато вдигах ръце към парчето стомана на стола пред мен. Седях с кръстосани крака на пода в скривалището на Възмездителите, а Коуди беше до мен, опрял гръб на стената и прострял нозе напред. Изминала беше седмица от покушението срещу Случайност.

— Аха, именно мятане на кабери — отговори Коуди. Макар акцентът му да беше южняшки — и то чисто южняшки — той винаги говореше все едно е от Шотландия. Предполагах, че семейството му е оттам или нещо такова. — Това е един наш спорт у дома, в родината. Представлява хвърляне на дървета.

— На фиданки? Като копия за хвърляне?

— Не, не. Каберите трябва да са толкова дебели, че да не можеш да си докоснеш пръстите, когато ги обгърнеш с ръце. Изтръгваме ги от земята и ги мятаме колкото можем по-далеч.

Скептично вдигнах вежда.

— Печелиш допълнително точки, ако успееш да улучиш някоя птица в небето — поясни той.

— Коуди — намеси се Тиа, която минаваше край нас с куп хартия, — знаеш ли въобще какво е това кабер?

— Талпа — отвърна той. — Ползвахме ги да строим увеселителни заведения. Тъкмо оттам произлиза думата кабаре, моето момиче.

Каза го с такова сериозно лице, че ми беше трудно да преценя вярва ли си или не.

— Ти си буфон — отсъди Тиа и седна на масата, отрупана с разни подробни карти, от които аз нищо не разбирах. Приличаха на планове и скици на града отпреди Анексацията.

— Благодаря — рече Коуди и галантно попривдигна камуфлажното си кепе.

— Това не беше комплимент.

— О, момичето ми, просто ти не си искала да ми правиш комплимент. Обаче думата буфон произлиза от думата буф, ще рече силен и красив, а тя на свой ред…

— Не се ли предполага, че работата ти е да помагаш на Дейвид да разучи тензорите? А не да ме безпокоиш?

— Не се притеснявай. Мога да върша и двете. Аз съм мъж с много таланти.

— И нито един от тях не е да пазиш тишина, за съжаление — промърмори Тиа, наведе се и вписа някакви бележки върху картата.

Аз се усмихнах, макар че и след цяла седмица с Възмездителите не знаех как да ги разбирам. Бях си представял всяка от техните клетки като група от елитните специални части: здраво свързани и силно лоялни един към друг.

И тук наистина имаше нещо такова. Дори караниците на Тиа и Коуди общо взето бяха добросърдечни. Но имаше и доста индивидуалност. Всеки от тях, как да кажа… си вършеше своята работа. Проф не приличаше толкова на водач, колкото на мениджър на средно ниво. Ейбрахам се занимаваше с технологиите, Тиа с проучванията, Меган със събирането на информация, а Коуди — с особените задачи. Или както той обичаше да казва — със запълването на празните места с майонеза, каквото и да означава това.

Беше някак странно да ги виждам като хора. Всъщност част от мен беше малко разочарована. Моите божества бяха обикновени хора, които се заяждаха, смееха се, лазеха си по нервите и — в случая на Ейбрахам — хъркаха. Силно.

— А така. Това е подходящият съсредоточен поглед — рече Коуди. — Добра работа, момко. Трябва умът ти да е остър. Фокусиран. Като на самия сър Уилям. Душа на воин. — Той отхапа малко от сандвича си.

Не бях съсредоточен върху моя тензор, обаче не го показвах. Вместо това вдигнах длан и направих както бях инструктиран. Тънката ръкавица имаше метални ивици отпред на всеки пръст. Линиите се съединяваха в някаква шарка на дланта и всичко светеше в бледо зелено.

Щом се концентрирах, ръката ми почна леко да вибрира, като че наблизо звучеше музика с много баси. Трудно ми беше да се съсредоточа с това странно пулсиране, което пъплеше нагоре по ръката ми.

Вдигнах длан към парчето метал; беше част от тръба. Сега явно трябваше да избутам вибрациите вън от себе си. Каквото и да означаваше това. Технологията се свързваше направо с моите нерви чрез сензори, които интерпретираха сигналите от моя мозък. Така ми го обясни Ейбрахам.

Коуди пък ми каза, че това е магия, и че не бива да задавам въпроси, за да „не разгневя малките демончета вътре, които карат ръкавицата да работи и кафето да има приятен вкус“.

Все още не бях успял да накарам тензорите да правят каквото и да е, но имах чувството, че съм близо. Трябваше да съм съсредоточен, ръцете ми да са стабилни и да бутам вибрациите навън. Същото е като да правиш колелца с цигарен дим, казваше Ейбрахам. Или да ползваш телесната си топлина в прегръдка — без ръце. Това беше обяснението на Тиа. Май всеки си го мислеше по свой начин.

Ръцете ми почнаха да треперят по-силно.

— Стабилно — каза Коуди. — Не губи контрол, момко.

Стегнах мускулите си.

— Уха. Не толкова сковано. Сигурно, силно, но спокойно. Все едно галиш красива жена, помниш ли?

Това ме накара да се замисля за Меган.

Загубих контрол и зелена вълна от димяща енергия избухна от ръката ми и излетя пред мен. Съвсем пропусна тръбата, но изпари металния крак на стола, върху който тя беше поставена. Посипа се прах, столът се килна настрани и тръбата издрънча на пода.

— Искри — възкликна Коуди. — Напомняй ми никога да не допускам да ме галиш, момко.

— Аз пък си помислих, че му каза да си представя красива жена — вметна Тиа.

— Така де. И ако той се отнася така с красивите жени, не искам и да знам какво би причинил на един грозен шотландец.

— Направих го! — възкликнах аз, сочейки металния крак, тоест останките от крака на стола.

— Да, ама пропусна.

— Няма значение — възразих аз. — Най-сетне го накарах да проработи! — Помълчах за малко. — Не беше като да правиш колелца от дим. Беше като… като песен. От ръката ми.

— Това е ново — отбеляза Коуди.

— За всеки е различно — обади се Тиа от масата, все още свела глава. Отвори кутийка кола и продължи да си води бележки. За нищо не я биваше без нейната кола. — Използването на тензорите не е естествено за твоя ум, Дейвид. Ти вече имаш изградени нервни пътища и затова трябва един вид да дадеш мозъка на късо, за да разбереш кои умствени мускули да натовариш. Винаги съм се питала дали ако дадем тензори на някое дете, то ще успее да ги инкорпорира, да ги използва по-добре, просто като още един „крайник“, с който да се упражнява.

Коуди ме погледна. После зашепна:

— Малки демончета. Не я оставяй да те залъже, момко. Мисля, че тя работи за тях. Онази вечер я видях да им оставя пай.

Проблемът беше, че той беше точно толкова сериозен, колкото да ме накара да се питам дали пък не си вярва. Блясъкът в очите му подсказваше, че се майтапи, обаче имаше такова съвършено сериозно лице…

Свалих тензора и му го дадох. Коуди си го сложи и небрежно вдигна ръка — с дланта напред — на една страна и я тласна навън. Тензорът почна да вибрира при движението на ръката му, а когато спря, една бледа, опушено зелена вълна продължи напред и удари падналия стол и тръбата. Те се превърнаха в прах и паднаха като облаче на земята.

Всеки път, щом видех тензорите в действие, аз се изумявах. Обхватът им беше съвсем ограничен, не повече от метър, и не засягаха жива плът. Не бяха много добри в бой — наистина, можеш да превърнеш нечий пистолет в прах, но само ако си много близо. В такъв случай да се концентрираш и да ползваш тензора е много по-неефективно, отколкото просто да халосаш човека.

Въпреки това тензорите предлагаха невероятни възможности. Придвижване из недрата на стоманените катакомби в Нюкаго, влизане и излизане от помещения. Успееш ли да скриеш тензора, можеш да се измъкнеш от всички окови и всички килии.

— Продължавай да се упражняваш — рече Коуди. — Показваш талант, затова Проф ще иска да станеш добър с тензорите. Имаме нужда от още един член на екипа, който може да ги ползва.

— Не можете ли всички? — изненадах се аз.

Коуди поклати глава.

— Меган не може да ги накара да действат, а Тиа рядко е в положение да ги ползва. Тя ни е нужна, за да подсигурява поддръжка по време на мисия. Така че обикновено само Ейбрахам и аз ги ползваме.

— Ами Проф? Той ги е изобретил. Трябва доста да го бива с тях, нали?

Коуди пак поклати глава.

— Не знам. Отказва да ги ползва. Нещо като лош опит в миналото. Не говори за това. Сигурно не би трябвало. Не е нужно ние да знаем. Във всеки случай, ти трябва да се упражняваш. — Коуди тръсна глава, свали тензора и го натика в джоба си. — Какво ли не бих дал навремето за един такъв.

И останалите технологии на Възмездителите бяха удивителни. Якетата, които действаха малко като броня, бяха едни от тях. Коуди, Меган и Ейбрахам ги носеха — различни отвън, а отвътре със сложна мрежа от диоди, които някак ги предпазваха. Друга технология беше търсачът, който показваше дали някой е Епичен. Виждал бях още само болконтрол, както те го наричаха — устройство, което увеличаваше способността на тялото да се лекува.

Толкова е тъжно, помислих аз, докато Коуди донесе метла да почисти праха. Всички тези технологии… биха могли да променят света. Ако Епичните не го бяха променили първи. Съсипаният свят нямаше как да се наслади на ползите.

— Какъв беше животът ти навремето? — попитах аз Коуди, докато му държах лопатката. — Преди да се случи всичко това? Какво работеше?

— Няма да ми повярваш — отвърна Коуди с усмивка.

— Нека да позная — казах аз в очакване на поредната му история. — Професионален футболист? Високо платен убиец и шпионин?

— Полицай — рече унило той, гледайки надолу към купчината прах. — В Нашвил.

— Какво? Наистина ли? — Наистина се изненадах.

Коуди кимна, после ми махна да изхвърля първата купчина прах в кофата за боклук, докато той помете останалото.

— На младини и баща ми е бил полицай, още в старата родина. В малък град. Не си го чувал. Преселил се тук, когато се оженил за майка ми. Аз израснах тук; всъщност никога не съм бил в родината. Но исках да съм като тате, та когато той умря, изкарах академията и постъпих в полицията.

— Ха — отвърнах аз и пак се наведох да събера останалия прах. — Далеч не е толкова бляскаво, колкото си го представях.

— Е, аз лично разбих цял наркокартел, нали разбираш.

— То се разбира от само себе си.

— А пък веднъж Сикрет сървис караха президента през нашия град и всичките ядоха някакви скапани кифли и се изпонатръшкаха, така че нашият участък трябваше да опази президента от заговор за убийство. — Той се провикна към Ейбрахам, който бърникаше една от пушките на екипа. — И франсетата стояха зад тая работа, ще знаеш.

— Не съм французин! — викна в отговор Ейбрахам. — Аз съм канадец, слонце.

— Един дол дренки сте! — рече Коуди, после се ухили и пак се обърна към мен. — Както и да е. Може и да не беше блестящо. Не през цялото време. Но ми беше добре. Обичам да правя добро на хората. Да служа и да защитавам. И после…

— После какво?

— Когато страната рухна, Нашвил беше анексиран — обясни Коуди. — Група от петима Епични сложи ръка на по-голямата част от Юга.

— Вещерското сборище — кимнах аз в отговор. — Всъщност бяха шестима. Имаше двойка близнаци.

— А, да. Все забравям, че си влудяващо осведомен за тези работи. Все тая. Те дойдоха на власт и полицейският участък мина на служба към тях. От нас се очакваше ако не сме съгласни, да върнем значките си и да се пенсионираме. Добрите така и направиха. Лошите останаха и станаха още по-лоши.

— Ами ти?

Коуди докосна предмета, който беше закачен отдясно на колана му. Приличаше на тънък портфейл. Разкопча го и отвътре се показа изподрана — но още полирана — полицейска значка.

— Аз не направих нито едното, нито другото — мрачно каза Коуди. — Положил съм клетва. Да служа и да защитавам. Няма да спра да го правя, само защото някакви си разбойници с магически способности са почнали да пердашат всички наред. Точка по въпроса.

Изтръпнах от думите му. Взирах се в значката, а умът ми се премяташе като палачинка в тиган, докато се мъчех да разбера този човек. Да съчетая закачливия бъбрив самохвалко с образа на полицая, който още е на своя пост. Все още служи, след като градската управа е паднала, полицейският участък е затворен и всичко му е отнето.

Историите на останалите сигурно са подобни, помислих аз, поглеждайки към Тиа, която работеше усърдно и посръбваше от колата. Какво я беше въвлякло в тази битка, която повечето хора биха нарекли безнадеждна? Да живее в непрестанно бягство, за да въздаде справедливост на онези, които законът би трябвало да заклейми, но не може да ги докосне? Какво беше въвлякло Ейбрахам, Меган, самия Професор?

Пак погледнах Коуди, който се канеше да затвори калъфчето на значката. Срещу нея имаше нещо, мушнато зад пластмасата — снимка на жена, но с отрязана ивица там, където са били очите и по-голямата част от носа.

— Кой е това?

— Някой специален — отвърна Коуди.

— Кой?

Той не отговори, а рязко затвори калъфчето на значката.

— По-добре е да не знаем и да не разпитваме за семействата си — обади се Тиа от масата. — Обикновено работата на Възмездителите завършва със смърт, но от време на време залавят някого от нас. По-добре е да не сме в състояние да разкрием неща, които биха изложили на опасност любимите на останалите.

— О, да. Разумно. Просто не бях помислил за това. На мен не ми останаха любими хора.

— Как върви при тебе, момичето ми? — попита Коуди и лениво се приближи към масата. Присъединих се към него и видях, че Тиа е разгърнала списъци, доклади и сметководни книги.

— Изобщо не върви — отвърна намусено тя. Потърка очи под очилата. — Все едно се мъча да възстановя сложна мозайка само от едно парченце.

— Какво правиш? — попитах аз. От сметководните книги разбирах не повече, отколкото от картите.

— Стоманеното сърце е бил ранен в онзи ден — отговори Тиа. — Ако спомените ти са точни.

— Точни са — уверих я аз.

— Спомените избледняват — каза Коуди.

— Не и моите. Не и за това. Не и за онзи ден. Мога да ви кажа какъв цвят беше вратовръзката на отговорника за ипотеките. Мога да ви кажа колко касиерки имаше. Сигурно мога да преброя за вас плочките на тавана. Всичко е тук, в ума ми. Прогорено е в него.

— Добре — отговори Тиа. — Е, ако ти си прав, значи Стоманеното сърце е бил неуязвим през по-голямата част от битката и е бил ранен чак към края. Нещо се е променило. Работя по всички възможности: нещо във връзка с баща ти, с мястото или със ситуацията. Най-вероятна ми се струва възможността, която ти спомена — че има нещо общо с трезора. Може би нещо вътре в него е отслабило Стоманеното сърце и когато трезорът е бил взривен, то е могло да му повлияе.

— Значи ти търсиш опис на съдържанието на трезора.

— Да. Но задачата е невъзможна. Повечето от описите може би са унищожени със самата банка. Външни записи би трябвало да се съхраняват някъде в сървър. Хост на Първа обединена е била компанията Дори Джоунс ООД. Повечето от сървърите им се намират в Тексас, но сградата беше опожарена при метежите на Ардра преди осем години.

— Това оставя нищожната възможност да имат физически запис или дигитално резервно копие в друг от своите клонове, обаче в тази сграда се намираха основните офиси, така че шансовете са минимални. Освен това търсех списъци на клиентите — богатите или известните хора, за които се знае, че ползват банката и имат отделения в трезора. Може да са съхранявали там нещо, което да е вписано в публичния регистър. Особен камък, специфичен символ, който Стоманеното сърце може да е видял, каквото и да е.

Погледнах Коуди. Сървъри? Хост? За какво говореше тя? Той сви рамене.

Проблемът беше, че слабо място на Епичния може да е практически всичко. Тиа спомена символи — имаше Епични, които губеха способностите си за няколко мига при вида на даден мотив. Други отслабваха, когато мислеха определени неща, не ядяха правилните храни или ядяха неправилните храни. Слабостите бяха по-разнообразни от силите.

— Не се ли справим с тази задача — продължи Тиа, — останалата част от плана е безполезна. Тръгваме по опасен път, обаче не знаем дали в края му ще можем да направим необходимото. Това изключително много ме тревожи, Дейвид. Ако се досетиш за нещо — нещо — което може да ми даде още една следа, кажи ми.

— Ще кажа — обещах аз.

— Добре. В такъв случай, взимай Коуди и моля, оставете ме да си върша работата.

— Ти наистина трябва да се научиш да вършиш две неща едновременно, момичето ми. Като мен.

— Лесно е едновременно да си буфон и да забъркваш каши, Коуди. Да оправяш кашите, докато се занимаваш с гореспоменатия буфон — ето кое е много по-трудно. Върви намери нещо да застреляш или каквото там правиш.

— Аз пък си мислех, че правя каквото там правя — небрежно отговори той. Заби пръст на един ред в документ, който приличаше на списък на банковите клиенти. Там пишеше Агенция Джонсън Либърти.

— Какво пра… — подзе Тиа, после млъкна, щом прочете.

— Какво? — попитах аз, когато прочетох. — Тези хора са държали неща в банката, така ли?

— Не — отговори Тиа. — Това не е списък на клиенти. Това е списък на хора, на които банката плаща. Това е…

— Името на тяхната застрахователна компания — обяви Коуди и се подсмихна.

— Злочестие, Коуди — изруга Тиа. — Мразя те.

— Знам, че ме мразиш, момичето ми.

Странно, но и двамата го казаха с усмивка. Тиа незабавно се задълба в документите, макар суховато да отбеляза, че Коуди е омацал хартията с майонеза от сандвича си, когато е посочил с пръст.

Той ме улови за рамото и ме отдалечи от масата.

— Какво стана сега? — попитах аз.

— Застрахователната компания. Хората, на които Първа Обединена е плащала купища пари, за да покриват нещата, които е съхранявала в трезора.

— Следователно тази застрахователна компания…

— Би трябвало да е водила подробни, ежедневни записи на нещата, които е застраховала — ухили се Коуди. — Застрахователите са луди за такива работи. Като банкерите. Всъщност, като Тиа. Ако извадим късмет, банката ще да е подала застрахователен иск след загубата на сградата. Това би оставило допълнителна документална следа.

— Умно — рекох аз, впечатлен.

— О, просто ме бива да намирам неща, които се мотаят под носа ми. Имам набито око. Веднъж хванах елф, знаеш ли.

Аз го изгледах скептично.

— Че те не бяха ли ирландски?

— Много ясно. Той беше в родината на разменни начала. Пратихме на ирландците три репи и един овчи мехур срещу него.

— Не ми прилича на добра сделка.

— О, според мен си беше адски добра сделка, като имаме предвид, че елфите са въображаеми и тъй нататък. Здрасти, Проф. Как ти е поличката?

— Също толкова въображаема, колкото и твоят елф, Коуди — отговори Проф на влизане от едно от страничните помещения, което беше определил за своя „стая за размисъл“, каквото и да означаваше това. Беше стаята с изобразителя и останалите Възмездители страняха от нея. — Мога ли да взема Дейвид назаем?

— Моля ти се, Проф, ние сме приятели. Вече би трябвало да си разбрал, че не е нужно и да питаш за такова нещо… би трябвало отлично да знаеш стандартната ми тарифа за отдаване под наем на някой от моите васали. Три британски лири и бутилка уиски.

Не знаех от кое да се обидя повече — от това, че ме нарече свой васал, или от цената.

Проф не му обърна внимание, а ме хвана за ръка.

— Днес пращам Ейбрахам и Меган при Диамант.

— Търговеца на оръжие? — попитах нетърпеливо. Бяха споменали, че той може да има за продан някаква техника, която да помогне на Възмездителите да се престорят на Епичен. Демонстрираните „сили“ трябваше да са ярки и разрушителни, за да привлекат вниманието на Стоманеното сърце.

— Искам да се присламчиш към тях — продължи Проф. — За тебе ще е полезен опит. Обаче следвай заповедите — Ейбрахам води — и ми съобщи, ако ти се стори, че някой от хората, които срещнете, те е разпознал.

— Ще го направя.

— Тогава отивай да си вземеш пушката. Скоро тръгват.

15.

— Ами оръжието? — попита Ейбрахам в крачка. — Банката, съдържанието на трезора — те може да са лъжлива следа, нали? А ако е имало нещо специално в пистолета, с който баща ти е стрелял по него?

— Оръжието беше случайно изпуснато от един от охранителите — отговорих аз. — Смит и Уесън М&Р, деветмилиметров, полуавтоматичен. Нищо специално нямаше в него.

— Помниш точното оръжие?

Подритнах някакъв боклук, докато вървяхме из подземните стоманени тунели.

— Както казах, помня този ден. Освен това, разбирам от оръжия. — Помълчах, после признах още нещо. — Когато бях малък, сметнах, че оръжието може да е било специално. Спестявах пари, за да си купя, но никой нямаше да продаде на дете на моята възраст. Планирах да се промъкна в двореца и да го застрелям.

— Да се промъкнеш в двореца — потиснато повтори Ейбрахам.

— Ъъ, да.

— И да застреляш Стоманеното сърце.

— Бях на десет години. Дай ми малко вяра.

— На момче с подобни аспирации бих дал уважението си, но не и вяра. Или застраховка живот. — Ейбрахам сякаш се забавляваше. — Ти си интересен мъж, Дейвид Чарлстън, а излиза, че си бил още по-интересно дете.

Усмихнах се. Имаше нещо предразполагащо и дружелюбно в този канадец с мек изразителен глас и лек френски акцент. Човек почти не забелязваше огромната картечница — с гранатомет при това — която почиваше на рамото му.

Все още се намирахме в стоманените катакомби, където дори такова тежко оръжие не привличаше особено внимание. От време на време минавахме край групи хора, скупчени около горящи огньове или печки, включени пиратски в електрическата мрежа. Не един от хората, които подминахме, носеше пушка.

През последните дни няколко пъти излизах от скривалището, винаги в компанията на някой от Възмездителите. Наглеждането ме притесняваше, но го понасях. Все още не можех да се надявам да ми се доверят. Не напълно. Освен това не исках да ходя из стоманените катакомби сам, макар че никога нямаше да си го призная гласно.

С години избягвах тези дълбини. Във Фабриката разказваха истории за извратените типове — ужасни чудовища — които живеят долу. Банди, които буквално се прехранват с глупаците, които са се залутали из тези забравени коридори, убиват ги и ядат месото им. Убийци, престъпници, наркомани. Даже не и нормалните престъпници и наркомани, които си имахме горе. Особено извратени такива.

Може и да преувеличаваха. Хората, които подминахме, наистина изглеждаха опасни, но по-скоро враждебни, а не побъркани. Наблюдаваха мрачно и очите им следяха всяко наше движение, докато не излезехме от полезрението им.

Тези хора искаха да са сами. Те бяха париите на париите.

— Защо той им позволява да живеят тук долу? — попитах аз, когато подминахме поредната група.

Меган не отговори — вървеше сама напред — обаче Ейбрахам погледна през рамо към огъня и редицата хора, които бяха пристъпили напред, за да се уверят, че сме си отишли.

— Винаги ще има хора като тях — отговори той. — Стоманеното сърце го знае. Тиа смята, че той е създал това място за тях, за да знае къде са. Полезно е да знаеш къде се намират твоите парии. По-добре такива, които познаваш, отколкото такива, които не очакваш.

Стана ми неудобно от това. Мислех, че тук долу сме изцяло извън полезрението на Стоманеното сърце. Май това място не беше толкова безопасно, колкото смятах.

— Не можеш да държиш всички хора затворени през цялото време — продължи Ейбрахам. — Не и без да построиш як затвор. Затова позволяваш някаква свобода на онези, които наистина, наистина я искат. По този начин те не се бунтуват. Ако го свършиш правилно.

— С нас той не успя да го свърши правилно — тихо отговорих аз.

— Да. Да, наистина.

Докато вървяхме, продължих да поглеждам назад. Не можех да се отърся от притеснението, че някой в катакомбите ще ни нападне. Но не го направиха. Те…

Сепнах се, защото осъзнах, че в същия момент някои от тях ни следяха.

— Ейбрахам! — обадих се тихо аз. — Следят ни.

— Да. Бъди спокоен. И отпред ни причакват.

Пред нас тунелът се стесняваше. И наистина там стояха и ни чакаха група призрачни фигури. Облечени бяха в замъкнатите оттук-оттам дрипи, характерни за повечето обитатели на катакомбите. Носеха стари пушки и пистолети, увити в кожа — от онези оръжия, които може и да работят през ден и са ползвани от дузина собственици през последните десет години.

Ние тримата спряхме, преследвачите ни настигнаха и така останахме без изход. Не можех да видя лицата им. Никой от тях не носеше мобилен, а без светлината на мобилните беше тъмно.

— Хубаво оръжие е това, приятелю — проговори една от фигурите пред нас. Никой не правеше видимо враждебни движения. Държаха оръжията с дулата настрани.

Внимателно почнах да свалям пушката си, а сърцето ми препускаше. Ала Ейбрахам положи длан на рамото ми. Масивната картечница беше в другата му ръка и дулото й сочеше нагоре. Облечен беше в едно от якетата на Възмездителите, като Меган, само че неговото беше сиво и бяло с висока яка и няколко джоба, докато нейното беше обикновено кафяво кожено яке.

Винаги ги носеха, когато напускаха скривалището. Никога не бях виждал как действат и не знаех каква реална защита предоставят.

— Стой на място — рече ми Ейбрахам.

— Ама…

— Аз ще се оправя с това — отвърна той със съвършено спокоен глас и пристъпи напред.

Меган застана зад мен с ръка върху кобура на пистолета. Не изглеждаше по-спокойна от мен. И двамата се мъчехме да наблюдаваме едновременно хората пред и зад нас.

— Харесва ли ви нашето оръжие? — любезно попита Ейбрахам.

— Трябва да оставите оръжията — отвърна разбойникът — и да продължите по пътя си.

— Това е съвършено безсмислено — заяви Ейбрахам. — Ако аз притежавам оръжия, които вие искате, значи моята огнева мощ е по-голяма от вашата. Ако се сражаваме, вие ще загубите. Разбираш ли? Твоята заплаха не действа.

— Ние сме повече от вас, приятелю — тихо каза онзи. — И сме готови да умрем. А вие?

Усетих как тилът ми се вледенява. Не, това не бяха убийците, които бях научен да вярвам, че живеят тук долу. Тези бяха нещо по-опасно. Като глутница вълци.

Вече можех да го видя в тях — в начина, по който се движеха и по който групите им наблюдаваха преминаването ни. Тези бяха низвергнати, но се бяха сдружили и бяха станали едно. Вече не живееха като индивиди, а като група.

А за такава група оръжия като тези на Ейбрахам и Меган щяха да увеличат шансовете за оцеляване. Те щяха да ни ги отнемат, дори и с цената на няколко живота. Бяха примерно една дузина мъже и жени срещу трима ни, при това ние бяхме обкръжени. Съотношението на силите беше ужасно. Едва се удържах да не сваля пушката и да открия огън.

— Вие не ни нападнахте от засада — изтъкна Ейбрахам. — Надявате се да приключите тази работа без смърт.

Крадците не отговориха.

— Много е любезно от ваша страна да ни предложите тази възможност — рече Ейбрахам и им кимна. У него имаше някаква особена искреност; от друг тези думи биха прозвучали снизходително или саркастично, а от него бяха неподправени. — Няколко пъти ни пропуснахте да минем през територия, която смятате за ваша собственост. Благодарен съм ви и за това.

— Оръжията — каза разбойникът.

— Не мога да ви ги дам. Ние се нуждаем от тях. Пък и ако ви ги дадем, работите ще тръгнат зле за вас и останалите като вас. Други ще видят оръжията и ще ги поискат. Други банди ще се стремят да ги отнемат от вас, както вие се стремите да ги отнемете от нас.

— Не ти решаваш това.

— Може би не. Но от уважение към честта, която ни оказахте, аз ще ти предложа сделка. Дуел между теб и мен. Необходимо е да загине само един. Ако победим, ще ни оставите на мира и в бъдеще ще ни позволявате да минаваме свободно през тази област. Ако победите вие, моите приятели ще ви предадат своите оръжия, а вие можете да вземете от трупа ми онова, което желаете.

— Това са стоманените катакомби — отговори онзи. Сега някои от другарите му си шепнеха и той ги изгледа с премрежени очи, после додаде. — Тук не е място за сделки.

— И все пак вие вече ни предложихте сделка — спокойно отговори Ейбрахам. — Оказахте ни чест. Вярвам, че ще го направите отново.

На мен не ми приличаше на оказване на чест. Не ни нападнаха от засада, защото се бояха от нас; искаха оръжията ни, но не искаха сражение. Целта им беше да ни сплашат.

Водачът на разбойниците обаче най-сетне кимна.

— Добре — рече той. — Сделка.

После бързо вдигна пушката и стреля. Куршумът улучи Ейбрахам право в гърдите.

Но Ейбрахам не падна. Даже не трепна. В тесния тунел отекнаха още два изстрела и куршумите го улучиха — един в крака и един в рамото. Ейбрахам пренебрегна мощната картечница, спокойно извади пистолета си от кобура и простреля разбойника в бедрото.

Мъжът извика, изпусна вехтата си пушка и падна, държейки се за ранения крак. Повечето от хората му сякаш бяха прекалено потресени, за да реагират, макар че неколцина нервно сведоха оръжията си. Ейбрахам небрежно прибра пистолета в кобура.

Усетих как по челото ми се стича пот. Якето явно си вършеше работата, и то по-добре, отколкото бях очаквал. Но аз още нямах яке. Ако другите разбойници откриеха огън…

Ейбрахам подаде картечницата на Меган, после пристъпи напред и коленичи до ранения разбойник.

— Натисни тук, ако обичаш — дружелюбно рече той и притисна ръката на човека върху бедрото му. — Ето така. Много добре. Сега, ако не възразяваш, ще превържа раната. Прострелях те така, че куршумът да мине през мускула и да не заседне вътре.

Мъжът изстена от болка, когато Ейбрахам извади бандаж и превърза крака.

— Не можете да ни убиете, приятелю — продължи Ейбрахам по-тихо. — Ние не сме такива, за каквито ни мислехте. Разбираш ли?

Разбойникът закима енергично.

— Би било разумно да сте наши съюзници, не смяташ ли?

— Да — отвърна онзи.

— Чудесно — рече Ейбрахам и стегна здраво превръзката. — Сменяй я по два пъти на ден. Използвай преварени превръзки.

— Да.

— Добре. — Ейбрахам се изправи, взе си пушката и се обърна към другите от групата на разбойника. — Благодарим ви, че ни пуснахте да преминем — каза им той.

Те изглеждаха объркани, обаче се разделиха и отвориха път за нас. Ейбрахам тръгна напред и ние бързо го последвахме. Погледнах през рамо, тъкмо когато бандата се събираше около падналия си водач.

— Това беше удивително — казах аз, щом се поотдалечихме.

— Не. Това беше група уплашени хора, които бранеха онова, за което могат да претендират — репутацията си. Мъчно ми е за тях.

— Простреляха те. На три места.

— Аз им позволих.

— Само след като ни заплашиха!

— И само след като ние нарушихме тяхната територия — отвърна Ейбрахам. Пак подаде картечницата на Меган, после свали якето както си вървеше. Видях, че един от куршумите го е пробил. Около дупка в ризата му се процеждаше кръв.

— Значи якето не е спряло всички куршуми?

— Якетата не са съвършени — рече Меган, докато Ейбрахам събличаше ризата си. — Моето все се издънва.

Спряхме и Ейбрахам почисти раната с кърпичка, после измъкна малко парче метал. Само това беше останало от куршума, който очевидно се беше разпаднал при удара в якето. Само едно малко парченце беше достигнало до кожата на Ейбрахам.

— Ами ако те улучат в лицето?

— В тези якета се крие авангардно защитно устройство — отговори той. — Всъщност, не те предпазва самото яке, а полето, което то създава. Предоставя някаква защита на цялото тяло, невидима бариера, която устоява на силата.

— Какво? Наистина ли? Това е изумително.

— Да. — Ейбрахам се поумълча, после облече ризата си. — Обаче вероятно нямаше да може да спре куршум в лицето. Значи имам късмет, че не избраха да стрелят там.

— Както казах — намеси се Меган, — далеч не са съвършени. — Явно беше раздразнена от Ейбрахам. — Щитът действа по-добре при падания и удари. Куршумите са твърде малки и летят с такава висока скорост, че щитът бързо се претоварва. Всеки един от тези изстрели можеше да те убие, Ейбрахам.

— Но не ме уби.

— И все пак можеше да те рани — строго рече Меган.

— Рани ме.

Тя завъртя очи.

— Можеше да те рани по-тежко.

— Или пък те можеха да открият огън и да убият всички ни — отвърна Ейбрахам. — Хазарт, който успя. Освен това, вярвам, че те сега ни мислят за Епични.

— Аз почти реших, че си такъв — признах си.

— Обикновено крием тази технология — каза Ейбрахам и си облече якето. — Не може хората да се чудят дали Възмездителите са Епични. Това би подкопало всичко, което застъпваме. В този случай обаче вярвам, че ще ни свърши работа. Твоят план изисква да има слухове как в града има нови Епични и те работят срещу Стоманеното сърце. Надявам се тези хора да разпространят мълвата.

— Сигурно. Беше добър ход, Ейбрахам, но искри. За момент реших, че сме мъртви.

— Хората рядко имат желание да убиват, Дейвид — кротко рече Ейбрахам. — Не е в основата на нагласата на здравия човешки разсъдък. В повечето случаи полагат големи усилия да избегнат убийството. Запомни това, ще ти помогне.

— Виждал съм много хора да убиват — отговорих аз.

— Да. И това ще ти каже нещо. Или са вярвали, че нямат друг избор — в който случай ако можеш да им дадеш друг избор, те най-вероятно ще го приемат — или не са с нормален разсъдък.

— А Епичните?

Ейбрахам се пресегна към шията си и докосна сребърния медальон.

— Епичните не са човеци.

Кимнах. С това бях съгласен.

— Струва ми се, че разговорът ни беше прекъснат — каза Ейбрахам, взе картечницата от Меган и небрежно я положи на рамото си, докато продължавахме да вървим напред. — Как беше ранен Стоманеното сърце? Може да е станало заради оръжието, което баща ти е ползвал. Ти така и не си пробвал своя дързък план да намериш идентичен пистолет, после да… как го каза? Да се промъкнеш в двореца на Стоманеното сърце и да го застреляш?

— Не, не успях да пробвам — отговорих аз и се изчервих. — Вразумих се. Обаче не мисля, че е било точно заради оръжието. М&Р 9 мм не са точно рядкост. Някой трябва да е опитал да го застреля с такова оръжие. Освен това, никога не съм чувал за Епичен, чието слабо място да е определен калибър или марка оръжие.

— Може и така да е. Но слабостите на мнозина Епични са безсмислени. Може да има нещо общо с определения производител на оръжието. Или пък със състава на куршума. Много Епични са слаби при употребата на определени сплави.

— Вярно — признах аз. — Но какво ще е различното при този точно куршум, което да не се отнася до всички, изстреляни по него?

— Не знам. Но си струва да се обмисли. Какво според теб е предизвикало слабостта му?

— Нещо в трезора, както смята и Тиа — отговорих аз, без да съм ни най-малко убеден. — Или това, или е нещо, свързано със ситуацията. Може би възрастта на баща ми му е позволила да пробие. Налудничаво е, знам, но в Германия имаше един Епичен, който можеше да бъде наранен от човек точно на тридесет и седем години. Или пък е било заради броя на хората, които са стреляли по него. Кръстен знак, една Епична в Мексико, може да пострада само ако се опитат да я убият пет човека.

— Това няма значение — прекъсна ни Меган, спря насред коридора и се обърна да ни погледне. — Никога няма да го разберете. Неговото слабо място може да е практически всичко. Дори и с историйката на Дейвид — ако допуснем, че не е само измислица — няма как да се разбере.

Двамата с Ейбрахам спряхме на място. Лицето на Меган беше червено и тя явно едва се владееше. След седмица студено и професионално държание, гневът й беше голям шок за мен.

Тя се завъртя и продължи да върви. Погледнах Ейбрахам, но той само сви рамене.

Продължихме напред, но разговорът ни замря. Когато Ейбрахам забърза и опита да я настигне, Меган ускори ход. Така че просто я оставихме на спокойствие. И двамата с Ейбрахам бяха получили указания как се стига до търговеца на оръжие, затова тя можеше да ни води със същия успех. Очевидно този Диамант оставаше в града за съвсем кратко време, при това всеки път беше на различно място.

Вървяхме цял час през криволичещ лабиринт от катакомби, преди Меган да ни спре на една пресечка. Мобилният осветяваше лицето й, докато тя проверяваше качената от Тиа карта.

Ейбрахам откачи своя апарат от рамото на якето и също провери.

— Почти стигнахме — каза ми той и посочи. — Насам. В края на този тунел.

— Доколко имаме доверие на този тип?

— Ни най-малко — отговори Меган. Лицето й отново беше станало безизразна маска.

Ейбрахам кимна.

— Най-добре никога не вярвай на търговец на оръжие, приятелю. Всички продават и на двете страни и само те печелят, ако даденият конфликт се проточи безкрайно дълго.

— И на двете страни ли? Той продава и на Стоманеното сърце, така ли?

— Няма да признае, ако го попиташ — уточни Ейбрахам, — но го прави със сигурност. Дори Стоманеното сърце знае да не закача добър търговец на оръжие. Ако убие или измъчва човек като Диамант, в бъдеще търговците няма да идват тук. Армията на Стоманеното сърце няма да разполага с по-добра техника от съседите. Това не значи, че на Стоманеното сърце му харесва — Диамант никога няма да може да отвори магазин над земята. Тук долу обаче Стоманеното сърце си затваря очите, докато войниците му продължават да получават оръжията си.

— Значи… каквото и да купим от него — вметнах аз, — Стоманеното сърце ще научи.

— Не, не — отвърна Ейбрахам, явно развеселен, все едно задавах въпроси за нещо невероятно просто като правилата за игра на криеница.

— Търговците на оръжие не говорят за клиентите си — рече Меган. — Поне докато клиентите са живи.

— Диамант се върна в града едва вчера — обясни Ейбрахам и ни поведе по-нататък в тунела. — Ще работи една седмица. Ако отидем при него първи, можем да видим с какво разполага, преди хората на Стоманеното сърце. Така можем да получим предимство, а? Диамант… често разполага с доста… интересни неща.

Добре тогава, рекох си. Предполагам, нямаше значение, че Диамант е нищожество. Бих ползвал всякакъв инструмент, за да се добера до Стоманеното сърце. Още преди години моралните условности спряха да ме безпокоят. Кой има време за морал в такъв свят?

Стигнахме коридора, който водеше до магазина на Диамант. Очаквах пазачи, може би в пълна силова броня. Но единственият човек там беше младо момиче в жълта рокля. Лежеше върху одеяло на пода и си рисуваше картинки върху някакъв лист със сребърен молив.

Ейбрахам вежливо подаде на момичето малък чип. То го взе, изучи го за миг и после потупа с него отстрани на мобилния си.

— Ние сме с Федрус — рече Ейбрахам. — Имаме среща.

— Продължавайте — отговори момичето и подхвърли чипа обратно на Ейбрахам.

Ейбрахам го улови във въздуха и продължихме по коридора. Погледнах през рамо към момичето.

— Охраната не е много силна.

— При Диамант винаги има нещо ново — отговори Ейбрахам с усмивка. — Сигурно зад кулисите има някоя сложнотия, някакъв капан, който момичето може да задейства. Навярно нещо, свързано с експлозиви. Диамант обича експлозивите.

Завихме зад един ъгъл и попаднахме в рая.

— Пристигнахме — обяви Ейбрахам.

16.

Магазинът на Диамант не беше в стая, а в един от дългите коридори на катакомбите. Предположих, че другият му край или е задънен, или се охранява. Пространството се осветяваше отгоре от преносими лампи, които бяха почти ослепителни след пълната тъмнина на катакомбите.

Тези лампи огряваха оръжия, които висяха със стотици по стените. Красиво полирана стомана и тъмно матово черно. Пушки. Пистолети. Масивни електронно компресирани зверове като оръжието на Ейбрахам, с пълни граватоници. Старомодни револвери, стекове гранати, гранатомети.

Аз притежавах две оръжия — пистолет и пушка. Пушката беше верен приятел. Имах я вече от три години и бях свикнал много да разчитам на нея. Когато бях в нужда, тя работеше. Връзката ни беше страхотна — аз се грижех за нея и тя се грижеше за мен.

При вида на магазина на Диамант обаче се почувствах като момче, което притежава само една количка играчка, и току-що му е предложен цял шоурум, пълен с ферарита.

Ейбрахам лениво провлече краката си в коридора. Не загледа оръжията. Меган влезе, а аз я следвах по петите, зяпайки окачените по стените оръжия.

— Ухаа. Като… бананова плантация за оръжия.

— Бананова плантация — повтори Меган с равен глас.

— Да. Нали знаеш как бананите растат на дърветата си, висят надолу и узряват?

— Колене, метафорите ти са тъпи.

Изчервих се. Художествена галерия. Трябваше да кажа „като художествена галерия за оръжия“. Не, чакай. Ако го кажа така, излиза, че оръжията идват да разгледат галерията. Значи, галерия на оръжия?

— Откъде въобще знаеш какво са банани? — тихо попита Меган, докато Ейбрахам поздравяваше някакъв дебел човек, застанал до празно място на стената. Това можеше да е само Диамант. — Стоманеното сърце не внася стоки от Латинска Америка.

— От моите енциклопедии — отговорих аз разсеяно. Галерия с оръжия за престъпно разрушение. Това трябваше да кажа. Звучи впечатляващо, нали? — Прочетох ги няколко пъти. Нещичко ми е останало в главата.

— Енциклопедии.

— Аха.

— Които си прочел „няколко пъти“.

Спрях, понеже си дадох сметка какво съм изтърсил.

— Ааа, не. Искам да кажа, само ги преглеждах. Нали разбираш, търсех снимки на оръжия. Аз…

— Какъв си зубрач — каза тя и отиде при Ейбрахам. Прозвуча весело.

Въздъхнах, присъединих се към тях и опитах да привлека вниманието й с новото сравнение, обаче Ейбрахам ни представяше на търговеца.

— … ново момче — говореше той, сочейки към мен. — Дейвид.

Диамант ми кимна. Имаше ярка риза с шарка на цветя, каквито се предполага, че навремето са носели хората в тропиците. Може би оттам ми дойде банановата метафора. Диамант имаше бяла брада и дълга бяла коса, макар да оплешивяваше над челото. Грамадната усмивка проблясваше и в очите му.

— Допускам — каза той на Ейбрахам, — че искате да видите какво ново имам. Колко вълнуващо. Знаете ли, че останалите ми, ъхъм, клиенти още дори не са се отбили! Вие сте първите. Първият избира!

— И плаща най-високите цени — додаде Ейбрахам и се обърна да огледа стената с оръжията. — Напоследък смъртта върви толкова скъпо.

— Казва човекът с електронно компресираната Манчестър 451 — отвърна Диамант. — С граватоници и гранатомет. Тези гранати експлодират добре. Малко са дребнички, но човек може да ги изстрелва по наистина забавен начин.

— Покажи ни какво имаш — подкани го Ейбрахам вежливо, въпреки че гласът му звучеше малко напрегнато. Бях готов да се закълна, че говореше по-спокойно с разбойниците, които го простреляха. Странна работа.

— Приготвям някои неща, които да ви покажа — рече Диамант. Усмивката му беше като на риба-папагал, за която открай време смятах, че прилича на папагал. Не че съм ги виждал и двете, де. — Защо просто не огледате наоколо? Да се поразровите. Да ми кажете какво ви е по вкуса.

— Отлично — отговори Ейбрахам. — Благодаря.

Той ни кимна. Знаехме какво да правим. Да търсим каквото и да е вън от обичайното. Оръжие, което да причинява големи разрушения, за да приличат на дело на Епичен. Щом предстоеше да имитираме Епичен, значи ни трябваше нещо впечатляващо.

Меган застана до мен и огледа една картечница, която изстрелваше запалителни снаряди.

— Не съм зубрач — тихо й прошепнах аз.

— Защо това е от значение? — попита тя неутрално. — Няма нищо лошо да си умен. Всъщност, ако си интелигентен, ще бъдеш по-добро попълнение за екипа.

— Аз просто… хммм… не обичам да ми казват така. Освен това, някой да е чувал за зубрач, който скача от летящ самолет и докато пада към земята, убива във въздуха Епичен?

— Никога не съм чула някой да е направил това.

— Федрус го е направил — възразих аз. — Екзекуцията на Червения лист, преди три години в Канада.

— Тази история беше пресилена — тихо подхвърли Ейбрахам на минаване край нас. — Беше хеликоптер. И това беше част от плана — бяхме много внимателни. А сега се съсредоточете върху текущата си задача, ако обичате.

Затворих си устата и заразглеждах оръжията. Запалителните заряди бяха впечатляващи, но не особено оригинални. Не бяха достатъчно ярки за нас. Впрочем, което и да е от основните оръжия не би ни свършило работа — независимо дали изстрелва куршуми, ракети или гранати, нямаше да е убедително. Трябваше ни по-скоро нещо като енергийните оръжия на Правоприлагащите. Начин да наподобим естествената огнева мощ на Епичен.

Продължих по-нататък по коридора и колкото повече вървях, толкова по-необикновени ставаха оръжията. Спрях се пред няколко любопитни предмета. Изглеждаха доста безобидни — бутилка за вода, мобилен телефон, писалка. Бяха окачени на стената като оръжия.

— Ах, ти си наблюдателен човек, така ли, Дейвид?

Подскочих, обърнах се и видях ухиления Диамант зад гърба си. Как може един дебелак да се движи така тихо?

— Какво представляват?

— Авангардни стелт-експлозиви — гордо отвърна Диамант. Протегна се и почука по стената, където се появи образ. Явно в магазина имаше и изобразител. Показа бутилка вода върху маса. Край масата мина един бизнесмен, зачетен в някакви книжа. Остави ги на масата и врътна капачката на бутилката.

И се взриви.

Аз отскочих заднешком.

— А, надявам се, че оценяваш стойността на тези кадри — рече Диамант. — Рядко се сдобивам с добри снимки на стелт-експлозивите в действие. Това тук е доста забележително. Обърна ли внимание как експлозията отхвърли тялото назад, обаче не нанесе големи щети наоколо? Това е важно за един стелт-експлозив, особено ако лицето, което трябва да бъде убито, носи важни документи.

— Отвратително — отговорих аз и се извърнах.

— Ние сме в бизнеса със смърт, млади човече.

— Видеото имам предвид.

— Ако това ще ти помогне, онзи не беше твърде добър човек. — Съмнявах се това да е от значение за Диамант. Той приветливо почука по стената. — Хубав взрив. Да си призная, продавам тези неща отчасти, защото ми харесва да се хваля с това видео. То е единствено по рода си.

— Всичките ли са взривове? — попитах аз, докато оглеждах невинните на вид устройства.

— Писалката е детонатор. Като я щракнеш отзад, взривяваш някое от малките устройства до нея, които приличат на гуми. Те са универсални взривни капсули. Залепи ги до нещо експлозивно, задействай ги и те в повечето случаи могат да го взривят. Зависи от веществото, но са програмирани с някои доста модерни разпознавателни алгоритми. Работят с повечето взривни вещества. Лепни едно от тях върху нечия граната, отдалечи се и щракни писалката.

— Ако можеш да залепиш някое от тези върху гранатата — рече Меган и се приближи до нас, — можеш просто да извадиш щифта. Или да застреляш човека.

— Не е подходящо за всяка ситуация — отбранително каза Диамант. — Но могат да са много забавни. Какво по-хубаво от това да детонираш собствените експлозиви на противника, когато той не го очаква?

— Диамант — провикна се Ейбрахам някъде по коридора. — Ела да ми обясниш това тук.

— Ах, отличен избор! Прекрасни експлозии… — И търговецът се понесе към Ейбрахам.

Разглеждах панела с невинни, ала смъртоносни предмети. В тях имаше нещо много нередно. Аз бях убивал хора, но честно. С пушка в ръце, и то само по принуда. Нямах много житейски философии, но една от малкото беше нещо, научено от баща ми: никога да не удрям пръв. Ако трябва да нанеса втория удар, то да се постарая противникът да не се изправи на крака за трети.

— Тези могат да са полезни — каза Меган, която още стоеше със скръстени ръце. — Макар да се съмнявам, че този фукльо наистина си дава сметка за какво.

— Знам — отвърнах аз в опит да поправя грешката си. — Исках да кажа, да запишеш смъртта на онзи нещастник? Напълно непрофесионално.

— Всъщност той продава експлозиви, затова притежанието на подобен запис е професионално от негова страна. Подозирам, че има записи на действието на всички оръжия, понеже тук долу не можем да ги изпробваме лично.

Аз тръснах отвратено глава.

— Меган, записът показа как някакъв човек се взриви. Беше ужасно. Не можеш да се перчиш с такива работи.

Тя помълча, видимо загрижена за нещо. После ме погледна.

— Да. Разбира се. Ти така и не ми каза защо толкова се притесняваш да не ти казват зубрач.

— Казах ти. Не ми харесва, защото искам да правя страхотни неща, нали разбираш. А зубрачите не…

— Не е това — прекъсна ме тя и ме изгледа хладно. Искри, ама хубави очи имаше. — Притеснява те нещо по-дълбоко, което трябва да превъзмогнеш. Това е слабост. — Тя хвърли един поглед на бутилката с вода, после отиде при оръжието, което Ейбрахам инспектираше. Беше някакъв вид базука.

Наместих пушката на рамо и пъхнах ръце в джобовете си. Напоследък май прекарвах доста време в слушане на лекции. Мислех си, че като напусна Фабриката, това ще свърши. А трябваше да знам, че няма да е така.

Извърнах се от Меган и Ейбрахам и заразглеждах близката стена отсреща. Трудно ми беше да се съсредоточа върху оръжията, което ми се случваше за пръв път. Умът ми се връщаше към въпроса на Меган. Защо се притеснявах да ме наричат зубрач?

Отидох при нея. Ейбрахам тъкмо казваше:

— … не зная дали е това, което искаме.

— Но експлозиите са толкова мощни — възрази Диамант.

— Защото умните деца ги отвеждаха — казах аз тихичко на Меган.

Усещах как ме гледа, но продължавах да зяпам стената.

— Много деца във Фабриката така се мъчеха да докажат колко са умни. Имахме училище, нали разбираш. Ходиш на училище половин ден и работиш половин ден, ако не те изгонят. Ако се справяш зле, учителят просто те изключва и тогава работиш по цял ден. Училището беше по-лесно от Фабриката, затова повечето деца наистина много се стараеха.

— Умните обаче… наистина умните… зубрачите… те напускаха. Вземаха ги горе, в града. Ако покажеш някакви умения с компютрите или математиката, или писането, заминаваш. Чувам, че получавали добра работа. В пропагандната служба на Стоманеното сърце или в счетоводните му кантори и тем подобни. Като малък бих се смял на това, че Стоманеното сърце има счетоводители. А той ги има много, разбираш ли. В една империя ти трябват такива хора.

Меган ме изгледа любопитно.

— Затова ти…

— Научих се да съм тъп. Посредствен, по-скоро. Тъпите ги изритваха от училище, а аз исках да уча — знаех, че ми е нужно да уча — затова трябваше да остана. Освен това знаех, че отида ли горе, ще загубя свободата си. Той следи своите счетоводители много по-изкъсо, отколкото фабричните работници.

— Имаше и други момчета като мене. Много от момичетата напредваха бързо, умните, де. А някои от познатите ми момчета почнаха да приемат като повод за гордост това, че не са ги взели горе. Човек не иска да е от умниците. А аз трябваше да съм още по-внимателен, понеже задавах твърде много въпроси за Епичните. Трябваше да крия моите тетрадки, да търся начини да оборвам онези, които мислеха, че съм умен.

— Но ти вече не си там. Вече си с Възмездителите. Така че няма значение.

— Има. Защото аз не съм такъв. Не съм умен, а просто упорит. Умните ми приятели въобще не трябваше да учат. Аз трябваше да уча като кон за всеки тест.

— Като кон ли?

— Разбираш ме. Защото конете работят много, нали така? Теглят каруци, плугове и прочие?

— Аха. Последното го пропускам.

— Не съм умен.

Не споменах, че учех толкова упорито отчасти, за да знам съвършено отговора на всеки въпрос. Само тогава можех да си гарантирам, че ще отговоря погрешно точно на толкова въпроси, колкото да остана в средата на класа. Достатъчно умен, за да остана в училище, но недостоен за забелязване или внимание.

— Освен това, наистина умните ми приятели учеха, защото им доставяше удоволствие. А на мене — не. Мразех учението.

— Прочел си енциклопедията. Няколко пъти.

— За да търся неща, които може да са слаби места на Епичните. Трябваше да науча за различните метали, химичните съединения, природните явления и символите. На практика всичко може да е нечие слабо място. Надявах се нещо да ми просветне. Нещо за него.

— Значи всичко е за него.

— Всичко в моя живот е за него, Меган — отговорих аз и я погледнах. — Всичко.

Умълчахме се, а Диамант продължаваше да бръщолеви. Ейбрахам се беше обърнал и ме гледаше умислено.

Страхотно, осъзнах аз. Чул ме е. Направо страхотно.

— Достатъчно, Диамант, благодаря — рече той. — Това оръжие наистина не върши работа.

Търговецът въздъхна.

— Добре тогава. Но вие можете да ми подскажете какво би могло да ви свърши работа.

— Нещо различно — отговори Ейбрахам. — Нещо невиждано досега, а също така и разрушително.

— Е, аз не разполагам с много неща, които не са разрушителни. Но различно… Да видим…

Ейбрахам ни даде знак да продължаваме да търсим. Меган тръгна, обаче Ейбрахам задържа мен. Улови ме за ръката. Хватката му беше доста здрава.

— Стоманеното сърце взема умните — тихо ми каза той, — понеже се бои от тях. Той знае, Дейвид. Всички тези оръжия не го плашат. Не оръжията ще го свалят. Ще го свали човекът, който е достатъчно умен да открие пукнатината в неговата броня. Знае, че не може да изтреби всички, затова ги взема на работа. Когато умре, то ще е заради някой като теб. Запомни го.

Пусна ме и тръгна след Диамант.

Погледах го малко, после отидох при друга група оръжия. Всъщност думите му нищо не промениха, но колкото и да е странно, чувствах се малко по-висок, докато разглеждах редицата оръжия и успявах да определя производителя на всяко от тях.

Обаче съвсем не съм зубрач. Поне аз знам истината.

Разглеждах оръжията няколко минути и се гордеех, че разпознавам толкова много от тях. За съжаление, нито едно не изглеждаше достатъчно различно. Всъщност самият факт, че аз мога да ги разпозная, гарантираше това. Трябваше ни нещо, което никой да не е виждал до момента.

Може пък да няма нищо, помислих аз. Ако сменя често стоката си, може да сме подбрали неподходящия ден да го посетим. Понякога в торбата с късмети няма нищо свястно. Това…

Спрях, защото забелязах нещо различно. Мотоциклети.

В далечния край на коридора бяха наредени три мотоциклета. В началото не ги забелязах, понеже бях съсредоточен върху оръжията. Бяха лъскави, тъмнозелени с черна шарка отстрани. Направо ми се прииска да се прегърбя и да приклекна, за да съм по-аеродинамичен. Можех да си представя как се нося по улиците на такъв мотоциклет. Изглеждаха толкова заплашителни — като алигатори. Истински бързи алигатори в черно. Алигатори-нинджи.

Реших да не пробвам това сравнение пред Меган.

Доколкото можех да видя, нямаха вградени оръжия, но отстрани имаше някакви странни устройства. Може би енергийни оръжия? Не приличаха много на останалата стока на Диамант, но пък при него всичко беше доста смесено.

Меган мина покрай мен и аз вдигнах показалец да посоча мотоциклетите.

— Не — рече тя, без да погледне.

— Ама…

— Не.

— Ама те са страхотни! — възразих аз и вдигнах ръце, все едно това беше достатъчен довод. А и трябваше да бъде, искри! Бяха страхотни!

— Едва подкара някакъв си бабешки седан, Колене. Не ми се ще да те виждам яхнал нещо с граватоници.

— Граватоници! — Та това беше още по-страхотно.

— Не — твърдо отсече Меган.

Погледнах Ейбрахам, който проверяваше нещо наблизо. Той погледна първо мен, после мотоциклетите и се усмихна.

— Не.

Въздъхнах. Не се ли предполага, че купуването на оръжия е нещо по-забавно?

— Диамант — провикна се Ейбрахам към търговеца. — А това какво е?

Онзи се заклатушка като гъска.

— О, чудесно е. Прекрасни експлозии. Това е… — Лицето му помръкна, щом се приближи и видя какво разглежда Ейбрахам. — О. Това ли било. Хъм. Съвсем отлично е, обаче не знам дали е подходящо за вашите нужди…

Въпросното оръжие беше грамадна пушка с много дълга цев и оптически мерник. Изглеждаше малко като AWM — една от снайперските пушки, които Фабриката ползваше за образец на своите продукти. Само че дулото беше по-голямо и при ложата имаше някакви особени намотки. Беше боядисана в черно и тъмнозелено, а на мястото на пълнителя зееше голяма дупка.

Диамант въздъхна.

— Това оръжие е чудесно, обаче ти си ми добър клиент. Трябва да те предупредя, че не разполагаш с ресурсите да го задействаш.

— Моля? — учуди се Меган. — Продаваш повредена пушка?

— Не е това — отвърна Диамант и почука по стената до пушката. Показа се образ — някакъв мъж лежи на земята, държи пушката и разглежда през оптическия мерник разни порутени сгради. — Нарича се електромагнитно оръдие и е разработено в резултат от изследванията на някакъв Епичен, който хвърля куршуми.

— Рик О’Шей — рекох аз и кимнах. — Ирландец.

— Наистина ли това му е името? — попита тихо Ейбрахам.

— Аха.

— Ужасно. — Той потръпна. — Да вземеш хубавата френска дума и да я превърнеш в… в нещо, което Коуди би казал. Calice!

— Както и да е. Той може да прави предметите нестабилни, като ги докосне; после те избухват, когато попаднат под някакво значително въздействие. Общо взето, зарежда разни камъни с енергия, мята ги по хората и те експлодират. Стандартен Епичен с кинетична енергия.

Повече ме интересуваше идеята, че технологията е разработена на основата на неговите сили. Рики беше от по-новите Епични. Не би трябвало да е действал по времето, когато някои Епични са били затваряни и с тях са правили експерименти, както ми бяха обяснили Възмездителите. Значеше ли това, че още се провеждат изследвания? И има място, където държат Епични в плен? Не бях чувал такова нещо.

— И какво за оръдието? — обърна се Ейбрахам към Диамант.

— Така, както ти казах — и той почука и записът тръгна — това е един вид гаусова пушка, само че работи с проектил, който е предварително натоварен с енергия. И когато стане експлозивен, този куршум получава огромна скорост чрез използването на малки магнити.

Мъжът на записа щракна някакво копче и намотките светнаха в зелено. Той натисна спусъка и последва взрив от енергия, макар да нямаше видим откат. От дулото на пушката плисна зелена светлина и остави диря във въздуха. Една от далечните сгради избухна и от нея се разнесе странен дъжд от зелена светлина, който сякаш обгърна всичко наоколо.

— Ние… не сме сигурни защо прави това — призна Диамант. — Дори не знаем как. Технологията превръща проектила в зареден експлозив.

Потреперих при мисълта за тензорите и за якетата — технологията, използвана от Възмездителите. Всъщност, доста от технологията, с която разполагахме, се беше появила с идването на Епичните. Колко от нея разбирахме истински?

Разчитахме на недоразбрана технология, която произлизаше от тайнствени създания, а те самите не знаеха как правят нещата, които правят. Бяхме като глухи хора, опитващи да танцуват в ритъм, който не чуват, дълго след като музиката е спряла. Или… чакай малко. Не знам какво би трябвало да означава това.

Все едно. Светлините при експлозиите от тази пушка бяха много характерни. Дори красиви. Не се виждаха много отломки, само във въздуха още се носеше зеленият дим. Едва ли не сградата беше превърната направо в енергия.

Тогава ми хрумна нещо.

— Аурора бореалис — казах и посочих с пръст. — Изглежда като илюстрациите, които съм виждал.

— Разрушителната способност ми се струва добра — рече Меган. — Сградата беше почти напълно разрушена само с един изстрел.

Ейбрахам кимна.

— Може би точно това ни е нужно. Диамант, може ли все пак да полюбопитствам за онова, което спомена по-рано? Че не работи?

— А, работи си отлично — побърза да отговори търговецът. — Само че му трябва енергиен заряд, за да стреля. Мощен енергиен заряд.

— Колко мощен?

— Петдесет и шест КС — рече Диамант и след кратко мълчание додаде. — За един изстрел.

Ейбрахам подсвирна.

— Много ли е това? — попита Меган.

— Аха — отвърнах аз удивено. — Кажи-речи няколко хиляди стандартни енергийни клетки.

— Обикновено трябва да го включиш с кабел в собствена захранваща единица — обясни Диамант. — Не можеш да зареждаш този калпазанин в контакта на стената. За изстрелите в този демонстративен запис са използвани няколко петнадесетсантиметрови кабела и собствен генератор. — Той хвърли поглед на пушката. — Купих я с надеждата да изтъргувам с определен клиент няколко високоенергийни горивни клетки и после да успея да я продам в работещо състояние.

— Кой знае за това оръжие? — попита Ейбрахам.

— Никой. Купих го направо от лабораторията, която го е създала, а мъжът, който записа видеото, беше мой служител. Никога не е излизало на пазара. Всъщност, изследователите, които го разработиха, загинаха няколко месеца по-късно — горките глупаци се самовзривиха. Но това получава човек, когато всеки ден прави оръжия, свръхзареждащи материята.

— Взимаме го — заяви Ейбрахам.

— Така ли? — изненада се Диамант, а после лицето му се разтегли в усмивка. — Е… Отличен избор! Сигурен съм, че ще останете доволни. Но нека пак да обясня, че пушката няма да стреля, докато не намерите източник на енергия. Много мощен източник, какъвто навярно няма да можете да транспортирате. Разбираш ли?

— Ще намерим — отговори Ейбрахам. — Колко?

— Дванадесет — съобщи Диамант, без да му мигне окото.

— Не можеш да я продадеш на друг — рече Ейбрахам — и не можеш да я задействаш. Ще получиш четири. Благодаря ти.

Той извади някаква кутийка, чукна по нея и я даде на търговеца.

— И освен това искаме да добавиш и една от онези писалки-взривители — хрумна ми да кажа, докато записвах с мобилния си видеото с гаусовата пушка. Само дето не поисках и мотоциклет, но прецених, че това наистина ще е пресилване.

— Много добре — отговори Диамант и повдигна кутийката. Какво имаше вътре все пак? — Случайност тук ли е? — попита той.

— Уви, не — рече Ейбрахам. — Сблъсъкът с него не ни остави време за събиране. Но има четирима други, включително Отсъствие.

Събиране ли? Това пък какво беше? Отсъствие беше Епичен, убит от Възмездителите предната година.

Диамант изсумтя. Установих, че съм много любопитен какво има в кутията.

— Ето още нещо — каза Ейбрахам и даде някакъв чип.

Диамант го взе с усмивка.

— Ти наистина знаеш как да подсладиш сделката, Ейбрахам. Така си е.

— Никой не бива да разбере, че сме го купили — каза Ейбрахам и кимна към оръдието. — Не казвай никому дори, че съществува.

— Разбира се — докачи се Диамант. Отиде и измъкна изпод тезгяха стандартна торба и почна да разглобява електромагнитното оръдие.

— С какво му платихме? — обърнах се аз съвсем тихичко към Меган.

— Когато Епичните умират, с телата им става нещо.

— Мутация на митохондриите, аха — съгласих се аз.

— И така, когато убием някой Епичен, ние събираме част от митохондриите му. Те са необходими на учените, които правят всичките тези неща. Диамант може да ги продаде на някоя секретна лаборатория.

Тихо подсвирнах.

— Охо.

— Да — отвърна тя. Явно се тревожеше за нещо. — Клетките се разлагат само за няколко минути, ако не ги замразиш, затова събирането им е трудно. Има няколко групи, които се занимават с това, със събирането на клетки. Те не убиват Епични, а измъкват кръвни проби и ги замразяват. Това се е превърнало в един вид тайна и много ценна валута.

Значи така ставало. Епичните дори не трябваше да знаят. Но когато аз го научих, се разтревожих още повече. Доколко разбирахме този процес? Какво биха си казали Епичните за продажбата на техния генетичен материал?

Никога не бях чувал за това, въпреки че изучавах Епичните. Това ми послужи за напомняне. Може и да бях разбрал едно-друго, обаче извън моите познания съществуваше цял един свят.

— Ами онзи чип, който Ейбрахам му даде? Който Диамант нарече подсладител на сделката?

— Записи на експлозии.

— Ама разбира се.

— Ти защо поиска онзи детонатор?

— Не знам. Просто ми се стори забавно. И понеже явно ще мине доста време преди да получа някой от онези мотоциклети…

— Никога няма да получиш.

— … рекох си да поискам нещо.

Тя не отговори, обаче май неумишлено я бях подразнил. Отново. Трудничко ми беше да реша какво я ядосва: очевидно си имаше собствени специални правила кое е „професионално“ и кое — не.

Диамант опакова оръдието и за мое удоволствие добави писалката-детонатор и пакет от „гумичките“, които работеха с нея. Стана ми доста приятно да получа нещо допълнително. И тогава ми замириса на чесън.

Свъсих се. Не беше точно чесън, но приличаше. Какво беше…

Чесън.

Фосфорът мирише на чесън.

— В беда сме — рекох аз веднага. — Повелителя на нощта е тук.

17.

— Невъзможно! — каза Диамант и провери телефона си. — Не би трябвало да са тук поне още час-два.

Спря и затули ухото си — имаше малко безжично устройство — а мобилният премига в ръката му.

Пребледня — вероятно момичето отвън му съобщи за нечие ранно пристигане.

— О, Боже.

— Искри — изкоментира Меган и преметна чантата на електромагнитното оръдие на рамо.

— Имаш среща със Стоманеното сърце днес? — попита Ейбрахам.

— Няма да бъде той — отвърна Диамант. — Ако беше мой клиент, никога не би дошъл лично.

— Изпраща Повелителя на нощта — казах аз и подуших въздуха. — Да, тук е. Подушвате ли го?

— Защо не ни предупреди? — обърна се Меган към Диамант.

— Не говоря за други клиенти с…

— Няма значение — намеси се Ейбрахам. — Тръгваме си.

Той посочи коридора срещу пътя, по който дойдохме ние.

— Къде води това?

— Няма изход — обясни Диамант.

— Оставил си се без път за измъкване? — недоверчиво го попитах аз.

— Никой няма да ме нападне! — отвърна Диамант. — Не и с оръжието, което имам тук. Злочестие! Предполага се, че такива неща не се случват. Клиентите ми са наясно, че не подраняват.

— Задръж го отвън — каза Ейбрахам.

— Да задържа Повелителя на нощта? — невярващо попита Диамант. — Та той е безтелесен. В името на Злочестие, та той може да преминава през стени.

— Тогава не го оставяй да върви из целия коридор — спокойно каза Ейбрахам. — Там отзад има сенки. Ние ще се скрием.

— Не… — започна Диамант.

— Няма време за разправии, приятелю — обясни Ейбрахам. — Всички се преструват, че им е все едно, че продаваш на всички страни, но се съмнявам, че Повелителя на нощта ще се отнесе добре с теб, ако ни открие тук. Ще ме разпознае; виждал ме е преди. Намери ли ме тук, всички сме мъртви. Разбираш ли?

Диамант, все още пребледнял, кимна.

— Хайде — каза Ейбрахам, нарами оръжието си и се запъти по коридора покрай задната част на магазина. Меган и аз го последвахме. Сърцето ми се блъскаше. Повелителя на нощта щял да разпознае Ейбрахам? Каква ли история ги свързваше?

В другия край на коридора имаше пирамиди от сандъци и кутии. Наистина беше без изход, но нямаше светлини. Ейбрахам ни махна да се скрием зад кутиите. Все още можехме да виждаме покритите с оръжия стени на мястото, където бяхме. Диамант стоеше там и кършеше ръце.

— Ето — каза Ейбрахам, постави картечницата си на някаква кутия и го насочи право срещу Диамант. — Дръж го, Дейвид. Не стреляй, освен ако не се налага.

— Няма да подейства срещу Повелителя на нощта — казах аз. — Той притежава Първична непобедимост — куршумите, енергийните оръжия, експлозиите просто минават през него.

Освен ако не можехме да го изкараме на слънчева светлина, при положение, че бях прав. Държах се уверено пред останалите, но истината е, че разполагах само със слухове.

Ейбрахам бръкна в джоба на работните си панталони и измъкна нещо. Един от тензорите.

Веднага ме заля прилив на облекчение. Щеше да ни проправи път към свободата.

— Значи няма да чакаме?

— Не, разбира се — спокойно каза той. — Чувствам се като плъх в капан. Меган, свържи се с Тиа. Трябва да разберем за най-близкия до този тунел. Ще прокопая път до него.

Меган кимна, коленичи и закри уста с ръка, докато шепнеше в мобилния си телефон. Ейбрахам загря тензора, а аз поставих прицела на картечницата му и преместих лостчето на автоматична стрелба. Той кимна одобрително.

Погледнах през прицела. Беше хубав, много по-хубав от моя, с означители на дистанцията, с наблюдение на скоростта и възможност за включване на компенсатори при ниска осветеност. Доста добре виждах Диамант, когато посрещна новите си клиенти с отворени ръце и широка усмивка на лицето.

Напрегнах се. Бяха осем — двама мъже и жена в костюми с четирима войници от Правоприлагането. И Повелителя на нощта. Висок азиатец, който присъстваше само наполовина. Блед, безтелесен. Носеше хубав костюм, но в дългото сако имаше нещо източно. Косата му бе къса и ходеше с ръце зад гърба.

Пръстът ми се насочи към спусъка. Тази твар беше дясната ръка на Стоманеното сърце, източникът на мрака, който изолираше Нюкаго от слънцето и звездите. Подобна тъмнина се носеше по пода около него, отиваше към сенките и се събираше там. Той можеше да убива с нея, можеше да прави пипалата на тази тъмна мъгла солидни и да прониже някого.

Това — безтелесността и манипулирането на мъглата — бяха единствените му две сили, но пък бяха невероятни. Можеше да преминава през твърдо вещество и като всички безтелесни можеше да лети с постоянна скорост. Можеше да направи затворено помещение съвсем тъмно и после да те прониже с тъмнината. Можеше и да държи цял град в постоянен мрак. Мнозина смятаха, че посвещава повечето от енергията си на това.

Което винаги ме беше притеснявало. Ако не беше толкова зает да държи града на тъмно, можеше да бъде могъщ като Стоманеното сърце. Както и да е, беше повече от достатъчен да се справи и с трима ни, както бяхме неподготвени.

Той и двама от подчинените му разговаряха с Диамант. Щеше ми се да мога да чувам какво си говорят. Колебаех се, после се дръпнах от прицела. Много от усъвършенстваните оръжия имаха…

Да. Преместих лостчето и задействах усилвателя на звука на прицела. Извадих слушалката от мобилния си телефон и я прекарах покрай чипа на прицела, за да я наглася, а после я поставих в ухото си. Наведох се напред и насочих прицела точно към групичката. Апаратът предаваше разговора.

— … този път се интересува от определени видове оръжия — обясняваше една от служителките на Повелителя на нощта. Носеше костюм с панталон; черната й коса беше късо подрязана над ушите. — Нашият император е разтревожен, че частите ни твърде много разчитат на бронираните единици за тежковъоръжена подкрепа. С какво разполагате за по-мобилни военни поделения?

— Ъъ, с много неща — отговори Диамант.

Искри, изглежда нервен. Не ни поглеждаше, но не го свърташе и сякаш се потеше. За участник в нелегалната оръжейна търговия със сигурност не се оправяше добре със стреса.

Диамант премести поглед от жената към Повелителя на нощта, чиито ръце бяха сключени зад гърба. Според моите бележки рядко говореше по време на делови срещи. Предпочиташе да ползва служителите си. Това бе нещо, типично за японската култура.

Разговорът продължи и Повелителя на нощта продължи да стърчи с изпънат гръб и мълчалив. Не отидоха да гледат оръжията по стените, въпреки че Диамант намекна, че могат да го направят. Накараха го да им носи оръжията и винаги един от сътрудниците ги преглеждаше и задаваше въпросите.

Това е доста удобно, помислих си аз, а по слепоочието ми се стече капка нервна пот. Може да се съсредоточи върху Диамант — да го проучва и да мисли, без да си губи времето да поддържа разговор.

— Готово — прошепна Меган. Обърнах се и видях как върти мобилния си, а ръката й закрива светлината му, за да покаже на Ейбрахам изпратената от Тиа карта. Той трябваше да се наведе много, за да различи нещо; тя бе затъмнила екрана на мобилния си телефон почти до черно.

Ейбрахам тихо изсумтя.

— Два метра право назад, няколко градуса по-ниско. Това ще отнеме няколко минути.

— Захващай се тогава — каза Меган.

— Ще ми трябва помощта ти за изгребването на праха.

Меган застана отстрани, Ейбрахам постави ръце на задната стена, близо до пода, и задейства тензора. Под него започна да се разпада широк диск стомана и да отваря тунел, през който да можем да пропълзим. Меган започна да изгребва и да отмества стоманения прах, докато Ейбрахам се концентрираше.

Върнах се към наблюдението и опитах да дишам колкото мога по-тихо. Тензорите не вдигаха много шум, просто бръмчаха леко. Надявах се, че никой няма да обърне внимание.

— … господарят смята, че това оръжие не е качествено — каза служителят и върна една картечница. — Разочаровани сме от стоката ти, търговецо.

— Е, искате тежко оръдие, но да не е установка. Това е комбинация, която е трудно изпълнима. Аз…

— Какво е имало тук на стената? — попита тих, призрачен глас. Звучеше като висок шепот, с лек акцент, и все пак пронизваше. Потръпнах от него.

Диамант настръхна. Леко преместих прицела. Повелителя на нощта стоеше до стената с оръжията. Сочеше към мястото, където от стената стърчаха куки — където беше електромагнитното оръдие.

— Тук е имало нещо, нали така? — попита Повелителя на нощта. Почти никога не говореше пряко на някого. Това не беше добър знак. — Отворил си днес. Вече си имал посетители?

— Аз… не обсъждам други клиенти — каза Диамант. — Знаете това.

Повелителя на нощта отново погледна стената. В същия момент Меган бутна някаква кутия, както пренасяше стоманена прах. Шумът не беше силен — всъщност тя не забеляза, че го е направила. Но Повелителя на нощта извърна глава към нас. Диамант последва погледа му; търговецът на оръжия изглеждаше толкова нервен, че човек можеше да направи млякото на масло, ако поставеше ръката му вътре.

— Забеляза ни — тихо казах аз.

— Какво? — попита Ейбрахам, все още концентриран.

— Просто… продължавайте — казах аз и се изправих. — И пазете тишина.

Време беше за малко импровизация.

18.

Нарамих картечницата на Ейбрахам, без да обръщам внимание на приглушените ругатни на Меган. Изтопурках иззад сандъците, преди тя да успее да ме спре, и в последната секунда се сетих да измъкна слушалката от ухото си и да я скрия.

Докато излизах от сенките, войниците на Повелителя на нощта бързо насочиха оръжията си към мен. Прониза ме тревога, изтръпнах от усещането за беззащитност. Мразя някой да насочва оръжие към мен… но май в това приличам на почти всички хора.

Продължих напред.

— Шефе — провикнах се и потупах картечницата. — Оправих я. Сега пълнителят се вади лесно.

Войниците погледнаха господаря си, сякаш искаха разрешение да стрелят. Епичният пак сключи ръце зад гърба си и се втренчи в мен с безплътните си очи. Явно не забелязваше, че лакътят му опира стената и минава през стоманата.

Разглеждаше ме, но не помръдваше. Убийците не стреляха. Добър знак.

Хайде, Диамант, мислех си аз и се мъчех да скрия нервността си. Не се дръж идиотски. Кажи нещо.

— От щифта ли беше? — попита той.

— Не, сър. Пълнителят беше леко изкривен на една страна — почтително кимнах на Повелителя на нощта и лакеите му, после окачих картечницата на стената. За щастие прилегна. Предположих, че ще се получи, понеже размерът й беше почти като на гаусовата пушка.

— Е, Диамант — рече жената. — Може би ще ни разкажеш за тази нова придобивка. Изглежда тя…

— Не — тихо я прекъсна Повелителя на нощта. — Ще чуя това от момчето.

Аз замръзнах, после се обърнах притеснено.

— Сър?

— Момчето е ново — намеси се Диамант. — Не…

— Няма проблем, шефе — обадих се аз. — Това е Манчестър 451. Страхотно оръжие, дава големи възможности — петдесети калибър, с електронно компресирани пълнители. Системата за избор на огъня позволява единична стрелба, импулс и напълно автоматична стрелба. Има граватонична компенсация на отката за стрелба от рамо, има модерен мерник, включително с приемник за звук, установяване на обхвата и механизъм за стрелба от разстояние. Освен това може да се добави гранатомет. Куршумите, с които се продава, са бронебойни и запалителни, сър. Няма да намерите по-добра картечница, сър.

Повелителя на нощта кимна.

— А тази? — попита той и посочи следващото оръжие.

Дланите ми се потяха. Пъхнах ръце в джобовете си. Това беше… беше… Да, знаех.

— Браунинг М3919, сър. Не е на същата висота, но е доста добро за цената си. Също е петдесети калибър, но не разполага с компенсацията на отката, граватониците или електронната компресия. Отлично е като лично оръжие — на цевта има модерни охладители и затова може да дава по осемстотин изстрела в минута. Ефективният обхват е над два километра със забележителна точност.

В коридора стана тихо. Повелителя на нощта погледа още малко оръжието, после се обърна към подчинените си и направи рязък жест. Това ме накара едва ли не да подскоча от тревога, обаче другите явно се поотпуснаха. Очевидно бях минал изпита на Повелителя на нощта.

— Ще искаме да видим Манчестъра — каза жената. — Точно това търсим. Трябваше да споменеш по-рано.

— Аз… притеснявах се от заяждането на пълнителя — отговори Диамант. — Опасявам се, че това е познат проблем при тях. Всяка пушка си има чудатости. Чувал съм, че ако изпилиш един от горните ъгли на пълнителя, той се приплъзва много по-леко. Ето, нека пак я сваля да ви покажа…

Разговорът продължи, а мен ме забравиха. Успях да отстъпя назад, за да не се пречкам. Трябва ли да опитам да се измъкна? Щеше да изглежда подозрително, ако пак ида в дъното, нали? Искри, май се канеха да купят пушката на Ейбрахам. Надявах се той да ми прости.

Успееха ли Ейбрахам и Меган да се измъкнат през дупката, можех да остана, докато Повелителя на нощта си тръгне. Засега да си трая ми се струваше най-добрия ход.

Открих, че се взирам в гърба на Повелителя на нощта, докато служителите му продължаваха да се пазарят. Бях на колко… на три стъпки от него. Един от най-доверените хора на Стоманеното сърце. Един от най-могъщите Епични по наше време. Ето го тук. И не можех да го докосна. Е, не можех да го докосна в буквален смисъл, понеже беше безплътен, но не можех и в преносен смисъл.

Така си беше винаги, още откакто се появи Злочестие. Затова малцина се осмеляваха да се противят на Епичните. Бях виждал деца да умират пред очите на родителите си и никой да не дръзва да вдигне ръка да предотврати убийството. Защо да се мъчат? Нали ще ги убият?

До известна степен той причиняваше същото и на мен. Стоях с него, а единственото, което исках, беше да избягам. Правиш всички ни себични, казах му аз на ум. Затова те мразя. Мразя всички като тебе. А Стоманеното сърце — най-много.

— … бихме могли да използваме по-добра криминологична техника — каза служителката. — Разбирам, че това не е твой специалитет.

— Винаги нося такава апаратура в Нюкаго — отговори Диамант. — Само за вас. Ето, нека ви покажа.

Аз примигнах. Бяха приключили разговора за Манчестъра и очевидно бяха купили пушката — и бяха поръчали на Диамант да достави още триста такива. Той с удоволствие извърши продажбата, нищо че пушката не беше негова.

Криминалистика… замислих се аз. Нещо в тази връзка човъркаше паметта ми.

Диамант отиде до тезгяха си и взе да рови отдолу за някакви кутии. Забеляза ме и ме отпъди с махване на ръка.

— Момче, можеш да се върнеш в склада и да продължиш с инвентаризацията. Повече не ми трябваш тук.

Сигурно трябваше да го послушам, обаче аз направих нещо глупаво.

— Почти съм готов, шефе. Бих искал да остана, ако може. Все още много неща за криминологичната апаратура не са ми известни.

Диамант спря и се вторачи в мен, а аз се постарах да изглеждам възможно най-невинно, пъхнал ръце в джобовете на якето си. Едно гласче в главата ми мърмореше: колко си глупав, колко си глупав, колко си глупав. Кога обаче щях да получа отново подобна възможност?

Криминологичната апаратура включва онези неща, които се ползват при оглед на местопрестъпление. А аз знаех за това малко повечко, отколкото бях подсказал на Диамант. Поне бях чел.

И помнех, че можеш да откриеш ДНК и пръстови отпечатъци с ултравиолетова светлина. Ултравиолетова светлина… тъкмо тя беше слабото място на Повелителя на нощта, както се твърдеше в моите записки.

— Добре — рече Диамант и пак почна да ровичка. — Само не се мотай в краката на Великия.

Направих няколко крачки назад и останах със сведен поглед. Повелителя на нощта не ми обръщаше никакво внимание, а хората му стояха със скръстени ръце, докато Диамант вадеше и редеше кутии. Попита ги от какво имат нужда и от техните отговори скоро разбрах, че някой в Нюкаго — Повелителя на нощта или лично Стоманеното сърце — се тревожи от убийството на Случайност.

Търсеха апаратура, която да установява присъствието на Епични. Диамант не разполагаше с такава; каза, че е чувал някой да продава в Денвър, но се оказало само слух. Оказваше се, че дозерите като онези на Възмездителите са трудни за намиране дори за човек като Диамант.

Освен това искаха техника за по-точно определяне на произхода на гилзите и експлозивите. Диамант можеше да удовлетвори това искане, особено за експлозивите. Извади няколко апарата от опаковките им от стиропор и картон, после показа някакъв скенер, който определя химическия състав на даден експлозив по пепелта след изгарянето му.

Аз чаках напрегнато. Служителката взе нещо, което приличаше на метално куфарче с ключалки отстрани. Тя го отвори и вътре се видяха разни по-дребни уреди в порьозни гнезда. Изглеждаха точно като криминологичните комплекти, за които бях чел.

Отгоре беше закрепен малък чип, който почна леко да присветва с отварянето на куфарчето. Трябва да беше упътването. Служителката небрежно махна с мобилния си пред чипа и свали инструкциите. Аз се приближих и повторих действията й. Тя ме изгледа сърдито, обаче скоро престана да ме забелязва и поднови огледа.

Пулсът ми се ускори, докато преглеждах съдържанието на упътването. Намерих го. Ултравиолетов скенер за пръстови отпечатъци с вградена видеокамера. Прочетох набързо инструкциите. Сега, само да можех да измъкна един от куфарчето…

Жената извади някакъв апарат и го заоглежда. Не беше скенерът, така че не обърнах внимание. Измъкнах го в мига, когато тя отклони поглед, и се престорих, че просто го мотая из ръцете си. Стараех се да изглеждам небрежно любопитен.

Междувременно го включих. Отпред светеше в синьо, а отзад имаше екран — работеше като дигитална видеокамера, но с ултравиолетова светлина. Осветяваш предметите и записваш изображенията, които се появяват. Сигурно беше удобно, ако претърсваш някое помещение за следи от ДНК — така разполагаш със запис на видяното.

Включих на запис. Това, което се канех да направя, преспокойно можеше да ме погуби. Виждал бях да убиват хора за доста по-малко. Но знаех, че на Тиа й трябва по-убедително доказателство. Време беше да й го набавя.

Включих ултравиолетовата светлина и я насочих към Повелителя на нощта.

19.

Повелители на нощта веднага се извъртя към мен.

Обърнах ултравиолетовата светлина настрани и държах главата си надолу, като че изследвах устройството и опитвах да разбера как работи. Исках да изглежда, че съм насочил светлината към него по случайност, докато съм си играл с нея.

Не погледнах към него. Не можех да погледна към Повелителя на нощта. Не знаех дали светлината му е повлияла, но ако беше и ако само е заподозрял, че аз съм го забелязал, щях да умра.

Аз и така можех да умра.

Мъчително беше да не знаеш какъв е бил ефектът на светлината, но устройството записваше. Извърнах се от Повелителя на нощта и с една ръка натиснах някои копчета на машинката, все едно опитвам да я накарам да проработи. С другата, с нервно разтреперани пръсти, измъкнах чипа с данните и го скрих в дланта.

Повелителя на нощта продължаваше да ме гледа. Можех да усетя очите му — като че пробиваха дупки в гърба ми. Стаята сякаш стана по-тъмна, а сенките се удължиха. Отстрани Диамант продължаваше да дрънка за качествата на уреда, който демонстрираше. Изглежда никой не бе забелязал, че съм привлякъл вниманието на Повелителя на нощта.

И аз се престорих, че не съм забелязал, при все че сърцето ми биеше още по-силно в гърдите. Поиграх си още малко с машината, а после я вдигнах, уж най-накрая съм разбрал как работи. Направих крачка и опрях палец в стената, а после направих крачка назад, за да опитам да видя отпечатъка от пръста на ултравиолетовата светлина.

Повелителя на нощта не бе помръднал. Обмисляше какво да направи. Да ме убие би го защитило, ако бях забелязал какво е направила ултравиолетовата светлина. Можеше да го стори. Можеше да заяви, че съм пристъпил в личното му пространство или съм го изгледал накриво. Искри, дори не му трябваше да се оправдава. Можеше да направи каквото иска.

Това обаче можеше да е опасно за него. Щом някой Епичен убиваше произволно или неочаквано, хората винаги се питаха дали това не е опит да прикрие слабостта си. Слугите му ме бяха видели да държа ултравиолетовия скенер. Можеха да направят връзката. Тъй че, за да бъде в безопасност, вероятно щеше да трябва да убие Диамант и войниците от Правоприлагането. Вероятно и собствените си помощници.

Сега се потях. Беше ужасно да стоя там и дори да не го гледам, докато той обмисля убийството ми. Исках да се обърна, да го погледна в очите и да го заплюя, докато ме убиваше.

Спокойно, казах сам на себе си. Без да допускам да личи неподчинение на лицето ми, насочих поглед и се престорих, че забелязвам — за пръв път — как Повелителя на нощта ме гледа втренчено. Стоеше на предишното си място, с ръце зад гърба, а в черния костюм и тънката черна вратовръзка изглеждаше целият направен от черти. Неподвижен поглед, прозирна кожа. Нямаше знак какво се е случило, ако въобще нещо се беше случило.

Щом го видях, подскочих от изненада. Не трябваше да имитирам страх; усетих как кожата ми побледнява и цветът изчезва от лицето ми. Изпуснах скенера за отпечатъци и тихо изскимтях. Скенерът изпука при удара в пода. Аз веднага изругах и приклекнах до счупения уред.

— Какво правиш, глупако!

Диамант дотърча при мен. Не изглеждаше толкова притеснен за скенера, колкото да не съм обидил някак Повелителя на нощта.

— Толкова съжалявам, Велики. Той е некадърен идиот, но е най-добрият, който успях да намеря. Това…

Диамант млъкна, когато близките сенки се удължиха, после се завихриха около себе си и се превърнаха в дебели черни шнурове. Той залитна настрани, а аз скочих на крака. Мракът обаче не ме удари, а хвана падналия скенер.

Чернотата сякаш се разля по пода и се загърчи и заусуква около себе си. Пипалата й вдигнаха скенера във въздуха пред Повелителя на нощта и той го разгледа с безразлични очи. Погледна нас и после още от чернотата се надигна и заобиколи скенера. Донесе се внезапно хрус, като от счупването на сто ореха наведнъж.

Посланието беше ясно. Ядосвайте ме и ви очаква същата съдба.

Повелителя на нощта ловко прикри страха си от скенера и желанието си да го унищожи зад обикновената заплаха.

— Аз… — произнесох аз тихо. — Шефе, защо просто да не отида отзад и да продължа да работя по списъка, както каза?

— Което трябваше да сториш от началото — каза Диамант. — Разкарай се.

Обърнах се и излязох тромаво, притиснал ръка до страната, стиснал чипа с данните от ултравиолетовия скенер. Ускорих крачка и не ми пукаше как изглеждам, докато тичам. Стигнах кутиите и относителната безопасност на сенките им. Там, близо до пода, намерих завършен тунел, прокопан през задната стена.

Залитнах и спрях. Поех си дъх, застанах на ръце и крака и пропълзях в отвора. Промъкнах се през два метра стомана и излязох от другата страна.

Нещо сграбчи ръката ми и аз инстинктивно се дръпнах. Вдигнах поглед; разумът ме изостави, като си спомних как Повелителя на нощта съживи сенките, но с облекчение видях познато лице.

— Шт! — каза Ейбрахам и задържа ръката ми. — Преследват ли те?

— Не мисля — отвърнах му тихо.

— Къде ми е оръжието?

— Хмм… като че ли го продадох на Повелителя на нощта.

Ейбрахам повдигна вежда към мен, после ме издърпа настрана, където Меган ни прикриваше с пушката ми. Тя беше определението за професионалист — устните свити на черта, очите претърсваха близките тунели за опасност. Единствената светлина идваше от мобилните, които тя и Ейбрахам носеха окачени на рамо.

Ейбрахам й кимна и повече нямаше разговори, докато тримата се измъквахме по коридора. На следващата пресечка на катакомбите Меган подхвърли пушката ми на Ейбрахам — не обърна внимание, че протегнах ръка за нея — и извади от кобура един от пистолетите си. Кимна му, прицели се и се завтече по стоманения тунел.

Продължихме по същия начин, мълчаливо, известно време. И преди бях безнадеждно дезориентиран, но сега бях взел толкова завои, че едва ли знаех в коя посока е нагоре.

— Окей — произнесе Ейбрахам най-накрая и вдигна ръка, за да махне на Меган да се върне. — Да поемем дъх и да видим дали не ни следи някой.

Застана в малка ниша в коридора, откъдето можеше да наблюдава участъка зад нас и да види дали някой не ни е следил. Изглежда, че разчиташе повече на ръката, която не беше простреляна в рамото.

Приклекнах до него и Меган дойде при нас.

— Ти предприе неочакван ход там горе, Дейвид — тихо и спокойно каза Ейбрахам.

— Нямах време да мисля за него — отговорих аз. — Чуха ни как работим.

— Така, така. И тогава Диамант предложи да се оттеглиш, но ти твърдиш, че си искал да останеш?

— Това… ти си го чул?

— Не бих могъл да го спомена, ако не бях.

Той продължи да гледа по коридора.

Хвърлих поглед към Меган, която ме смрази с очи.

— Непрофесионално — промърмори тя.

Бръкнах в джоба си и извадих чипа с данните. Ейбрахам го погледна, след това се намръщи. Очевидно не бе останал достатъчно дълго, за да види какво вършех с Повелителя на нощта. Поставих чипа на мобилния си и свалих три байта информация. Видеото от ултравиолетовия скенер тръгна. Ейбрахам надникна и дори Меган проточи шия, за да види какво показва.

Затаих дъх. Все още не знаех със сигурност дали съм прав за Повелителя на нощта — а дори и да бях, нямаше как да се каже дали моето припряно въртене на скенера е хванало използваеми изображения.

Видеото показа земята и мен как махам с ръка пред обектива. Тогава мина към Повелителя на нощта и сърцето ми подскочи. Чукнах по екрана и задържах образа.

— Малък умен слонце такъв — измърмори Ейбрахам. Там, на екрана, стоеше Повелителя на нощта, с половината от тялото му материално. Беше трудно да се различи, но беше там. На ултравиолетовата светлина не беше прозрачен и тялото му изглеждаше по-постоянно.

Отново чукнах по екрана, ултравиолетовата светлина изчезна и Повелителя на нощта отново стана безтелесен. Видеото беше само секунда-две, но бе достатъчно.

— Ултравиолетов полицейски скенер — обясних аз. — Мина ми през ума, че това е най-добрият ни шанс да знаем със сигурност…

— Не мога да повярвам, че си поел този риск — каза Меган. — Без да попиташ никого. Можеше да убият и трима ни.

— Но не ни убиха — намеси се Ейбрахам и измъкна чипа с данните от ръката ми. Разгледа го внимателно и имаше странно благоговеен вид. После вдигна поглед, припомняйки си сякаш, че е планирал да наблюдава коридора за знаци, че някой ни преследва.

— Трябва да занесем този чип на Проф. Веднага.

Поколеба се.

— Добра работа.

Стана да върви, а аз засиях. Тогава се обърнах към Меган, която ми прати още по-студен, по-враждебен поглед отпреди. Тя се надигна и последва Ейбрахам.

Искри, казах си аз. Какво беше нужно, за да се впечатли това момиче? Поклатих глава и се понесох след тях.

20.

Когато се върнахме, Коуди бе излязъл да поразузнава за Тиа. Тя махна към някакви дажби на задната маса в главната стая — очакваха поглъщане. Консумиране. Каквато и да е думата.

— Иди и кажи на Проф какво си открил — тихо каза Ейбрахам и отиде към складовото помещение. Меган се насочи към дажбите.

— Къде отиваш? — попитах Ейбрахам.

— Май ми трябва ново оръжие — усмихна се той и се шмугна през вратата. Не ми се скара за направеното — разбра, че съм спасил групата. Поне се надявах, че го вижда така. Все пак, в гласа му се долавяше чувство на загуба. Харесваше оръжието си. Лесно беше да се разбере защо — никога не бях притежавал толкова хубаво оръжие.

Проф не беше в главната стая и Тиа ме изгледа и вдигна вежда.

— Какво ще казваш на Проф?

— Аз ще обясня — каза Меган и седна до нея. Както обикновено, масата на Тиа бе застлана с книжа и кутийки кола. Изглежда бе получила споменатите от Коуди застрахователни документи и ги беше поставила на екрана пред себе си.

Съобразих, че ако Проф не е тук, значи е в стаята си за размишления с изобразителя. Прекрачих и почуках леко на стената; вратата бе закрита само със завеса.

— Влизай, Дейвид — прозвуча гласът на Проф отвътре.

Не се решавах. Не бях влизал в тази стая, откакто представих на групата плана си. Останалите влизаха рядко. Тя бе светилището на Проф и той обикновено излизаше — вместо да кани хората вътре — когато трябваше да говорят с него. Погледнах Тиа и Меган; и двете изглеждаха изненадани, въпреки че не казаха нищо.

Отметнах завесата и пристъпих в стаята. Представих си какво ли прави Проф със стенните изобразители — може би се възползваше от хакването на шпионската мрежа, придвижваше се из града и проучваше Стоманеното сърце и подчинените му. Не беше нищо толкова драматично.

— Черни дъски? — запитах аз.

Проф се извърна от стената, където стоеше прав и пишеше с парче тебешир. Всичките четири стени, включително таванът и подът, бяха станали сиво-черни и бяха покрити с бели драсканици.

— Знам — каза Проф и ми направи знак да вляза. — Не е много модерно, нали? Имам технология, която може да представи почти всичко, което искам, във всяка пожелана от мен форма. А аз предпочитам черни дъски.

Той поклати глава, като че ли се забавляваше от собствената си ексцентричност.

— Така мисля най-добре. Стари навици, предполагам.

Пристъпих към него. Сега можех да видя, че той всъщност не пише на стените. Нещото в ръката на Проф беше просто малко писало, оформено като парченце тебешир. Машината интерпретираше писанията му и изкарваше думите на стената, докато той ги дращи.

Завесата се бе върнала на мястото си и спря светлината от другите стаи. Едва можех да забележа Проф; единствената светлина идваше от мекия блясък на бялото писмо върху всичките шест стени. Почувствах се все едно се нося из космоса, а думите — звезди и галактики — светят към мен от далеч.

— Какво е това? — попитах аз, загледан нагоре, докато четях написаното на тавана. Проф бе заградил някои части от него, а към различни дялове сочеха стрелки и линии. Не можех да разбера кой знае колко. Беше написано на някакъв английски език. Много от думите обаче бяха твърде малки и сякаш бяха написани с някаква стенография.

— Планът — разсеяно произнесе Проф. Не носеше предпазните очила или престилката — и двете бяха захвърлени край вратата, а ръкавите на безупречната му черна риза бяха навити до лактите.

— Моят план? — попитах аз.

Усмивката на Проф беше осветена от бледия блясък на тебеширените линии.

— Вече не. Все пак има някои елементи от него.

Изпитах силно чувство на покруса.

— Но, искам да кажа…

Проф ме изгледа и постави ръка на рамото ми.

— Свърши страхотна работа, синко. Като имаме всичко предвид.

— Какво не му беше наред? — попитах аз. Бях прекарал години… всъщност, целия си живот над този план и бях доста уверен в това, което предлагах.

— Нищо, нищо — обясни Проф. — Идеите са разумни. Забележително разумни. Да убедим Стоманеното сърце, че в града има съперник, да го подмамим навън, да го ударим. Въпреки очевидно скандалния факт, че не знаеш каква е слабостта му.

— Добре, така е — признах аз.

— Тиа работи здраво по това. Ако някой може да измъкне истината, това е тя — каза Проф и спря за миг, преди да продължи. — Всъщност, не, не биваше да казвам, че това не е твоят план. Той е, и тук има повече от само елементи от него. Прегледах тетрадките ти. Премислил си нещата много добре.

— Благодаря.

— Но въображението ти е било много ограничено, синко.

Проф свали ръка от рамото ми и отиде до стената. Чукна по нея с имитацията на тебешир и текстът в стаята се завъртя. Изглежда не го забеляза, но на мен ми се зави свят, докато стените сякаш падаха върху мен и се въртяха, преди някоя нова изписана стена да изникне пред Проф.

— Нека започна с това — изрече той. — Като оставим настрана, че не знаеш слабото място на Стоманеното сърце, какъв е най-големият недостатък на твоя план?

— Аз… — намръщих се. — Може би ликвидирането на Повелителя на нощта? Но Проф, нали…

— Всъщност — отвърна ми Проф — не е това.

Намръщих се още повече. Не бях се замислял, че в плана ми има недостатък. Бях ги изчислил всичките; изглаждах ги, като мазило, което премахва пъпките от брадичката на тийнейджър.

— Хайде да разбием на части — каза Проф, вдигна ръка и разчисти отвор върху стената, все едно избърсваше мръсотията от прозорец. Думите изхрущяха настрана — не изчезнаха, но се сбутаха, като че беше издърпал ново парче хартия от ролка. Вдигна тебешира към откритото пространство и започна да пише.

— Стъпка първа, имитираме могъщ Епичен. Стъпка втора, започваме да избиваме важните епични на Стоманеното сърце, за да го разтревожим. Стъпка трета, изкарваме го. Стъпка четвърта, убиваме го. Като извършваш това, възвръщаш надеждата на света и насърчаваш хората да се съпротивляват.

Кимнах.

— Само дето има проблем — каза Проф, докато все още драскаше по стената. — Ако наистина успеем да убием Стоманеното сърце, ще сме го направили, като имитираме някой силен Епичен. Тогава всички ще предположат, че зад поражението стои някой Епичен. Какво печелим?

— След успеха можем да обявим, че са били Възмездителите.

Проф поклати глава.

— Няма да подейства. Никой няма да ни повярва, не и след всички неприятности, през които трябва да минем, за да накараме Стоманеното сърце да повярва.

— Е, има ли значение? — попитах аз. — Ще бъде мъртъв.

После добавих по-кротко:

— А и аз получавам отмъщението си.

Проф се поколеба, тебеширът му спря на стената.

— Да — каза той. — Предполагам, че ще го получиш.

— И Вие го искате мъртъв — продължих аз и застанах до него. — Знам го. Мога да го видя.

— Искам всички Епични мъртви.

— Повече от това е — казах аз. — Виждал съм го във Вас.

Той ме мерна и погледът му стана корав.

— Това няма значение. Изключително важно е хората да знаят, че ние сме били зад това. Ти сам го каза — не можем да убием всеки Епичен. Възмездителите се въртят в кръг. Единствената ни надежда, единствената надежда на човешкия род е да убедим хората, че можем да се съпротивляваме. За да стане това, Стоманеното сърце трябва да падне от човешка ръка.

— Но за да се покаже, трябва да вярва, че го заплашва някой Епичен — казах аз.

— Виждаш ли проблема?

— Аз… — Започвах да го виждам. — Значи няма да имитираме някой Епичен?

— Ние го правим — отвърна Проф. — Харесва ми идеята, искрата. Просто посочвам проблемите, които трябва да разрешим. Ако този… Светлина ще убива Стоманеното сърце, трябва ни начин да гарантираме, че след това можем да убедим хората, че наистина сме били ние. Не е невъзможно, но затова трябваше да работя още върху плана и да го развия.

— Окей — рекох аз и се отпуснах. Значи все още бяхме в движение. Фалшив Епичен… душата на моя план си оставаше.

— За съжаление, има по-сериозен проблем — продължи Проф и потропа с тебешира си по стената. — Планът ти настоява да убиваме Епични от администрацията на Стоманеното сърце, за да го заплашим и да го изкараме. Заявяваш, че трябва да го направим, за да докажем, че в града се е появил нов Епичен. Само дето това няма да проработи.

— Какво? Защо?

— Понеже е точно това, което Възмездителите биха направили — обясни Проф. — Безшумно убиваме Епични и никога не излизаме на открито? Това ще го направи подозрителен. Трябва да мислим като истински съперник. Всеки, който иска Нюкаго, ще мисли по-мащабно. Всеки Епичен може да си има град; това не е трудно. За да искаш Нюкаго, трябва да си амбициозен. Трябва да искаш да бъдеш крал. Трябва да искаш Епичните да ти играят по свирката. Затова да ги убиваш един по един няма да има смисъл. Разбираш ли?

— Ще ти трябват живи, за да вървят след теб — произнесох аз, докато проумявах бавно. — Всеки убит от теб Епичен ще намали силата ти, след като завладееш Нюкаго.

— Точно така — съгласи се Проф. — Повелителя на нощта, Зарево, може би Конфлукс… те ще трябва да бъдат премахнати. Но ще трябва много да внимаваш кого да убиеш и кого да опиташ да купиш.

— Само че ние не можем да ги купим — казах аз. — Няма да сме в състояние да ги убедим, че сме Епични, не и за дълго време.

— Ето че забелязваш още един проблем — отбеляза Проф.

Прав беше. Клюмнах, като изфирясала газирана вода, оставена в чаша през нощта. Как не бях видял тази пробойна в плана си?

— Работя върху тези два проблема — каза Проф. — Ако ще имитираме Епичен — а аз все още смятам, че трябва — трябва да можем да докажем, че сме били зад това през цялото време. По този начин истината може да залее Нюкаго и оттук да се разпространи из Разединените Щати. Не можем просто да го убием; трябва да се заснемем как го правим. И трябва в последния момент да изпратим информация за плановете си на точните хора из града, тъй че да знаят и да могат да гарантират за нас. Хора като Диамант, неепични престъпни магнати, хора с влияние, но не пряко свързани с това правителство.

— Окей. А какво става с втория проблем?

— Трябва да ударим Стоманеното сърце по някое болезнено място — каза Проф, — но не можем да се занимаваме с това твърде много време и не можем да се фокусираме върху Епични. Трябват ни един или два мощни удара, които да го обезкървят, да го накарат да ни възприема като заплаха, и трябва да го направим като съперник, който иска да заеме мястото му.

— И…

Проф чукна по стената и извъртя текста от пода пред себе си. Чукна по дял от него и част от написаното заблестя в зелено.

— Зелено? — развеселено го попитах аз. — Какво беше онова, дето сте харесвал старомодните неща?

— Можеш да пишеш с цветен тебешир на черната дъска — рязко каза той и огради две думи — канализационна система.

— Канализационна система? — повторих аз. Очаквах нещо по-величествено и по-малко… мръсно.

Проф кимна.

— Възмездителите не удрят устройства; фокусираме се само върху Епичните. Засегнем ли един от главните елементи на инфраструктурата на града, това ще принуди Стоманеното сърце да повярва, че не Възмездителите работят срещу него, а някоя друга сила. Някой, който опитва да събори властването му — или бунтовници вътре в града, или друг Епичен, навлязъл в неговата територия. Нюкаго работи на основата на два принципа — страх и стабилност. Градът притежава основната инфраструктура, която много други нямат, и това привлича хората тук. Страхът от Стоманеното сърце ги държи в подчинение.

Той отново сви думите на стените и домъкна мрежа от чертежи, направени с „тебешир“ на отсрещната стена. Приличаше на примитивен план.

— Започнем ли да нападаме инфраструктурата му, ще излезе срещу нас по-бързо, отколкото ако атакуваме неговите Епични. Стоманеното сърце е умен. Той знае защо хората идват в Нюкаго. Загуби ли основните неща — канализацията, електричеството, комуникациите — ще загуби града.

Кимнах бавно.

— Питам се защо.

— Защо? Нали току-що обясних…

Проф замлъкна и ме погледна. Смръщи се.

— Нямаш това предвид.

— Питам се защо въобще го е грижа. Защо толкова се трепе да създаде град, където хората да искат да живеят? Защо го е грижа имат ли храна, вода, електричество? Убива ги тъй жестоко и едновременно с това гледа да са задоволени.

Проф се умълча. Най-накрая поклати глава.

— Какво значи да бъдеш крал, ако няма кой да ти се подчинява?

Върнах си към онзи ден, денят, в който баща ми умря. Тези хора са мои… Докато мислех за това, осъзнах нещо за Епичните. Нещо, което — въпреки годините проучвания — не съм разбирал изцяло досега.

— Не е достатъчно — прошепна Проф. — Не е достатъчно да имаш божествени сили, да бъдеш функционално безсмъртен, да можеш да подчиняваш стихиите на волята си и да се носиш из небето. Не е достатъчно, освен ако не можеш да го използваш, за да заставиш другите да ти се подчиняват. В някакъв смисъл, без обикновените хора, Епичните не биха били нищо. Имат нужда от някого, когото да командват; имат нужда от някакъв начин да демонстрират силите си.

— Мразя го — изсъсках аз, въпреки че не бях искал да го произнасям гласно. Дори не бях усетил, че го мисля.

Проф ме изгледа.

— Какво? — продължих аз. — Ще ми кажете, че гневът ми не води до нищо добро?

В миналото хората опитваха да ми кажат това, най-вече Марта. Според нея жаждата за отмъщение щяла да ме изяде отвътре.

— Твоите емоции са си твоя работа, синко — рече Проф и се обърна. — Не ме интересува защо се биеш, докато го правиш. Може би гневът ти ще те изгори, но по-добре да изгориш, отколкото да се смачкваш под властта на Стоманеното сърце.

Той спря.

— Освен това, да ти кажа да се спреш ще е все едно — присмял се хърбав на щърбав.

Кимнах. Той го разбираше. И той го изпитваше.

— Както и да е, сега планът е променен — каза Проф. — Ще ударим по пречиствателната станция за отпадъчни води, понеже е най-слабо охраняваната. Номерът ще е да направим така, че Стоманеното сърце да свърже нападението с някой Епичен съперник, а не просто с бунтовници.

— Толкова зле ли ще бъде, ако хората си мислят, че е имало бунт?

— Първо, това няма да изкара Стоманеното сърце — обясни Проф. — А ако реши, че хората са се бунтували, ще ги накара да си платят. Няма невинни да загиват като отплата за нещо, което сме направили ние.

— Но, искам да кажа, не е ли смисълът в това? Да покажем на останалите, че можем да се борим? Всъщност, като си мисля за това, вероятно бихме могли да се установим тук, в Нюкаго, за постоянно. Победим ли, може би ще успеем да застанем начело щом…

— Спри.

Намръщих се.

— Ние убиваме Епични, синко — поде Проф, а гласът му изведнъж стана тих и напрегнат. — И сме добри в това. Но не си набивай в ума, че сме революционери, че ще унищожим порядъка наоколо и ще се установим на неговото място. В момента, в който започнем да мислим така, сме свършени. Ние искаме да накараме останалите да се сражават. Искаме да ги вдъхновим. Но не дръзваме да вземем тази власт за себе си. Това ще е краят. Ние сме убийци. Ние ще отстраним Стоманеното сърце от мястото му и ще намерим начин да изтръгнем сърцето от гърдите му. Нека след това някой друг решава какво да прави с града. Аз не искам да имам нищо общо с това.

Свирепостта на тези думи, макар и да бяха тихи, ме успокои. Не знаех как да отговоря. Все пак Проф може би имаше основание. Ставаше дума да убием Стоманеното сърце. Трябваше да останем съсредоточени.

Все пак бе странно, че не ме критикува за наклонността ми към мъст. Май беше първият човек, който не ми поднасяше някакви глупости за отмъщението.

— Чудесно — съгласих се аз. — Но смятам, че канализационната станция не е подходящото място за удар.

— Къде би отишъл ти?

— Електроцентралата.

— Твърде добре охранявана.

Проф прегледа бележките си и можах да видя, че има схема и на електроцентралата, с написано около нея. Беше го обмислял.

Развълнувах се от идеята, че и двамата сме мислили в едно и също направление.

— Ако е добре охранявана — казах аз — тогава взривяването й ще е много по-впечатляващо. А можем и да откраднем от батериите на Стоманеното сърце, докато сме там. Донесохме оръдие от Диамант, но то е изтощено. Трябва му мощен източник на енергия, за да работи.

Издигнах мобилния си до стената и пуснах видеото, на което електромагнитното оръдие стреля. То се появи на стената, избута настрана някои от тебеширените записки на Проф и тръгна.

Гледаше мълчаливо и когато свърши, кимна.

— Тъй, значи нашият фалшив Епичен ще има енергийни сили.

— И затова ще унищожи електроцентралата — потвърдих аз. — Съвпада тематично.

Епичните обичаха темите и мотивите.

— Твърде е неприятно, че разрушаването на електроцентралата няма да спре Правоприлагането — изкоментира Проф. — Конфлукс ги зарежда направо. Зарежда пряко и част от града, но разузнаването ни твърди, че го прави, като зарежда складирани тук батерии.

Той придърпа нагоре схемите на електроцентралата.

— Една от тези батерии може да зареди оръдието — те са извънредно компактни и съдържат повече заряд, отколкото би трябвало да бъде физически възможно. Взривим ли станцията и останалите от батериите, това ще причини сериозни щети на града.

Той кимна.

— Харесва ми. Опасно е, но ми харесва.

— Все пак ще трябва да ударим Конфлукс — казах аз. — Има смисъл, дори и за някой съперник от Епичните. Първо ликвидира електроцентралата, после премахва и полицейските сили. Хаос. Ще бъде особено добре, ако можем да убием Конфлукс с това оръдие и направим голямо светлинно шоу.

Проф кимна.

— Ще трябва да планирам още — каза той, вдигна ръка и изтри видеото. То изчезна, все едно нарисувано с тебешир. Бутна настрана още един куп писания и вдигна подобието си на тебешир, за да заработи. Обаче се спря и ме погледна.

— Какво? — попитах аз.

Отиде до възмездителското си яке, оставено на една маса, и извади нещо изпод него. Върна се и ми го подаде. Ръкавица. Един от тензорите.

— Упражняваше ли се? — запита ме той.

— Все още не съм много добър.

— Ставай по-добър. Бързо. Не искам групата да действа под възможностите си, а не ми се струва, че Меган може да накара тензорите да работят.

Взех ръкавицата и не казах нищо, при все че исках да попитам — А защо не ти, Проф? Защо отказваш да използваш собственото си изобретение?

Предупреждението на Тиа да не се ровя много-много ме накара да си държа езика.

— Изпречих се пред Повелителя на нощта — изломотих аз и чак сега си припомних причината да дойда и да говоря с Проф.

— Моля?

— Той беше там, на мястото на Диамант. Излязох и се представих за един от помощниците на Диамант. Аз… използвах неговия ултравиолетов скенер за отпечатъци, за да потвърдя слабото място на Повелителя на нощта.

Проф ме проучи внимателно; лицето му не издаваше чувства.

— Следобедът ти е бил зает. Предполагам, че си го извършил, излагайки на голям риск цялата група?

— Аз… Да.

По-добре да го чуе от мен, отколкото от Меган, която несъмнено ще докладва — в големи подробности — как съм се отклонил от плана.

— Обещаващ си — каза Проф. — Поемаш рискове; постигаш резултат. Имаш ли доказателство за това, което твърдиш за Повелителя на нощта?

— Имам запис.

— Впечатляващо.

— Меган не бе особено щастлива от това.

— Меган харесваше стария начин — обясни Проф. — Включването на нов член в групата винаги разстройва динамиката. Освен това мисля, че се притеснява, че я засенчваш. Все още й държи влага, че не можа да накара тензорите да работят.

Меган? Да се притеснява, че аз засенчвам нея? Проф сигурно не я познаваше особено добре.

— Върви си тогава — завърши той. — Искам да работиш бързо с тензора, когато ударим електроцентралата. И не се тревожи твърде много за Меган…

— Няма. Благодаря Ви.

— … притеснявай се от мен.

Замръзнах.

Проф започна да пише на дъската и не обърна гръб, докато говореше, но думите му бяха остри.

— Постигнал си резултат, рискувайки живота на моите хора. Предполагам, че никой не е пострадал, иначе досега да си го споменал. Както казах, обещаващ си. Но ако ти, Дейвид Чарлстън, необмислено причиниш смъртта на някой от хората ми, твоят проблем няма да е Меган. Аз няма да оставя от теб достатъчно, та тя да се занимава с него.

Преглътнах. Устата ми изведнъж бе пресъхнала.

— Поверявам на теб техния живот — продължи Проф, докато пишеше, — а на тях поверявам твоя. Не предавай това доверие, синко. Дръж импулсите си под контрол. Не действай, просто защото можеш; действай, понеже е правилно. Имаш ли това наум, ще бъдеш отличен.

— Да, сър — казах аз и бързо излязох през закритата със завеса врата.

21.

— Как е сигналът? — попита Проф през безжичното си устройство.

Вдигнах ръка към ухото си.

— Добре — произнесох аз. На лента на китката ми носех мобилния си — настроен на честотата на мобилните на Възмездителите и напълно обезопасен откъм шпионирането на Стоманеното сърце. Бяха ми дали и едно от якетата им. Изглеждаше като тънко спортно яке в черно и червено — но имаше кабели под цялата подплата и зашит в гърба мъничък енергиен заряд. Той щеше да разпростре конкусионно поле около мен, ако ме удареха сериозно.

Проф го бе направил лично за мен. Каза, че ще ме защити от падане от ниско или от малък взрив, но и че не бива да опитвам да скачам от скали или да оставям да ме прострелват в лицето. Не че възнамерявах да върша което и да е от двете.

Носех го с гордост. Не ми бяха съобщили официално, че съм член на групата, но тези две промени означаваха практически същото. Разбира се, и отиването на тази задача вероятно беше добър знак.

Погледнах мобилния си; показваше, че съм на линия само с Проф. Почукването по екрана можеше да ме свърже с всички от екипа, да ме свърже с отделен член или да ми позволи да избера неколцина и да говоря с тях.

— На позиция ли сте? — попита Проф.

— Да.

Стоях в тъмен тунел от чиста стомана, а единствената светлина идваше от моя мобилен и от мобилния на Меган по-нагоре. Носеше тъмни джинси и разкопчаното отпред кафяво кожено яке върху впита тениска. Оглеждаше тавана.

— Проф — започнах тихо и се извърнах, — сигурен ли сте, че не мога да съм партньор на Коуди за тая мисия?

— Коуди и Тиа са проникване — обясни Проф. — Минавали сме през това, синко.

— Тогава може би да отида с Ейбрахам. Или с Вас.

Хвърлих поглед през рамо и заговорих още по-тихо.

— Тя всъщност не ме харесва много.

— Няма да допусна двама членове на екипа ми да не се сработват — твърдо отсече Проф. — Ще се научите да работите заедно. Меган е професионалист. Ще мине добре.

Да, професионалист е, помислих си аз. Твърде много е професионалист. Но Проф не чуваше нищо от това.

Поех дълбоко дъх. Част от нервността ми, както бях наясно, идваше от работата. Измина седмица от разговора ми с Проф и останалите Възмездители се съгласиха, че ударът по електроцентралата — и представянето за Епичен-конкурент, докато го осъществяваме — е най-добрият план.

Денят беше днес. Щяхме да се промъкнем и да разрушим електроцентралата на Нюкаго. Това щеше да е първата ми истинска операция с Възмездителите. Най-накрая бях част от групата. Не исках да съм слабакът.

— Добре ли си, синко? — попита ме Проф.

— Да.

— Тръгваме. Задействай си таймера.

Настроих си мобилния за десетминутно броене. Проф и Ейбрахам щяха да проникнат първи от другата страна на централата, където бяха големите машини. Щяха да си проправят път нагоре и да поставят взривове. На десетата минута Меган и аз щяхме да влезем и да откраднем батерия, която да използваме с електромагнитното оръдие. Тиа и Коуди щяха да влязат последни, през направената от Проф и Ейбрахам дупка. Те бяха помощната група — готови да влязат и да ни помагат да извадим батерията ако трябваше, но иначе щяха да стоят отзад и да ни дават информация и указания.

Вдишах дълбоко. На ръката без мобилен носех черния кожен тензор, с блестящите зелени ивици от върховете на пръстите до дланта. Меган ме погледна, докато се изкачвах до края на тунела, прокопан от Ейбрахам вчера при една разузнавателна мисия.

Показах й броенето.

— Сигурен ли си, че можеш да го направиш? — попита ме тя. В гласа се долавяше скептицизъм, въпреки че лицето й беше невъзмутимо.

— Станал съм много по-добър с тензорите — отвърнах й аз.

— Забравяш, че съм наблюдавала повечето от практическите ти занятия.

— Коуди нямаше нужда от тия обуща — казах аз.

Тя вдигна вежда към мен.

— Аз мога да го направя — продължих и отидох до края на тунела, където Ейбрахам беше оставил стоманен стълб да стърчи от земята. Беше достатъчно къс, за да мога да стъпя на него и да достигна ниския таван. Часовникът цъкаше. Ние не говорехме. Наум опитах няколко начина да започна разговор, но всичките замираха на устните ми щом отворех уста. Всеки път ме посрещаше стъкленият поглед на Меган. Тя не искаше да приказва. Искаше да свърши работата.

Защо ли въобще ми дреме?, помислих си аз, докато гледах тавана. Освен първия ден, не ми е показала друго освен хладина и от време на време презрение.

И все пак… около нея имаше нещо. Нещо повече от факта, че е красива, че носи малки гранати в сутиена си — което, между другото, все още намирах за страхотно.

Във Фабриката имаше момичета. Но, както всички останали, те бяха примирени. Наричаха го да си живееш живота, но се страхуваха. Страхуваха се от Правоприлагането, страхуваха се, че някой Епичен ще ги убие.

Меган не изглеждаше уплашена от каквото и да е. Никога. Не играеше игрички с мъжете, не мигаше често-често с очи, не казваше неща, които не мисли. Вършеше каквото трябваше да се свърши и беше много добра в това. Намирах го невероятно привлекателно. Искаше ми се да можех да й го обясня. Да вадя думи от устата си обаче изглеждаше като да опитвам да избутам топчета за игра през ключалка.

— Аз… — подех аз.

Мобилният ми избипка.

— Давай — каза тя и погледна нагоре.

Опитах се да си кажа, че не съм облекчен от прекъсването, повдигнах ръце към тавана и затворих очи. Ставах по-добър с тензорите. Не бях добър колкото Ейбрахам, но повече не бях и пречка. Поне не през повечето време. Опрях плътно ръката си към металния таван на тунела и натиснах, като я задържах на място със започването на вибрациите.

Бръмченето наподобяваше усърдното пърпорене на току-що запалена малка спортна кола, която не е на скорост. Това бе още една от метафорите на Коуди за звука; аз бях описал усещането като от разклатена пералня, пълна със стотина епилептични шимпанзета. Бях доста горд от това сравнение.

Натиснах и удържах ръката си, като тихичко си бръмках в същия тон. Това ми помогна да се концентрирам. Другите не го правеха, но пък и не им се налагаше винаги да държат ръката си опряна в стената. Разбира се, исках да се науча да го правя като тях, но засега и това щеше да свърши работа.

Вибрациите се усилиха, но аз ги обуздавах, стисках ги в ръката си. Удържах ги, докато не ми се стори, че ноктите на ръцете ми ще се изтръгнат. Тогава отдръпнах ръка и някак си натиснах.

Представете си да държите рояк пчели в уста, после да ги изплюете и да опитате да ги насочвате в едно направление само със силата на дъха и волята си. Нещо такова е. Ръката ми се отмести и аз освободих полумузикалните вибрации право в тавана, който затрака и се разтресе с тихо жужене. Около ръката ми се понесе стоманен прах и се посипа долу, сякаш някой бе допрял ренде в корпуса на хладилник.

Меган скръсти ръце и загледа с повдигната вежда. Подготвих се за хладен, безразличен коментар. Тя кимна и каза:

— Добра работа.

— Да, знаеш, че доста се упражнявах. Блъсках на стария стеноизпаряващ фитнес.

— На какво? — тя се смръщи, докато издърпваше донесената от нас стълба.

— Няма значение — отвърнах аз, качих се по стълбата и проврях глава в сутерена на Станция Седем, електроцентралата. Разбира се, никога не бях влизал в което и да е от градските съоръжения. Приличаха на бункери, заобиколени с високи стоманени стени и огради. Стоманеното сърце обичаше да наблюдава нещата; място като това нямаше да бъде просто електроцентрала, но щеше да има и канцеларии на горните етажи. Всичките грижливо оградени, пазени и наблюдавани.

За щастие, сутеренът нямаше камери. Повечето от тях бяха в коридорите.

Меган ми подаде пушката и аз се изкачих в стаята отгоре. Намирахме се в складово помещение, тъмно, като изключим няколко от постоянните лампи, които на такива места… се оставят постоянно включени. Отидох до стената и чукнах по мобилния.

— Вътре сме — тихо произнесох аз.

— Добре — отвърна гласът на Коуди.

Изчервих се.

— Извинявай. Смятах да изпратя това на Проф.

— Ти го направи. Той ми нареди да ви наблюдавам. Включи камерата на слушалката.

Слушалката обхващаше ухото и имаше малка, стърчаща камера. Чукнах няколко пъти по екрана на мобилния и я активирах.

— Хубаво — рече Коуди. — Тиа и аз сме се настанили на входния пункт на Проф.

Проф харесваше непредвидените случаи и това обикновено значеше, че оставя един или двама души да отвличат вниманието или да задействат планове, ако главните екипи бъдат приклещени.

— Нямам много за вършене тука, — продължи Коуди; южняшкият му акцент беше силен както винаги — тъй че ще ви досаждам.

— Благодаря — отвърнах му аз и погледнах към Меган, която изпълзяваше от дупката.

— Не го споменавай, момко. И спри да гледаш блузата на Меган.

— Аз не…

— Просто се майтапя. Надявам се да продължиш да го правиш. Ще бъде забавно да гледам как те прострелва в крака, като те пипне.

Многозначително се загледах настрана. Оказа се, че за щастие Коуди не е включил и Меган точно в този разговор. Всъщност се усетих как дишам по-леко, след като знам, че Коуди ни наблюдава. Меган и аз бяхме двамата най-нови членове на групата; ако някой имаше нужда от указания, това бяхме ние.

Меган носеше на гръб раницата ни, напълнена с необходимите за инфилтрирането неща. Извади пистолет — ако бъдем честни, щеше да е по-полезен при близък бой от пушката ми.

— Готов? — попита ме тя.

Кимнах.

— За колко „импровизиране“ от теб трябва да съм готова днес? — поинтересува се Меган.

— Само за колкото е необходимо — промърморих аз и вдигнах ръка към стената. — Ако знаех кога ще има нужда, нямаше да е импровизация, нали? Щеше да бъде планиране.

Тя се захили.

— Тази концепция ти е чужда.

— Чужда? Не видя ли всички тетрадки с планове, които донесох в групата? Нали се сещаш, тези, при чието измъкване едва не загинахме всички?

Тя се обърна и не ме погледна, а стойката й се вдърви.

Искрите да я вземат тая жена, помислих си аз. Веднъж опитай да разбереш нещо. Поклатих глава и поставих ръка на стената.

Една от причините градските съоръжения да се смятат за неуязвими беше охраната. Камери по всички коридори и стълбища; мислех си, че ще хакнем сигурността и ще сменим записите на камерите. Проф каза, че със сигурност ще хакнем записите, за да ги гледаме, но променянето им, за да прикриеш проникването си, рядко ставало тъй добре като по старите филми. Стоманеното сърце не наемаше глупави служители по сигурността и те щяха да забележат, ако видеото им има прескачане. Освен това по коридорите патрулираха войници.

Все пак съществуваше много по-прост начин да се гарантира, че няма да бъдем забелязани. Просто трябваше да стоим извън коридорите. В повечето зали нямаше камери, тъй като извършваните там изследвания и експерименти се пазеха в тайна, дори и от охраната на сградата. Още повече, и логично, ако следиш наистина внимателно всички коридори, можеш да залавяш нарушителите. Как иначе биха се придвижвали хората от стая в стая?

Вдигнах ръка и с малко концентрация изпарих метър и половина широка дупка в стената. Погледнах през нея, светейки си с мобилния. Бях повредил някакво компютърно оборудване на стената и трябваше да избутам от пътя си едно бюро, за да вляза, но вътре нямаше никого. В този час на нощта в голяма част от централата нямаше хора и Тиа много внимателно бе очертала пътя ни, за да намали до минимум шанса да се натъкнем на някого.

След като пропълзяхме вътре, Меган извади нещо от раницата и го постави на стената до пробитата от мен дупка. Имаше малка, зловещо примигваща червена светлинка. Трябваше да поставяме експлозиви до всяка направена от нас дупка, тъй че след детонирането на сградата да не може да се разбере за тензорите от развалините.

— Продължавай да се движиш — каза Коуди. — Всяка минута, която сте вътре, е минута в повече, в която някой може да влезе в някоя стая и да се запита откъде ли са дошли всичките тия дупки.

— Действаме — отговорих аз, плъзнах пръст по екрана на мобилния и изкарах картата на Тиа. Продължахме ли направо през стаите, щяхме да достигнем аварийно стълбище с по-малко камери. Можехме да ги избегнем, ако се промъкнем през някакви стени и се придвижим два етажа нагоре. Тогава трябваше да си пробием път до главния склад за енергийните батерии. Щяхме да поставим останалите експлозиви, да откраднем една-две батерии и да се изпаряваме.

— На себе си ли говориш? — попита Меган; гледаше вратата, държеше пистолета на нивото на гърдите, а ръката й беше изпъната и готова.

— Кажи й, че слушаш ушните духчета — предложи Коуди. — При мен винаги проработва.

— Коуди е на линията — обясних аз, докато работех върху следващата стена. — Предава ми прекрасни коментари на живо. И ми разказва за ушните духчета.

Това почти предизвика усмивка у нея. Кълна се, че видях една, поне за миг.

— Ушните духчета са напълно истински — каза Коуди. — Заради тях микрофони като тези работят. Те също така ти казват да изядеш последното парче от пая, когато знаеш, че Тиа го е искала. Задръж за секунда. Набутал съм се в системата за сигурност и някой идва по коридора. Задръж.

Замръзнах и после забързано укротих тензора.

— Да, влизат в стаята до вашата — обясни Коуди. — Лампите си бяха включени. Вътре може и да има още някой — не мога да ти кажа от записите. Може би сте се измъкнали на косъм от куршума. Или по-скоро, измъкнали сте се от това да се изплъзвате на доста куршуми.

— Какво да правим? — напрегнато попитах аз.

— За Коуди ли? — попита Меган и се намръщи.

— Коуди, би ли могъл просто да включиш и нея? — ядосано попитах аз.

— Наистина ли искаш да говориш за гърдите й, когато е на линия? — невинно запита Коуди.

— Не! Искам да кажа. Въобще недей да говориш за това.

— Чудесно. Меган, в съседната стая има някой.

— Възможности? — спокойно запита тя.

— Можем да почакаме, но осветлението вече беше включено. Предполагам, че някоя учена нощна птица все още работи.

Меган вдигна пистолета си.

— Хм… — казах аз.

— Не, момиче — отсече Коуди. — Знаеш какво мисли Проф за това. Стреляй по охраната, ако се налага. По никой друг.

Планът предвиждаше да задействаме някоя аларма и да евакуираме сградата, преди да детонираме експлозивите си.

— Нямаше да се налага да застрелям хората в съседната стая — спокойно възрази Меган.

— А какво друго би сторила, девойче? — попита Коуди. — Нокаутираш ги, после ги оставяш за когато взривяваме постройката?

Меган се двоумеше.

— Окей — успокои ни Коуди. — Според Тиа има и друг път. Ще трябва обаче да се изкатерите по една асансьорна шахта.

— Прекрасно — отвърна Меган.

Изтичахме обратно в първата стая, през която бяхме минали. Тиа качи нова карта за мен, с обозначените тензорни точки, и аз се залових за работа. Този път бях малко по-нервен. Щяхме ли навсякъде да се натъкваме на още размотаващи се учени и работници? Какво щяхме да правим, ако някой ни изненада? Ами ако е някой невинен пазач?

За пръв път в живота си се усетих разтревожен почти толкова за това какво мога аз да върша най-накрая, колкото и за това какво някой може да ми стори. Не беше приятно положение. Вършеното от нас в общи линии си беше тероризъм.

Но ние сме добрите, казах си аз, пробих стената и оставих Меган да се промъкне първа. Разбира се, кой ли терорист не си е мислил, че той или тя е добрият? Вършехме нещо важно, но какво значение щеше да има то за семейството на случайно убита от нас чистачка? Докато бързах през съседната стая с изключени лампи — тази беше лаборатория, със стъкленици и други прибори — ми беше трудно да се освободя от тези въпроси.

И тъй, фокусирах се върху Стоманеното сърце. Този ужасен, омразен сарказъм. Застанал с взетото от баща ми оръжие, насочил цевта към по-низшия човек.

Този образ свърши работа. Можех да забравя всичко друго, докато мислех за това. Нямах всички отговори, но поне имах цел. Отмъщение. Какво значение, ако ме изяде отвътре и ме остави празен? Стига да ме кара да правя живота по-добър за всички останали. Проф разбираше това. И аз го разбирах.

Стигнахме асансьорната шахта без инциденти и влязохме в нея през един съседен склад. Изпарих голяма дупка в стената, Меган промуши глава и погледна нагоре във високата и тъмна шахта.

— Е, Коуди, не би ли трябвало да има път нагоре?

— Да. Странични дръжки. Поставят ги във всички асансьорни шахти.

— Май някой е забравил да съобщи на Стоманеното сърце за това — казах аз и погледнах след Меган. — Тези стени са съвършено гладки. Няма стълба или нещо подобно. Няма и въжета или жици.

Коуди изруга.

— Значи се връщаме към другия път? — поинтересува се Меган.

Отново разгледах стените. Чернотата сякаш се простираше навсякъде над и под нас.

— Можем да чакаме асансьора.

— Асансьорите имат камери — обясни Коуди.

— Значи ще се качим на него — продължих аз.

— И ще съобщим на хората вътре, когато сме се натоварили? — попита Меган.

— Просто чакаме за някой без хора в него — отвърнах аз. — Асансьорите са празни около половината време, нали? Отиват при повикване.

— Добре — рече Коуди. — Проф и Ейбрахам са се натъкнали на дребно препятствие — чакали са една стая да се опразни, за да могат да минат през нея. Проф казва, че имате пет минути чакане. Не стане ли нищо дотогава, зарязваме работата.

— Окей — отвърнах аз и почувствах пристъп на разочарование.

— Ще им пусна някои изображения — обясни Коуди. — За малко няма да съм на линия с вас; ако ви трябвам, потърсете ме. Ще следя асансьора. Тръгне ли, ще ви съобщя.

Линията изпука, когато Коуди смени честотите, и ние зачакахме.

И двамата седяхме тихо, напрегнати да дочуем шума на приближаващия се асансьор, въпреки че нямаше да го видим преди Коуди да го направи с видеозаписите си.

— Така… колко често става така? — попитах след няколко минути клечане до Меган, застанал в стаята до дупката, пробита от мен в стената на асансьорната шахта.

— Кое? — попита тя.

— Чакането.

— По-често, отколкото си мислиш — отвърна тя. — Това, което вършим, често е въпрос предимно на синхронизиране. Доброто синхронизиране изисква много чакане.

Тя погледна ръката ми и установих, че съм потропвал нервно по стената.

Накарах се да спра.

— Седиш — каза тя и гласът й омекна — и чакаш. Все се връщаш на плана, представяш си го. После обикновено не тръгва както трябва.

Изгледах я подозрително.

— Какво? — попита ме тя.

— Това, което каза. Мисля си абсолютно същото.

— И?

— И ако обикновено нещо не върви както трябва, защо винаги ми се нахвърляш за импровизирането?

Тя стисна устни.

— Не — продължих аз. — Време е да се изясниш с мен, Меган. Не само за тази мисия, но и изобщо. Какво ти става? Защо се държиш с мен, все едно ме мразиш? В началото, когато исках да се присъединя, ти говори в моя подкрепа! Най-напред изглеждаше впечатлена от мен — Проф можеше въобще да не обърне внимание на плана ми, ако не беше казала нещата, които каза. Но оттогава се държиш, все едно съм горила на увеселението ти.

— Какво?

— Горила на увеселението ти. Знаеш… изяждам цялата храна? Ядосвам те? Нещо такова?

— Ти си много особен човек, Дейвид.

— Да, всяка сутрин вземам хапче за особеност. Виж, Меган, няма да оставя това така. През цялото време откакто съм с Възмездителите, явно върша нещо, което те дразни. Добре, какво е то? Какво те накара така да се обърнеш срещу мен?

Тя извърна поглед.

— Да не е лицето ми? — попитах аз. — Понеже това е единственото нещо, за което мога да се сетя. Искам да кажа, ти беше изцяло за мен след удара по Случайност. Може би е лицето ми. Не мисля, че е толкова зле, ако вземем предвид лицата изобщо, но понякога изглежда глупаво, когато…

— Не е лицето ти — прекъсна ме тя.

— Не мислех, че е то, но имам нужда да ми говориш. Кажи нещо.

Понеже мисля, че си страшно привлекателна и не мога да разбера какво се прецака. За щастие се въздържах да произнеса това на висок глас. Също така държах очите си точно върху главата й, да не би Коуди да гледа.

Тя не каза нищо.

— Е? — подбутнах я аз.

— Петте минути свършват — каза тя и провери мобилния си.

— Няма да оставя това да свърши толкова лесно, това…

— Петте минути свършват — внезапно произнесе Коуди и се намеси. — Съжалявам, деца. Тази мисия е капут. Никой не вика асансьорите.

— Не можеш ли да задвижиш един за нас? — попитах аз.

Коуди се засмя.

— Момко, ние сме вътре в системата за сигурност, но това е съвършено различно от това да можеш да контролираш нещата в сградата. Ако Тиа можеше да ни вкара дотам, можехме да взривим постройката отвътре, като претоварим инсталацията или нещо такова.

— О.

Погледнах нагоре по хлътналата шахта. Приличаше на огромно разтегнало се нагоре гърло… по което трябваше да се изкачим… което ни правеше…

Лоша аналогия. Много лоша. Все едно, нещо ме присвиваше под лъжичката. Ненавиждах идеята за отстъпление. Нагоре отвеждаше пътят към унищожаването на Стоманеното сърце. Назад имаше още чакане, още планове. Бях правил планове с години.

— О, не — изрече Меган.

— Какво? — попитах я разсеяно аз.

— Ще импровизираш, нали?

Протегнах в шахтата ръката с тензора на нея, опрях я до стената и започнах малка вибрационна експлозия. Ейбрахам ме беше научил да произвеждам взривове с различна големина; той казваше, че един майстор на тензора може да контролира вибрациите и да отпечатва модели и дори форми в обекта си.

Натиснах здраво с ръка и усетих как ръкавицата се тресе. Но не беше само тя. Цялата ми ръка. В началото това ме объркваше. Сякаш аз създавах силата, а не ръкавицата — ръкавицата просто някак помагаше за оформянето на удара.

Не можех да се проваля в това. Направех ли го, операцията приключваше. Трябваше да се чувствам стресиран от това, но не беше така. Разбирах, че по някаква причина, когато нещата станеха наистина много напечени, се отпусках по-лесно.

Стоманеното сърце, възправил се над баща ми. Пистолетен изстрел. Няма да се откажа.

Ръкавицата вибрираше; от стената около ръката ми на малко петно падна прах. Плъзнах пръсти напред и усетих какво съм направил.

— Стъпенка — тихо произнесе Меган и освети с мобилния си.

— Вярно? — попита Коуди. — Включи си камерата, момиче.

Миг по-късно той подсвирна.

— Не си се показвал пред мен, Дейвид. Не мислех, че си толкова опитен, та да направиш нещо такова. Вероятно бих ти го предложил, ако знаех, че можеш.

Преместих ръката си настрани и направих друга стъпенка, като я поставих до първата в шахтата, точно до дупката в стената. Направих още две за краката, после излязох от дупката в асансьорната шахта и поставих ръце и крака в отворите.

Протегнах се и направих още две стъпенки отгоре. Изкачих се с провесена през рамото пушка. Не поглеждах надолу, но отворих още две дупки и продължих. Катеренето и дълбаенето с тензора въобще не бяха лесни, но успявах да придам форма на тензорните удари и да оставям ръб в предната част на всяка стъпенка, та поне ги правех лесни за хващане.

— Могат ли Проф и Ейбрахам да се забавят малко по-дълго? — попита Меган отдолу. — Дейвид май реже добре, но може да ни отнеме около петнадесет минути да се качим.

— Тиа смята — отвърна Коуди.

— Хубаво, тръгвам след Дейвид — отвърна Меган. Звучеше глухо. Погледнах през рамо; беше омотала шал около лицето си.

Прахът от дръжките; не иска да го вдишва. Умно. Беше ми трудно да го избягвам, а стоманеният прах не изглеждаше като нещо, което е умно да вдишваш. Според Ейбрахам прахът от тензорите не бил толкова опасен, колкото изглеждал, но аз продължавах да смятам, че няма да е добра идея и свивах глава и задържах дъх при всяко отваряне на нова дупка.

— Впечатлен съм — проговори един глас в ухото ми. Гласът на Проф. Почти подскочих от шок, което щеше да е много лошо. Трябва да се е включил с мобилния си в моето видеопредаване, а и можеше да следи образите от камерата в безжичното ми устройство.

— Дупките са точно и добре оформени — продължи Проф. — Продължавай така и скоро ще бъдеш добър колкото Ейбрахам. Може вече и да си надминал Коуди.

— Звучите притеснен от нещо — казах аз между две стъпенки.

— Не притеснен. Просто изненадан.

— Трябваше да се направи — продължих аз и сумтях, докато се набирах покрай още един етаж.

Проф замълча за известно време.

— Така е. Виж, не можете да се изтеглите по същия път. Ще отнеме много време, тъй че трябва да се изнесете от другаде. Тиа ще ви обясни откъде. Чакайте първата експлозия.

— Разбрано — отвърнах аз.

— И, Дейвид — добави Проф.

— Да?

— Добра работа.

Усмихнах се и се набрах отново.

Продължихме да се катерим нагоре по асансьорната шахта. Тревожех се, че в някакъв момент асансьорът ще слезе надолу, при все че в такъв случай щеше да се размине с нас на няколко сантиметра. Намирахме се от страната на шахтата, където трябваше да има стълба. Просто не бяха поставили такава.

Може би Стоманеното сърце е гледал същите филми като нас, помислих си навъсено, когато най-накрая подминахме втория етаж. Още един за изкачване.

Мобилният изцъка в ухото ми. Погледнах го на китката си — някой беше заглушил канала ни.

— Не харесвам това, което направи на групата — обади се Меган с неясен глас.

Изгледах я през рамо. Носеше раницата с екипировката ни вътре, а носът и устата й бяха завити с шала. Очите й ме гледаха яростно, слабо осветени от блясъка на закачения на ръката й мобилен. Красиви очи, които надзъртат над покривалото на шала.

И огромната черна яма, зинала зад нея. Тпруу. Залитнах замаян.

— Слонце — продължи тя. — Бъди съсредоточен.

— Ти си тази, която каза нещо! — прошепнах аз и се обърнах. — Какво значи, че не харесваш какво съм направил на групата?

— Преди да се появиш ти, щяхме да се изнасяме от Нюкаго — каза Меган от ниското. — Да ударим Случайност и после да си тръгваме. Ти ни накара да останем.

Продължих да се катеря.

— Но…

— О, просто млъкни и поне веднъж ме остави да говоря.

Млъкнах.

— Присъединих се към Възмездителите, за да убивам Епични, които го заслужават — продължи Меган. — Нюкаго е едно от най-безопасните и най-стабилни места в целите Разединени Щати. Не смятам, че трябва да убиваме Стоманеното сърце, и не ми харесва как превзе отвътре екипа, за да водиш личната си война срещу него. Брутален е, вярно, но действа по-добре от повечето Епични. Не заслужава да умре.

Думите ме смаяха. Не мислела, че трябва да убиваме Стоманеното сърце? Той не заслужавал да умре? Това беше лудост. Устоях на импулса да погледна отново надолу.

— Сега мога ли да говоря? — попитах аз и направих още две дръжки.

— Окей, става.

— Ти луда ли си? Стоманеното сърце е чудовище.

— Да. Съгласна съм. Но той е ефективно чудовище. Виж, какво правим ние днес?

— Разрушаваме една електроцентрала.

— А колко градове все още имат електроцентрали? — попита тя. — Знаеш ли въобще?

Продължих да се катеря.

— Израснах в Портланд — обясни тя. — Знаеш ли какво стана там?

Знаех, въпреки че не казах. Не беше нещо хубаво.

— Войните за надмощие между Епичните оставиха града в развалини — продължи Меган с по-тих глас. — Нищо не остана, Дейвид. Нищо. Целият Орегон е пустош; даже дърветата са изчезнали. Няма никакви електростанции, пречиствателни станции за вода или бакалници. И Нюкаго щеше да представлява това, ако Стоманеното сърце не се беше намесил.

Продължих да се катеря, а потта ме гъделичкаше по врата. Мислех за промяната в Меган — тя охладня към мен веднага след като заговорих за премахването на Стоманеното сърце. Най-зле се беше отнасяла с мен, когато бяхме постигали напредък — когато отидохме да вземем плановете ми и когато разбрах как да убия Повелителя на нощта.

Не моето „импровизиране“ я е настроило срещу мен. Били са намеренията ми. Успехът ми да убедя групата да вземе на мушка Стоманеното сърце.

— Не искам да съм причината отново да стане нещо като Портланд — продължи Меган. — Да, Стоманеното сърце е ужасен. Но е от такъв вид, с когото хората могат да живеят.

— Защо не напусна тогава? — попитах я аз. — Защо си тук?

— Защото съм Възмездител — отговори тя. — И не е моя работа да възразявам на Проф. Ще си свърша работата, Колене. Ще я свърша добре. Този път обаче мисля, че правим грешка.

Отново използваше прякора, който ми бе дала. Всъщност, май беше добър знак, понеже явно го използваше, само когато ми е по-малко ядосана. Беше някаква проява на привързаност, нали? Само ми се щеше прякорът да не е напомняне за нещо толкова неудобно. Защо не… Свръх-Добър-Стрелец? Това направо самичко идваше на езика, нали?

Изкатерихме остатъка от пътя в тишина. Меган отново свърза аудиопредаването ни с останалия екип, което явно беше знак, че разговорът е приключил. Може би беше — аз със сигурност не знаех какво друго да кажа. Как въобще би могла да мисли, че да живееш под властта на Стоманеното сърце е нещо добро?

Мислех си за другите деца във Фабриката, за хората от долните улици. Мина ми през ума, че много от тях мислят по същия начин — дошли са тук и са знаели, че Стоманеното сърце е чудовище, но все пак смятат, че животът в Нюкаго е по-добър от този на други места.

Само че бяха примирени — а Меган бе всичко друго, но не и това. Тя бе дейна, невероятна, способна. Как можеше тя да мисли като тях? Това промени познанията ми за света — или поне каквото си мислех, че зная. Предполагаше се Възмездителите да са различни.

Ами ако е права?

— О, искрите да го отнесат дано! — внезапно изрече Коуди в ухото ми.

— Какво?

— Загазили сте го, момко. Това е…

В същия момент вратите към асансьорната шахта точно над нас — онези на третия етаж — се разтвориха. Двама униформени пазачи пристъпиха на ръба и се взряха надолу в мрака.

22.

— Казвам ти, чух нещо — каза единият от охранителите и примижа надолу. Като че ли гледаше точно в мен, обаче в асансьорната шахта бе тъмно — по-тъмно, отколкото смятах, че ще бъде при отворени врати.

— Нищо не виждам — възрази другият. Гласът му отекна тихо.

Първият откачи фенерчето си от колана.

Сърцето ми замря. О-хо.

Опрях ръка в стената; единственото нещо, което ми мина през ум да направя. Тензорът завибрира и опитах да се съсредоточа, но с тях горе беше трудно. Фенерчето изщрака.

— Видя ли? Чу ли това?

— Звучи като пещта — сухо отбеляза вторият пазач.

Ръката ми трополеше по стената и това съдържаше някакъв механичен звук. Направих гримаса, но продължих. Светлината на фенерчето заблестя в шахтата. Почти загубих контрол над вибрацията.

Нямаше начин да не ме видят с тази светлина. Твърде близо бяха.

— Там няма нищо — изсумтя пазачът.

Какво? Вдигнах поглед. Изглежда, че някак си не ме бяха видели, нищо че бяха съвсем наблизо. Намръщих се, объркан.

— Хм — рече другият пазач. — Все пак чух звук.

— Идва от… знаеш къде — настоя първият.

— О — съгласи се другият. — Вярно.

Първият охранител натъпка фенерчето обратно на мястото му на колана си. Как можа да не ме види? Насочи го точно срещу мен.

И двамата се дръпнаха от отвора и затвориха вратите.

Какво е това, в името на огньовете на Злочестие?, помислих си аз. Можеше ли наистина да са ни пропуснали в тъмнината?

Тензорът ми се изключи.

Приготвях се да изпаря джоб в стената, за да се скрием там — да се махнем от стрелбата им, ако се стигнеше дотам. Но понеже не фокусирах удара, отрязах голямо парче от стената пред себе си и дръжката ми мигновено изчезна. Хванах се за страната на отворената от мен дупка и едва намерих опора.

Над мен се изсипа прашна експлозия и падна върху Меган като проливен дъжд. Здраво стиснал ръба на дупката, погледнах надолу и я съзрях да ми хвърля кръвнишки поглед и да отмахва с мигане прах от очите си. Всъщност ръката й май се движеше към пистолета й.

Злочестие!, стреснато си помислих аз. Шалът и кожата й бяха посребрени, а очите й бяха ядосани. Не мисля, че дотогава бях виждал подобно изражение в очите на някого — поне не насочено към мен. Все едно можех да почувствам излъчващата се от нея омраза.

Ръката й продължи да се промъква към оръжието на хълбока.

— М-Меган? — попитах аз.

Ръката й спря. Не знаех какво съм видял, но то си бе отишло мигновено. Тя премигна и изразът й омекна.

— Трябва да внимаваш какво унищожаваш, Колене — изстреля Меган и се пресегна да избърше част от праха от лицето си.

— Да — казах аз и погледнах в дупката, на която висях. — Ей, тука има стая.

Вдигнах мобилния и осветих вътре, за да имам по-добра видимост.

Беше малка стая — покрай едната стена бяха построени няколко подредени бюра с компютърни терминали и етажерки за папки. Имаше две врати — едната бе подсилена метална врата с ключалка.

— Меган, тук определено има стая. И в нея не личи да има някой. Идвай.

Набрах се и пропълзях вътре.

Щом влязох, помогнах на Меган да се надигне и да излезе от шахтата. Тя се поколеба, преди да поеме ръката ми, а после, щом се провря, мина покрай мен без да каже и дума. Изглежда отново беше станала студена към мен, може би дори малко зла.

Коленичих до дупката в асансьорната шахта. Не можех да се отърва от усещането, че току-що е станало нещо много странно. Първо охраната не ни видя, после Меган премина от отварянето към мен до пълното затваряне за броени секунди. Дали не беше променила мнението си за споделеното с мен? Дали не се притесняваше, че ще кажа на Проф, че не подкрепя убиването на Стоманеното сърце?

— Какво е това място? — попита Меган от центъра на малката стая. Таванът бе толкова нисък, че тя почти трябваше да се приведе — а аз определено трябваше да го направя. Тя разви шала си, ръсна облаче метален прах, изкриви лице и започна да изтръсква дрехите си.

— Нямам представа — отговорих й аз, докато проверявах мобилния и качената от Тиа карта. — Стаята я няма на картата.

— Ниски тавани — продължи Меган. — Врата с код. Интересно.

Тя ми подхвърли раницата.

— Постави експлозив на дупката. Аз ще проверя тук.

Аз бръкнах в раницата за взрива, а тя разби вратата без устройство за електронни карти и продължи през нея. Поставих малкото устройство на отворената от мен дупка, а после забелязах кабели в долната част на стената.

Последвах ги и проучвах участък от пода, когато Меган се върна.

— Има още две стаи като тази — обясни тя. — В тях няма хора, малки са и са построени около асансьорната шахта. Най-много мога да предположа, че тук би трябвало да е оборудването за пещите и за поддръжката на асансьорите, но вместо това са скрили тези стаи тук и са ги махнали от схемата на сградата. Чудя се дали няма разстояние и между другите етажи — ако и там има скрити стаи.

— Погледни това — казах аз и посочих това, което бях открил.

Тя коленичи до мен и огледа стената и кабелите.

— Експлозиви — каза тя.

— Стаята вече е подготвена за взривяване — допълних аз. — Зловещо, а?

— Каквото и да има тук — разсъди Меган — трябва да е важно. Достатъчно важно, та да си струва разрушаването на цялата електроцентрала, за да не се допусне да бъде открито.

И двамата погледнахме компютрите.

— Какво правите вие двамата? — върна се гласът на Коуди във връзката ни.

— Открихме тази стая — обясних аз — и…

— Продължавайте — каза Коуди и ме преряза. — Проф и Ейбрахам току-що се натъкнаха на охранители и бяха принудени да ги застрелят. Пазачите са мъртви, телата им са укрити, но скоро ще ги търсят. Ако имаме късмет, ще разполагаме с няколко минути преди някой да е разбрал, че вече не патрулират.

Изругах и бръкнах в джоба си.

— Какво е това? — попита Меган.

— Една от универсалните взривни капсули, които взех от Диамант — казах аз. — Искам да видя дали работят.

Притеснено използвах електрическата лента, за да залепя малкото кръгло нещо на експлозива, който намерихме под подовата настилка. В джоба си носех детонатора му — този, който приличаше на писалка.

— Според картата, която Тиа ни даде — продължи Меган, — само две стаи ни делят от зоната с енергийните батерии, но всъщност сме малко под нея.

Спогледахме се и се разделихме, за да огледаме укритата стая. Може и да нямахме много време, но трябваше поне да опитаме да разберем каква информация съдържаше това място. Тя дръпна една етажерка и грабна наръч папки. За секунда се изправих и заотварях чекмеджета по бюрата. В едно имаше няколко чипа с данни. Хванах ги, махнах с тях към Меган и ги хвърлих в раницата й. Тя пусна вътре папките, после претърси друго бюро, докато аз вдигнах ръка към дясната стена и направих отвор за нас.

Тъй като скритата стая беше между два етажа, не бях сигурен как е свързана с останалата част на сградата. Направих дупката в стената в посоката, в която искахме да вървим, но я направих близо до тавана.

Тя се отвори в стая на третия етаж, но близо до пода — значи имаше някакво застъпване между нашата прикрита стая и третия етаж. Набързо погледнах картата и можах да схвана как са скрили стаята. На схемата асансьорната шахта бе показана като малко по-голяма, отколкото бе в действителност. Тя включваше и шахта за поддържане, която не съществуваше — и която обясняваше липсата на дръжки. Строителите са предполагали, че шахтата за поддръжка ще предостави път за обслужване на асансьора, но не са знаели, че всъщност в това пространство ще се намести скритата стая.

Меган и аз се изкатерихме на третия етаж през дупката. Минахме през стаята — някаква конферентна зала — и прекосихме друга, която беше наблюдателен салон. Изпарих стената и отворих дупка в дълго складово помещение с нисък таван. Това беше целта ни — складът, където пазеха батериите.

— Вътре сме — съобщи Меган на Коуди, докато се промъквахме. Стаята бе пълна с лавици с разни електрически уреди, каквито въобще не ни трябваха.

И двамата тръгнахме в различни направления и търсехме забързано.

— Страхотно — рече Коуди. — Батериите трябва да са някъде вътре. Гледайте за цилиндри, около педя широки и високи горе-долу до под коляното.

Забелязах някакви големи шкафове на отсрещната стена, с ключалки на вратите.

— Може би е тук — казах на Меган и тръгнах към тях. Бързо разкарах ключалките с тензора и отворих вратите, когато тя застана до мен. Вътре в единия от шкафовете имаше висок куп зелени цилиндри, наредени странично един върху друг. Всеки приличаше малко на кръстоска от мъничко буренце с бира и автомобилна батерия.

— Това са батериите — каза Коуди и прозвуча облекчено. — Наполовина се притеснявах, че въобще няма да има. Хубаво, че си взех четирилистната детелинка на тази операция.

— Четирилистна детелинка? — попита Меган със сумтене, докато вадеше нещо от раницата си.

— Разбира се. От родината.

— Тя е ирландска, Коуди, а не шотландска.

— Зная — продължи Коуди без запъване. — Трябваше да убия един ирландец, за да взема моята.

Измъкнах една от батериите.

— Не са толкова тежки, колкото си мислех — обясних аз. — Сигурни ли сме, че тези ще имат достатъчно мощност, за да заредят електромагнитното оръдие? На него му трябва много енергия.

— Тези батерии са заредени от Конфлукс — произнесе Коуди в ухото ми. — По-мощни са в пъти от всичко, което бихме могли да направим или купим. Ако те не проработят, нищо няма да проработи. Вземай колкото можеш да носиш.

Може и да не бяха толкова тежки, колкото си мислех, но все пак бяха някак си обемисти. Извадихме останалото оборудване от раницата на Меган, а после извадихме по-малката торба, която бяхме натъпкали на дъното. Успях да напъхам четири от батериите вътре, докато Меган прехвърляше останалите ни неща — няколко взривни заряда, въже и амуниции — в по-малката си чанта. Имахме и лабораторни дрехи за дегизировка. Оставих ги навън — подозирах, че ще ни трябват, за да се измъкнем.

— Как са Проф и Ейбрахам? — попитах аз.

— Излизат — отговори Коуди.

— Ами нашето излизане? — продължих. — Проф каза, че не бива да се връщаме по асансьорната шахта.

— Имате ли лабораторно облекло? — поинтересува се Коуди.

— Разбира се — отвърна ми Меган. — Но ако влезем в коридорите, може и да запишат лицата ни.

— Това е риск, който всички ние трябва да поемем — обясни Коуди. — Първата експлозия е след две минути.

Наметнахме лабораторните престилки, аз приклекнах и оставих Меган да ми помага да нарамя раницата с батериите. Беше тежка, но въпреки това можех да се движа доста добре. Меган облече своята лабораторна престилка. Стоеше й добре, но на нея каквото и да е би й стояло добре. Тя преметна по-леката си чанта на рамо и после изгледа пушката ми.

— Може да бъде разглобена — обясних аз, докато свалях приклада от оръжието, после извадих магазина и патрона от патронника. Вдигнах предпазителя за всеки случай и после поставих нещата в чантата й.

На престилките беше избродирано логото на Станция Седем, а и двамата имахме фалшиви баджове, с които да се придвижваме. Дегизировката никога не би ни позволила да влезем — охраната беше твърде строга — но в ситуация на хаос щеше да ни изведе.

Постройката се разтърси със зловещ грохот — експлозия номер едно. Тя най-вече трябваше да даде повод за евакуация, а не толкова да нанася истински щети.

— Давайте! — ревна Коуди в ушите ни.

Изпарих ключалката на вратата към стаята и двамата нахлухме в коридора. От вратите надзъртаха хора — изглеждаше оживен етаж, дори и нощно време. Някои от хората бяха чистачи в сини комбинезони, но други бяха техници в лабораторни облекла.

— Експлозия! — дадох всичко от себе си, за да изглеждам паникьосан. — Някой напада сградата!

Хаосът настъпи веднага и ние скоро бяхме понесени от бягащата от станцията тълпа. Тридесетина секунди по-късно Коуди възпламени втората експлозия на един от по-горните етажи. Земята потрепери и хората около нас в коридора запищяха и взеха да гледат тавана. Някои от хората, които бяха около десет, стискаха малки компютри или чанти за книжа.

Всъщност, нямаше нищо, от което да се плашат. Началните експлозии бяха поставени в места без хора, а и нямаше да съборят зданието. Щеше да има четири ранни взрива, приготвени, за да изкарат всички цивилни вън от централата. После можеха да започнат истинските детонации.

Бягахме бързо по коридорите и стълбищата и внимавахме да вървим с наведени глави. Тук имаше нещо странно, и докато тичахме, аз разбрах какво е то. Сградата бе чиста. Подовете, стените, стаите… твърде чисти. Докато сме влизали е било твърде тъмно, за да го забележа, но на светло ми изглеждаше твърде непривично. Долните улици изобщо не бяха тъй чисти. Не беше уместно всичко да е така излизано и спретнато.

Докато търчахме, стана ясно, че мястото е достатъчно голямо и че никой служител няма да познава всички работещи тук; въпреки разузнавателните сведения, че хората от сигурността имали лицата на всички служители в папки, които сверявали с базата данни, никой не ни спря.

Повечето от охраната, и те притеснени от експлозиите като всички останали, тичаха с растящото множество, и това още повече отслаби страховете ми.

Всички ние заляхме последната стълба и се появихме във фоайето.

— Какво става? — изрева един от охранителите. Стоеше до изхода с извадено и насочено оръжие. — Някой видял ли е нещо?

— Епичен! — произнесе Меган без дъх. — Облечен в зелено. Видях го да върви през сградата и да изстрелва енергийни заряди!

Гръмна и третата експлозия и разклати сградата. Последваха я поредица по-малки взривове. Други групи хора плъпнаха от близки стълбища и от коридорите на приземния етаж.

Охранителят изруга и след това постъпи мъдро. И той побягна. Не се очакваше да се изправи срещу Епичен — даже можеше да си навлече неприятности за това, дори и Епичният да действаше срещу Стоманеното сърце. Обикновените хора не се занимаваха с Епичните и толкова. В Разединените Щати това беше най-висшият закон.

Изнесохме се от електроцентралата на площадката. Хвърлих поглед назад и видях от огромната постройка да се издигат стълбове дим. Докато гледах, следваща серия малки експлозии се задейства на една висока редица прозорци; всяка експлозия проблясваше в зелено. Проф и Ейбрахам не просто бяха поставили бомби, а светлинно шоу.

— Това е Епичен — промълви някаква жена до мен. — Кой би бил толкова глупав…

Подхвърлих една усмивка към Меган и двамата се включихме в устремилия се към портите в оградата на площадката човешки поток. Охраната опита да задържи хората вътре, но при следващия взрив се отказаха и отвориха вратите. Меган и аз последвахме останалите на тъмните улици на града и оставихме зад себе си димящото здание.

— Камерите на охраната все още работят — съобщи Коуди на всички по открития канал. — Все още евакуират сградата.

— Задръжте последните експлозии — спокойно нареди Проф. — Хвърлете листовките обаче.

Отзад дойде леко изпукване и разбрах, че от горните етажи са били изстреляни листовки, съобщаващи за идването на нов Епичен в града; сега те се носеха над града. Наричахме го Светлина — избраното от мен име. Листовката бе изпълнена с пропаганда, която призоваваше Стоманеното сърце да се покаже и твърдеше, че Светлина бил новият господар на Нюкаго.

Меган и аз бяхме в колата си преди Коуди да даде сигнала за отбой. Седнах зад волана, но Меган влезе през същата врата и ме избута на мястото на пътника.

— Мога да шофирам — заявих аз.

— Ти унищожи последната кола с каране из един квартал, Колене — каза тя и подкара машината. — Струва ми се, че събори два знака. А и май видях останките на някакви кофи за боклук, докато бягахме.

На устните й се появи слаба усмивка.

— Грешката не беше моя — заявих аз, окрилен от успеха ни, докато гледах как Станция Седем стърчи в тъмното небе. — Ония боклукчийски кофи си го търсеха. Нахални слонцета.

— Взривявам големия — изрече в ухото ми Коуди.

В сградата отекна верига от взривове; предположих, че сред тях са и поставените от Меган и от мен експлозиви. Сградата потрепери и огньове погълнаха прозорците.

— Ха — сконфузено каза Коуди. — Не я събори.

— Достатъчно добре — отвърна Проф. — Следите от влизането ни са изчезнали, а и централата всеки момент ще спре да работи.

— Да — съгласи се Коуди. Можех да чуя разочарованието в гласа му. — Просто исках да бъде малко по-драматично.

Извадих детонатора-писалка от джоба си. Вероятно нямаше да свърши нищо — поставените от нас по стените взривове вероятно вече бяха задействали другите на пода. Все пак натиснах върха на писалката.

Последвалата експлозия беше около десет пъти по-силна от предишната. Колата ни се разтърси и над града се посипаха отломки, заваля прахоляк и парчета камък. Меган и аз се обърнахме в седалките навреме, за да видим как електроцентралата рухва с ужасно скърцане.

— Уха — каза Коуди. — Гледай само. Май някоя от батериите е гръмнала.

Меган погледна мен, погледна писалката, после завъртя очи. След секунди карахме по улицата срещу пожарните коли и линейките, понесли се към мястото на срещата с останалите от Възмездителите.

Част трета

23.

Изпъшках, докато издърпвах въжето и редувах ръцете. С всяко дърпане от системата от макари се донасяше умолително писукане, все едно бях завързал някоя нещастна мишка към уред за изтезания и я въртях с ликуване.

Конструкцията бе изградена близо до водещия в дупката на Възмездителите тунел — единственият път за влизане или излизане. Бяха изминали пет дни от нападението ни над електроцентралата и през повечето от тях не се показвахме, а планирахме следващия си ход — удара срещу Конфлукс, за да обезсилим Правоприлагането.

Ейбрахам тъкмо се бе завърнал от снабдителен набег. Това означаваше, че аз престанах да бъда един от тензорните специалисти на групата и се превърнах в техния източник на безплатен тийнейджърски труд.

Продължих да тегля, от челото ми капеше пот и започна да се процежда през тениската. Най-накрая от дълбините на дупката се появи сандъчето, Меган го издърпа от поставката му на колелца и го стовари в стаята. Аз пуснах въжето и изпратих поставката на колела и въжето надолу по тунела, за да може Ейбрахам да привърже още един сандък с провизии.

— Искаш ли да направиш следващия? — попитах Меган, докато си бършех челото с кърпата.

— Не — безгрижно отговори тя, постави палетата върху количка и я откара, за да я нареди до останалите.

— Сигурна ли си? — попитах я аз; ръцете ме боляха.

— Справяш се чудесно — отговори ми тя, — а и това е добро упражнение.

Постави сандъка, после седна на стола, вдигна крака на бюрото и отпи лимонада, докато четеше книга на мобилния си.

Поклатих глава. Беше невероятна.

— Мисли за това като за проява на кавалерство — разсеяно продължи Меган и почука по екрана, за да свали надолу още текст. — Закриляш едно беззащитно момиче от болка и тъй нататък.

— Беззащитно? — попитах аз, когато Ейбрахам ни даде знак. Въздъхнах и отново задърпах въжето.

Тя кимна.

— Абстрактно погледнато.

— Как може някой да бъде абстрактно беззащитен?

— Изисква доста работа — обясни тя и отпи от питието си. — Само изглежда лесно. Точно като абстрактното изкуство.

Просумтях.

— Абстрактно изкуство? — запитах аз, докато дърпах въжето.

— Да. Нали знаеш, човекът рисува черна линия на платното, нарича го метафора и го продава за милиони.

— Никога не е имало такова нещо.

Тя ме изгледа развеселено.

— Със сигурност е имало. Не си ли учил за абстрактното изкуство в училище?

— Обучаван съм във Фабриката — обясних аз. — Елементарна математика, четене, география, история. Нямаше време за нищо друго.

— А преди това? Преди Злочестие?

— Бях на осем — продължих аз. — И живеех в центъра на Чикаго, Меган. Образованието ми се състоеше основно в това да се уча да избягвам бандите и да не надигам глава в училище.

— Това си учил на осем години? В началното училище?

Вдигнах рамене и продължих да дърпам. Изглеждаше притеснена от казаното от мен, но ще призная, че аз бях притеснен от казаното от нея. Хората не бяха плащали толкова много пари за такива прости неща, нали? Това ме слисваше. Хората преди Злочестие са били странни.

Издърпах следващото пале и Меган скокна от стола си, за да го прекара. Не можех да си мисля, че прочиташе много, но не изглеждаше раздразнена от прекъсванията. Наблюдавах я и отпих дълбока глътка от чашата си с вода.

Нещата между нас бяха… различни след откровението й в асансьорната шахта. В много отношения беше по-спокойна в близост до мен, което не бе особено смислено. Не трябваше ли нещата да бъдат по-мъчителни? Знаех, че не одобрява мисията ни. За мен това изглеждаше доста важна работа.

И все пак наистина беше професионалист. Не приемаше, че Стоманеното сърце трябва да бъде убит, но не изостави Възмездителите, нито помоли за прехвърляне в друга тяхна клетка. Не знаех колко такива има — явно само Тиа и Проф бяха наясно — но имаше поне още една.

Както и да е, Меган остана и не допусна чувствата й да я отвличат от работата. Може и да не беше съгласна, че Стоманеното сърце трябва да умре, но от изкопченото от нея излизаше, че тя вярва в борбата против Епичните. Бе като войник, който е уверен, че определена битка не е разумна от тактическа гледна точка, но достатъчно поддържаше генералите, за да се сражава независимо от това.

Уважавах я за това. Искрите да го отнесат, аз я харесвах все повече и повече. И въпреки че напоследък не бе особено привързана към мен, вече не беше открито враждебна и студена. Това ми създаваше възможност да пробвам някоя прелъстителна магия. Щеше ми се да знаех някоя.

Тя постави сандъчето на място, аз чаках Ейбрахам да сигнализира да започна да дърпам отново. Вместо това той се появи на входа на тунела и започна да разкача системата от макари. Рамото му бе излекувано от пистолетния изстрел с болконтрола, уреда на Възмездителите, който помагаше на плътта да заздравява извънредно бързо.

Не знаех много за него, при все че говорих с Коуди — той го нарече „последното от трите“. Три образеца на невероятна технология, дадени на Възмездителите от дните на Проф като учен. Тензорите, якетата и болконтрола. Според разказаното ми от Ейбрахам, Проф създал всяка от технологиите и после ги откраднал от лабораторията, където работел, с намерението да започне собствената си война срещу Епичните.

Ейбрахам свали последните части на системата от макари.

— Готови ли сме? — попитах аз.

— Да.

— Преброих повече сандъци от тези тук.

— Другите са твърде големи, за да минат през тунела — обясни Ейбрахам. — Коуди ще ги превози до хангара.

Така наричаха мястото, където държаха возилата си. Бях ходил там; голямо помещение с няколко коли и микробус вътре. Не беше сигурно като това укритие — хангарът трябваше да има достъп до горния град и не можеше да е част от подземната улична мрежа.

Ейбрахам отиде до пирамидата от дузина сандъци, които бяхме струпали в скривалището. Потърка брадичка и ги заразглежда.

— Можем и да разтоварим тия — каза той. — Имам още един час на разположение.

— Преди какво? — попитах го и застанах до него край сандъците.

Не ми отвърна.

— Често излизаше през последните няколко дни — отбелязах аз.

Отново не ми отговори.

— Няма да ти каже къде е бил, Колене — обясни Меган, изопнала се на бюрото. — Привиквай с това. Проф често го изпраща с тайни задачи.

— Но… — произнесох аз и се почувствах уязвен. Мислех си, че съм си извоювал място в екипа.

— Не се натъжавай, Дейвид — отвърна Ейбрахам и хвана лост, за да отвори едно от сандъчетата. — Не става дума за доверие. Трябва да пазим някои неща в тайна, дори в групата, в случай че някой от нас попадне в плен. Стоманеното сърце си има свой начин да се добира до това, което хората крият — никой освен Проф не бива да знае всичко, което вършим.

Беше добро обяснение и вероятно затова не можех да зная и за други клетки на Възмездителите, но все пак бе дразнещо. Докато Ейбрахам отваряше следващо сандъче, бръкнах в торбичката на кръста си и измъкнах тензора. С него изпарих дървените капаци на няколко сандъка.

Ейбрахам повдигна вежда към мен.

— Какво? — попитах аз. — Коуди ми каза да продължа да се упражнявам.

— Ставаш доста добър — рече Ейбрахам. После бръкна в едно от отворените от мен сандъчета и извади ябълка, вече покрита със стърготини. Малко се оцапа, докато я извади.

— Твърде добре — продължи той. — Но понякога лостът е по-ефективен, а? Освен това можем да поискаме да използваме повторно тези сандъчета.

Въздъхнах, но кимнах. Беше просто… е, трудно. Трудно беше да забравя усещането за сила, което изпитах при проникването в електроцентралата. Като правех дупки в стените и създавах опорите, можех да подчинявам материята на волята си. Колкото повече използвах тензора, толкова повече се запалвах от възможностите му.

— Също така е важно — поде Ейбрахам — да избягваме да разкриваме какво можем. Представи си всички да знаеха за тези неща, а? Светът щеше да е различен и много по-труден за нас.

Кимнах и неохотно оставих тензора настрана.

— Твърде неприятно, че трябваше да оставим онази дупка и Диамант я видя.

Ейбрахам се подвоуми съвсем за малко.

— Да — съгласи се той. — Твърде неприятно.

Помогнах му да разтовари провизиите, към нас се присъедини Меган и заработи с характерната си ефективност. Тя завърши с надзираване и с указания къде да подреждаме различните храни. Ейбрахам приемаше нарежданията й без оплаквания, въпреки че тя беше по-млад член на групата.

Към средата на разтоварването Проф излезе от кабинета си за планиране. Дойде при нас, докато преглеждаше някакви книжа в папка.

— Научи ли нещо, Проф? — попита го Ейбрахам.

— По изключение, слуховете се носят както ни отърва — отговори Проф и хвърли папката на бюрото на Тиа. — В града се носят новини за нов Епичен, дошъл да предизвика Стоманеното сърце. Половината Нюкаго говори за това, докато другата половина се барикадира в мазетата си и чака битката да отмине.

— Това е чудесно! — изкоментирах аз.

— Да — Проф изглеждаше притеснен.

— Какво не е наред тогава? — попитах аз.

Той почука по папката.

— Тиа каза ли ви какво има на чиповете с данни, които донесохте от електроцентралата?

Поклатих глава и опитах да скрия любопитството си. Щеше ли да ми каже? Може би това щеше да ме насочи с какво се е занимавал Ейбрахам тайно през последните няколко дни.

— Пропаганда — обясни Проф. — Според нас сте попаднали на секретен отдел за обществено манипулиране в правителството на Стоманеното сърце. Донесените от вас папки съдържат заявления за печата, бележки за слухове, за които се планира да бъдат разпространявани, и истории за извършени от Стоманеното сърце неща. Повечето от тези истории и слухове са фалшиви, доколкото Тиа може да го установи.

— Не е той първият владетел, който измисля величествена история за себе си — отбеляза Ейбрахам и постави консерви с пилешко месо на една от издълбаните лавици, които заемаха цялата стена на задната стая.

— Но защо ще му е това на Стоманеното сърце? — попитах аз и обърсах чело. — Искам да кажа… той е практически безсмъртен. Не е като да му трябва да изглежда по-могъщ, отколкото е.

— Арогантен е — каза Ейбрахам. — Всички го знаят. Можеш да го видиш в очите му, в гласа му, в действията му.

— Да — съгласи се Проф. — По която причина тези слухове са толкова объркващи. Историите нямат за цел да го възвеличават — или ако целта им е такава, начинът му да го постига е странен. Повечето от разказите са за извършени от него жестокости. Убити от него хора, сгради — даже малки градчета — които се предполага, че е унищожил. Но нищо от това не е станало в действителност.

— Пуска слухове, че е изклал цели градчета? — попита Меган и прозвуча разтревожено.

— Дотолкова можем да кажем — потвърди Проф. И той се включи и помагаше да разтоварим сандъците. Забелязах, че щом той се появи, Меган спря да нарежда.

— Най-малкото някой иска Стоманеното сърце да изглежда по-ужасен, отколкото е в действителност.

— Може би сме попаднали на някаква революционна група? — пламенно предложих аз.

— Съмнявам се — отвърна Проф. — В една от главните правителствени сгради? С такава охрана? Освен това, от думите ви май излиза, че пазачите са знаели за мястото. Както и да е, много от тези истории са придружени от документация, според която те са били съчинени лично от Стоманеното сърце. Това подчертава лъжливостта им и нуждата да бъдат подкрепени от изфабрикувани факти.

— Постоянно се хвали — каза Ейбрахам — и измисля неща — само че сега министерството му трябва да направи всичките негови твърдения да звучат истински, иначе той ще изглежда глупаво.

Проф кимна и сърцето ми помръкна. Бях предположил, че сме открили нещо важно. Вместо това бях намерил единствено отдел, зает да изкарва Стоманеното сърце добър. И по-зъл. Или нещо друго.

— Значи Стоманеното сърце не е толкова ужасен, колкото би му се искало ние да смятаме — заяви Ейбрахам.

— О, той е ужасен — възрази Проф. — Би ли обяснил, Дейвид?

— Над седемнадесет хиляди потвърдени убийства на негово име — разсеяно изрекох аз. — Има го в бележките ми. Много са били невинни. Не може всичките да са измислица.

— И не са — потвърди Проф. — Той е ужасен, страшен индивид. Просто иска всички ние да го знаем.

— Колко странно — каза Ейбрахам.

Бръкнах в сандък със сирена, извадих увитите в хартия парчета и ги поставих в студеното хранилище на отсрещната страна на стаята. Толкова много от храните, които Възмездителите ядяха, бяха неща, които не можех да си позволя. Сирене, пресни плодове. Повечето от храната в Нюкаго трябваше да се доставя заради тъмнината. Беше невъзможно да се отглеждат плодове и зеленчуци на открито и Стоманеното сърце внимаваше да държи здраво земеделските земи около града.

Скъпи храни. Вече свиквах да ги ям. Странно колко бързо можеше да стане това.

— Проф — попитах аз, докато поставях пита сирене в хранилището — питал ли сте се някога дали Нюкаго вероятно няма да е по-зле без Стоманеното сърце, отколкото е с него?

На другия край на стаята Меган се обърна рязко и ме изгледа, но аз не я погледнах. Няма да му изпея какво каза, тъй че спри да ме зяпаш. Просто искам да знам.

— Вероятно ще е по-зле — отговори Проф. — Поне за известно време. Инфраструктурата на града вероятно ще рухне. Ще има недостиг на храна. Докато някой могъщ не заеме мястото на Стоманеното сърце и не гарантира работата на Правоприлагането, ще има грабежи.

— Но…

— Ти искаш своето отмъщение, синко? Е, това е цената му. Няма да го захаросвам. Опитваме да не засягаме невинни, но когато убием Стоманеното сърце, ще причиним страдание.

Седнах край хладилната дупка.

— Помислял ли си някога за това? — попита Ейбрахам. Беше измъкнал синджирчето изпод ризата си и го потъркваше с пръст. — През всичките години планиране и подготовка да убиеш оня, когото мразиш, никога ли не си се замислял какво ще стане с Нюкаго?

Изчервих се, но после поклатих глава. Не бях.

— И… какво правим?

— Продължаваме като досега — отговори Проф. — Работата ни е да изрежем заразената плът. Само тогава тялото може да започне да се лекува — но най-напред ще боли много.

— Но…

Проф се обърна към мен и аз забелязах нещо в израза му. Страшно изтощение, умората на някого, който е водил война изключително дълго време.

— Добре е за теб да мислиш върху това, синко. Разсъждавай. Тревожи се. Стой буден нощем, уплашен заради жертвите на идеологията си. За теб ще е добре да научиш цената на това да се биеш. Но трябва да те предупредя за нещо. Няма да намериш отговори. Няма добър избор. Подчинение на един тиранин или хаос и страдания. В крайна сметка избирам второто, макар че това измъчва душата ми. Не се ли сражаваме, с човешкия род е свършено. Бавно се превръщаме в овце на Епичните, в роби и прислуга — загниваме. Това не е само за отмъщение или отплата. Става дума за оцеляването на нашата раса. Става дума за това хората да са господари на собствената си съдба. Избирам страданието и несигурността пред това да се превърна в домашен любимец.

— Чудесно е — намеси се Меган — да избираш сам. Но, Проф, ти не избираш само за себе си. Ти избираш за всеки в града.

— Така е — и той плъзна някакви кутии на полицата.

— Най-накрая — продължи Меган — те не се превръщат в господари на съдбата си. Или ги управлява Стоманеното сърце, или са оставени да се оправят сами — поне докато не се появи някой друг Епичен, за да ги управлява отново.

— Тогава ще убием и него — тихо отговори Проф.

— Колко можеш да убиеш? — попита Меган. — Не можеш да спреш всички Епични, Проф. Най-накрая някой друг ще се установи тук. Мислиш, че ще е по-добър от Стоманеното сърце?

— Достатъчно, Меган — каза Проф. — Вече говорихме за това, а аз съм взел решението си.

— Нюкаго е едно от най-добрите места за живеене в Разединените Щати — продължи Меган и не обърна внимание на забележката на Проф. — Трябва да се фокусираме върху Епични, които не са добри администратори, върху места, където животът е по-лош.

— Не — възрази Проф, а гласът му звучеше по-рязко.

— Защо не?

— Защото в това е проблемът! — отсече той. — Всички приказват колко страхотно място е Нюкаго. Но то не е страхотно, Меган. Изглежда добро само при сравнение! Да, има и по-лоши места, но докато смятаме тази гнусна дупка за идеал, няма да стигнем никъде. Не можем да ги оставим да ни убедят, че това е нормално!

Стаята притихна, а Меган изглеждаше поразена от избухването на Проф. Аз седнах, а раменете ми провиснаха.

Въобще не приличаше на каквото си бях представял. Славните Възмездители, които въздават правосъдие на Епичните. Въобще не си бях помислял за вината, която ще носят, за споровете, за несигурността. Можех да го видя в тях, същия страх, който изпитвах в електроцентралата. Притеснението, че е възможно да вършим по-лоши неща, че можем да се окажем лоши като Епичните.

Проф си тръгна и безсилно махна с ръка. Чух как завесата прошумолява, а той се оттегля в стаята си за размишления. Меган го гледаше как се отдалечава с почервеняло от гняв лице.

— Не е толкова зле, Меган — тихо произнесе Ейбрахам. Все още изглеждаше спокоен. — Всичко ще бъде наред.

— Как можеш да приказваш такива работи? — попита тя.

— Не се налага да надвиваме всички Епични, разбираш ли — обясни той. В тъмнокожата си ръка държеше верижка с малко провиснало от нея медальонче. — Просто трябва да удържим достатъчно дълго.

— Няма да слушам глупостите ти, Ейбрахам — отговори тя. — Не и сега.

С тези думи се обърна и излезе от склада. Пропълзя в отвеждащия в стоманените катакомби тунел и изчезна.

Ейбрахам въздъхна и се обърна към мен.

— Не изглеждаш добре, Дейвид.

— Зле ми е — честно си казах аз. — Мислех си… че ако някой притежава отговорите, то това ще са Възмездителите.

— Грешно ни преценяваш — каза Ейбрахам и се доближи към мен. — Грешно преценяваш Проф. Не гледай към екзекутора за обяснение защо острието му се стоварва. А Проф е общественият екзекутор, войник на човешкия род. Други ще дойдат да възстановяват.

— Но това не те ли мъчи? — попитах аз.

— Не прекалено — просто отговори Ейбрахам и отново си окачи верижката. — Но аз имам надежда, която останалите нямат.

Сега можех да видя медальончето му. Беше малко и сребърно, със стилизиран знак S на него. Стори ми се, че отнякъде разпознавам този символ. Напомняше ми за баща ми.

— Ти си един от Верните — предположих аз. Чувал бях за тях, макар че не бях срещал такива. Фабриката отглеждаше реалисти, не мечтатели, а за да бъдеш един от Верните, трябваше да си мечтател.

Ейбрахам кимна.

— Как все още можеш да вярваш, че ще се появят добри Епични? — попитах аз. — Искам да кажа, изминали се повече от десет години.

— Десет години не е твърде дълго — отговори Ейбрахам. — Не и в по-далечна перспектива. В сравнение с нея дори и хората не са толкова древен вид! Героите ще дойдат! Някой ден ще има Епични, които не убиват, не мразят, не потискат. Ще бъдем защитени.

Идиот, мина ми през ума. Беше моментна реакция, при все че веднага се почувствах зле от нея. Ейбрахам не беше идиот. Беше мъдър човек или изглеждаше такъв до сега. Но… как можеше все още да смята, че ще има добри Епични? Същият начин на разсъждаване уби баща ми.

Все пак поне има нещо, което да очаква, казах си аз. Толкова лошо ли беше да желаеш да съществува някаква митична група от Епични-герои — да ги чакаш да се появят и да донесат спасение?

Ейбрахам стисна рамото ми, усмихна ми се и си тръгна. Станах и мернах как последва Проф в стаята за размишления, нещо, което не бях виждал да прави никой от останалите. Скоро чух тих разговор.

Поклатих глава. Мислех си да продължа с разтоварването, но установих, че нямам желание за това. Погледнах тунела към катакомбите. Просто ми хрумна, изпълзях през него и отидох да проверя дали мога да намеря Меган.

24.

Меган не беше отишла далеч. Намерих я в края на тунела, седнала на купчина стари сандъци точно пред укритието. Неуверено я приближих, а тя ме изгледа подозрително. След миг изразът й омекна и тя се върна към разглеждането на мрака пред нея. Беше обърнала мобилния си нагоре, за да излъчва светлина.

Покатерих се на сандъците до нея и седнах, но не заговорих. Искаше ми се да имам нещо съвършено да кажа, и — както обикновено — не можех да си представя какво ли би било то. Проблемът беше, че в общи линии бях съгласен с Проф, въпреки че се чувствах виновен за това. Нямах научната подготовка да предвидя какво ще стане с Нюкаго, ако предводителят му бъде убит. Но знаех, че Стоманеното сърце е зъл. Никой съд не би го осъдил, но аз имах право да търся справедливост за нещата, които бе сторил на мен и близките ми хора.

Тъй че просто си седях там и опитвах да съчиня нещо, което няма да я засегне, но и няма да звучи като извинение. По-трудно е, отколкото изглежда — вероятно затова през повечето време аз просто казвам каквото ми идва. Спра ли да мисля, не мога да изляза с нищо.

— Той наистина е чудовище — каза Меган най-накрая. — Знам го. Противно ми е да звуча така, все едно го защитавам. Просто не знам дали ако го убием, това ще бъде добро за хората, които опитваме да защитим.

Кимнах. Разбрах го, наистина. Отново се умълчахме. Както седяхме, можех да дочуя далечни звуци от коридорите, изкривени от странното устройство и акустика на стоманените катакомби. Понякога човек можеше да чуе стичаща се вода, понеже наблизо минаваха канализационните тръби на града. Друг път бях сигурен, че чувам плъхове, въпреки че се чудех от какво ли биха могли да живеят тук долу. Понякога земята сякаш простенваше тихо.

— Какво представляват те, Меган? — попитах аз. — Питала ли си се за това?

— Епичните ли имаш предвид? — попита тя. — Много хора имат теории.

— Знам. Какво мислиш ти обаче?

Не ми отговори веднага. Много хора имаха теории и повечето биха ви ги разказали с удоволствие. Епичните бяха следващата стъпка в човешката еволюция или бяха изпратено от този или онзи бог наказание, или всъщност бяха извънземни. Или бяха резултат от таен проект на правителството. Или всичко беше измама и използваха технология, за да се преструват, че имат сили.

Повечето от теориите се издънваха при срещата с фактите. Нормални хора бяха получили сили и бяха станали Епични; не бяха извънземни или нещо подобно. Имаше достатъчно недвусмислени истории за член на семейството, демонстрирал способности. Учените твърдяха, че не можели да се оправят с генетиката на Епичните, но аз не знаех много за тези неща. Освен това, повечето учени или бяха изчезнали, или работеха за някого от по-силните Епични.

Както и да е, много от слуховете бяха глупави, но това не бе спряло разпространението им и вероятно никога нямаше да го направи.

— Мисля, че са някакво изпитание — обясни Меган.

Намръщих се.

— Искаш да кажеш в религиозен смисъл?

— Не, не изпитание на вярата или нещо подобно — продължи Меган. — Искам да кажа, че са изпитание какво ще направим, ако разполагаме със сила. Неограничена сила. Какво ще направи тя с нас? Как ще се справим с нея?

Намусих се.

— Ако Епичните са пример какво ще вършим със силата, тогава по-добре въобще да не получаваме никаква.

Тя замълча. Секунди след това чух друг странен звук. Подсвиркване.

Обърнах се и изненадано видях Коуди да идва по коридора. Беше сам и пеша, което значеше, че е оставил електрокара — който теглеше сандъците с провизии — в хангара. Беше метнал пушка на рамо и нахлупил бейзболната шапка, избродирана с предполагаемия герб на шотландския му клан. Докосна шапката към нас.

— Така… имаме парти значи? — попита той. Провери мобилния си. — Време за чай ли е?

— Чай? — почудих се аз. — Никога не съм те виждал да пиеш чай.

— Обикновено хапвам малко риба и пакетче чипс — обясни Коуди. — Това е британска традиция. Вие всички сте янки и не разбирате.

Нещо в това твърдение изглеждаше малко вероятно, но не знаех достатъчно, за да го предизвикам.

— Защо са мрачните физиономии? — попита Коуди и подскокна до нас върху сандъците. — Вие двамата приличате на ловци на еноти в дъждовен ден.

Супер, помислих си аз. Защо не мога да правя такива метафори?

— Проф и аз спорихме — обясни Меган с въздишка.

— Пак? Мислех си, че вие двамата сте спрели с това. За какво беше този път?

— Не е нещо, за което искам да говоря.

— Ясно, ясно — Коуди извади дългия си ловджийски нож и започна да си реже ноктите. — Повелителя на нощта е тръгнал из града. Хората разправят, че е навсякъде, минава през стени, надзърта из бърлогите на злодеите и на по-дребните Епични. Всички са на нокти.

— Това е добре — казах аз. — Означава, че Стоманеното сърце приема заплахата сериозно.

— Може би — продължи Коуди. — Може би. Все още не е казал нищо за предизвикателството, което му отправихме, а и Повелителя на нощта си проверява сума ти обикновени типове. Стоманеното сърце може и да подозира, че някой опитва да му отвлече вниманието.

— Може би трябва да ударим Повелителя на нощта — предложих аз. — Сега знаем слабото му място.

— Идеята може да е добра — каза Коуди и измъкна от торбата си дълго, тънко приспособление. Подхвърли ми го.

— Какво е това?

— Ултравиолетово фенерче — обясни той. — Намерих място, където ги продават — добре де, само крушките, а аз ги поставих във фенерчетата и направих няколко за нас. По-добре да сме готови, ако Повелителя на нощта ни изненада.

— Мислиш ли, че ще дойде тук? — попитах аз.

— Най-накрая ще започне и в стоманените катакомби — каза Коуди. — Може вече и да е започнал. Наличието на защитима база не значи нищо, ако Повелителя на нощта просто реши да се промъкне през стените и да ни издуши в съня ни.

Жизнерадостни мисли. Потреперих.

— Сега поне можем да се бием с него — каза Коуди и измъкна друго фенерче за Меган. — Обаче мисля, че сме зле подготвени. Все още не знаем каква е слабостта на Стоманеното сърце. Ами ако той наистина предизвика Светлина?

— Тиа ще намери отговора — казах аз. — Тя много е напреднала в разбирането на станалото в оня банков трезор.

— Ами Зарево? — попита Коуди. — Дори не сме започнали да планираме как да се справим с него.

Зарево, другият от Висшите Епични телохранители на Стоманеното сърце. Меган ме изгледа, очевидно любопитна какво ще кажа след това.

— Зарево няма да бъде проблем — заявих аз.

— Това каза и преди, когато ни пробута цялата тая работа. Но още не си обяснил защо.

— Говорил съм за това с Тиа — отвърнах аз. — Зарево не е това, за което го мислиш.

Бях доста уверен в това.

— Елате, ще ви покажа.

Коуди вдигна вежда, но ме последва, когато запълзях обратно в тунела. Проф вече знаеше какво пише в бележките ми, макар да не бях сигурен, че го вярва. Знаех, че планира среща, на която да говорим за Зарево и Повелителя на нощта, но също така знаех, че чака Тиа, преди да е отишъл твърде далеч с плана. Ако тя не излезеше с отговор как да убием Стоманеното сърце, нищо друго нямаше да има значение.

Не исках да мисля за това. Да се откажем сега, понеже не знаем слабостта му… щеше да бъде като да установиш, че си теглил жребий за десерт във Фабриката и не ти достига само един номер. Само дето няма значение, защото Пит вече се е промъкнал да задигне десерта, тъй че никой няма да получи каквото и да е — даже не и Пит, понеже се оказва, че на първо място никога не е имало никакъв десерт. Е, нещо подобно. Тази метафора е работа в движение.

В горната част на тунела отведох Коуди до кутията, където държахме бележките ми. Порових се из тях няколко минути и установих, че Меган ни е последвала. Изразът на лицето й беше непроницаем.

Хванах папката за Зарево, отнесох я на бюрото и извадих няколко снимки.

— Какво знаете за Зарево?

— Огнен Епичен — каза Коуди и посочи една снимка. На нея се виждаше направен от пламъци човек, а горещината бе тъй силна, че въздухът около него беше деформиран. Никоя фотография не можеше да улови в детайли чертите на Зарево, защото те се състояха само от пламък. Всъщност на всяка от извадените от мен снимки той блестеше тъй ярко, че изкривяваше картината.

— Притежава стандартни огнени Епични сили — каза Меган. — Може да се превръща в пламък — всъщност, той общо-взето винаги е в огнено състояние. Може да лети, да изстрелва огън от ръцете си и да манипулира съществуващи огньове. Създава около себе си поле от голяма горещина, което може да топи куршумите — макар че вероятно те не могат да го наранят, дори и да не са се стопили. Стандартен набор сили на огнен Епичен.

— Твърде стандартен — рекох аз. — Всеки Епичен си има особености. Никой не притежава точно същия набор от сили. Това ме подсети най-напред. Ето я и другата нишка.

Почуках с пръст по серията снимки — всяка беше направена в различен ден — изображение на Зарево, обикновено със Стоманеното сърце и свитата му. Въпреки че Повелителя на нощта често излизаше със задачи, Зарево обикновено оставаше близо до Стоманеното сърце, за да действа като личен телохранител.

— Виждате ли? — попитах аз.

— Какво да виждаме? — попита Коуди.

— Тук — обясних и посочих мъжа, застанал до стражите на Стоманеното сърце на една от снимките. Беше строен, гладко избръснат и носеше официален костюм, тъмни очила и широкопола шапка, затъмняваща лицето му.

Посочих следващата снимка. Там се намираше същото лице. И следващата. И следващата. Лицето му не беше лесно за забелязване и на другите снимки — нито една не беше фокусирана точно върху него, а шапката и очилата винаги прикриваха чертите му.

— Този човек винаги присъства, когато Зарево се появи — заключих аз. — Подозрително е. Кой е и какво върши там?

Меган се намръщи.

— Какво намекваш?

— Ето — продължих аз — погледнете тези.

Извадих пет последователни снимки, светкавична серия кадри, запечатали няколко момента. Сцената — Стоманеното сърце лети през града начело на процесия на приближените си. Понякога правеше това. Въпреки че винаги изглеждаше, че отива на някое важно място, подозирах, че това всъщност беше неговата версия на парад.

С него бяха Повелителя на нощта и Зарево, понесли се на около три метра над земята. Зад тях се движеше кавалкада автомобили като военен конвой. Не можех да видя никакви лица, при все убеждението ми, че подозрителният субект е сред тях.

Пет снимки. Четири от тях показваха триото Епични, полетели един до друг. На една от тях — точно в средата на серията — образът на Зарево се бе замъглил и бе станал прозрачен.

— Зарево, може да става безтелесен като Повелителя на нощта? — предположи Коуди.

— Не — отвърнах аз. — Зарево не е истински.

Коуди премигна:

— Моля?

— Не е истински. Поне не както ние го разбираме. Зарево е невероятно сложна — и невероятно умна — илюзия. Подозирам, че човекът, когото виждаме на тези снимки, онзи с костюма и шапката, е истинският Епичен. Той е илюзионист, със способност да манипулира светлината, за да създава образ, доста подобен на Отразител — само че много по-могъщ. Истинският Зарево и Стоманеното сърце са скалъпили идеята за фалшивия Епичен горе-долу по същия начин, по който ние измисляме Светлина. На тези снимки улавяме момент на разсейване, когато истинският Епичен не е бил съсредоточен върху илюзията си и тя е станала колеблива и почти е изчезнала.

— Фалшив Епичен? — презрително изрече Меган. — Какъв би бил смисълът? На Стоманеното сърце не му трябва да го прави.

— Стоманеното сърце има странна психология — възразих аз. — Повярвай ми. Басирам се, че го познавам по-добре от всеки друг, като изключим най-близките му съюзници. Той е арогантен, както каза Ейбрахам, но също така е и параноичен. Повечето от това, което върши, се свежда до това да се държи за властта и да заставя хората да му се подчиняват. Променя си мястото за сън. Защо му е нужно да върши това? Неуязвим е, нали така? Параноичен е, уплашен, че някой ще открие слабостта му. Унищожи цялата банка, понеже можеше да сме предположили как е бил наранен.

— Много Епични биха сторили това — отбеляза Коуди.

— Защото повечето Епични са точно толкова параноични. Гледай сега, какъв по-добър начин да изненадаш евентуални убийци от това да ги заставиш да се подготвят за някой Епичен, който го няма? Ако прекарат цялото си време в планиране как да убият Зарево, а после се окажат срещу илюзионист, ще ги спипат съвсем неподготвени.

— Значи и нас, ако си прав — заключи Коуди. — Да се биеш с илюзионисти е трудно. Мразя да не мога да вярвам на очите си.

— Виж, един Епичен илюзионист не може да обясни всичко — възрази Меган. — Има отбелязани случаи Зарево да е разтапял куршуми.

— Зарево е скрил куршумите, щом са доближили илюзията, после е хвърлил на земята въображаеми разтопени куршуми. По-късно някой от обкръжението на Стоманеното сърце е отишъл и е разпръснал истински разтопени куршуми като доказателство.

Извадих две други снимки.

— Имам доказателство как правят точно така. Разполагам с планини от документация за това, Меган. Можеш да я четеш. Тиа е съгласна с мен.

Дръпнах още няколко фотографии от купчината.

— Вземете тази. Тук имаме снимки от момента, когато Зарево „изгаря“ една сграда. Аз ги направих лично; виждате ли как хвърля огъня? Погледнете ли следите от изгореното на стените на другия ден в следващата поредица, то те са различни от направените от Зарево хвърляния. Истинските следи от изгоряло са били добавени от група работници през нощта. Прогониха всички от мястото, тъй че не можах да ги заснема, но доказателството от следващия ден е недвусмислено.

Меган изглеждаше дълбоко притеснена.

— Какво? — попита Коуди.

— Каквото казваш — отвърна тя. — Илюзионисти. Неприятни са. Просто се надявам да не ни се налага да се изправяме срещу такъв.

— Не мисля, че ще се налага — отговорих аз. — Обмислил съм го и въпреки репутацията на Зарево, той не изглежда изключително опасен. Не мога да му припиша смъртни случаи, а и рядко се бие. Трябва да е защото иска да внимава да не разкрие какво е в действителност. Имам фактите в тези папки. Щом Зарево се появи, само трябва да застреляме създателя на илюзията — мъжа на снимките — и всичките му илюзии ще изчезнат. Не би трябвало да е много трудно.

— Може и да сте прави за илюзиите — каза Коуди, докато преглеждаше друга група фотографии. — Но не съм сигурен за човека, който според теб ги създава. Ако Зарево беше умен, щеше да направи илюзиите и после да стане невидим.

— Възможно е да не го умее — отвърнах аз. — Не всички илюзионисти го умеят, дори и могъщите.

Запънах се.

— Но ти си прав. Не можем да сме сигурни кой създава фалшивия Зарево, но все още мисля, че Зарево няма да бъде проблем. Ние само трябва да го подплашим — да поставим капан, който ще разкрие илюзията му като неистинска. Когато го заплаши разобличаване, аз ще стрелям. От каквото успях да установя за него, май си пада страхлив.

Коуди замислено кимна.

Меган поклати глава.

— Смятам, че се отнасяте към това много несериозно.

Звучеше ядосана.

— Ако Стоманеното сърце наистина е баламосвал всички през цялото време, тогава е вероятно Зарево да е дори по-опасен, отколкото сме мислили. Тук нещо ме притеснява; не мисля, че сме подготвени за него.

— Ти така или иначе търсиш причина да прекратиш тази мисия — отвърнах й аз ядосано.

— Никога не съм казвала нещо такова.

— Няма нужда да го правиш. Аз…

Прекъсна ме движение в тунела в посока към скривалището и се обърнах навреме, за да видя как Тиа се катери, облечена в стари джинси и в якето си на Възмездителите. Коленете й бяха прашни. Изправи се усмихната.

— Открихме го.

Сърцето в гърдите ми подскочи и разтърси тялото ми с нещо като електричество.

— Слабото място на Стоманеното сърце? Открили сте какво е?

— Не — каза тя, а очите й явно блестяха от въодушевление. — Но това ще доведе до отговори. Аз го намерих.

— Кое, Тиа? — попита Коуди.

— Банковия трезор.

25.

— За пръв път започнах да вземам под внимание тази възможност, когато ти разказа историята си, Дейвид — обясни Тиа. Цялата група на Възмездителите я следваше по някакъв тунел в стоманените катакомби.

— И колкото повече проучвах банката, толкова по-любопитна ставах. Има странности.

— Странности? — попитах аз. Групата се движеше скупчено — Коуди държеше авангарда, а Ейбрахам ни пазеше тила. Бе заменил много хубавата си картечница с подобна, само че без толкова джунджурии.

Чувствах се много спокоен с него откъм гърба ни. Тези тесни места щяха да направят една тежка картечница особено смъртоносна за всеки, който опитва да ни доближи; стените щяха да действат като буфери от страните на кегелбан, а Ейбрахам нямаше да има никакъв проблем да улучи.

— Копачите — каза Проф. Беше до мен. — Не им е било позволено да разкопават мястото, където е стояла банката.

— Да — Тиа заговори енергично. — Било е много необичайно. Стоманеното сърце просто им е дал някакво указание. Хаосът на тези долни катакомби го доказва; лудостта им ги е правела трудни за контролиране. Но той е държал твърдо на една заповед — земята под банката да не бъде пипана. Нямаше да се замисля за това без разказаното от теб — че Стоманеното сърце бил превърнал почти цялата главна зала на банката в стомана при пристигането на Кривата линия същия следобед. Силите й са се състояли от две части…

— Да — казах аз, твърде развълнуван, за да не я прекъсна. Кривата линия — жената, която Стоманеното сърце доведе, за да закопае банката, след като избягах. — Знам. Силов дуализъм — съчетаването на две второкласни сили създава първокласна.

Тиа се усмихна.

— Чел си бележките ми за класификационна система.

— Мисля, че можем спокойно да ползваме същата терминология.

Свих рамене.

— Нямам проблем да мина на нея.

Меган ме погледна с намек за усмивка в ъгълчетата на устните.

— Какво? — попитах я аз.

— Читанка.

— Аз не съм…

— Остани съсредоточен, синко — каза Проф и сурово изгледа Меган; очите й светеха от удоволствие. — Обичам читанките.

— Не съм твърдяла, че не ги обичам — лекомислено отвърна тя. — Просто ми е интересно, когато някой се преструва, че е нещо, което не е.

Все едно, рекох си. Кривата линия беше първокласен Епичен по класификацията на Тиа, без предимството на безсмъртието. Това я правеше могъща, но уязвима. Трябва да го е осъзнала; когато опита да завладее Нюкаго преди няколко години, нямаше шансове.

Както и да е, тя бе Епичен с няколко по-малки сили, които действат заедно, за да създадат нещо, което изглеждаше да е една, по-впечатляваща сила. В нейния случай — можеше да мести земята, но само ако не е много твърда. Също така обаче имаше и способността да превръща обикновения камък и пръст в някакъв песъчлив прах.

Това, което изглеждаше като предизвикано от нея земетресение, всъщност е било смекчаване на почвата, а после дръпване на земята. Имаше истински Епични, създатели на земетресения, но те по някаква ирония бяха по-слаби или поне по-малко полезни. По-могъщите можеха да разрушат град със силите си, но не можеха да погребат отделна сграда или група хора, както си поискат. Просто тектониката на плочите работеше в твърде голям мащаб, за да позволява прецизност.

— Не виждате ли? — попита Тиа. — Стоманеното сърце е превърнал главната зала на банката — стени, голяма част от тавана, под — в стомана. После Кривата линия е размекнала земята отдолу и я оставила да потъне. Започнах да си мисля, че може би има шанс…

— … още да е там — тихо казах аз.

Направихме завой в катакомбите и тогава Тиа пристъпи напред, отмести някакви отпадъци и разкри тунел. Вече имах достатъчно практика, за да кажа, че вероятно е направен от тензор. Тензорите, освен ако не биваха прецизно контролирани, винаги пробиваха кръгли тунели, а Копачите бяха създали квадратни или правоъгълни коридори.

Този тунел минаваше през стоманата под лек наклон. Коуди тръгна напред и насочи фенерчето си.

— Така, Тиа, май вече знаем с какво сте се занимавали ти и Ейбрахам през последните няколко седмици.

— Трябваше да опитаме няколко различни пътя за достъп — обясни Тиа. — Не бях сигурна колко надълбоко е потънала банковата зала и дори дали е запазила целостта си.

— А запазила ли я е? — попитах аз и внезапно почувствах странно вцепеняване.

— Да! — отвърна Тиа. — Невероятно е. Елате и вижте.

Тя ни поведе по тунела, достатъчно висок, за да вървим през него, въпреки че на Ейбрахам щеше да му се наложи да се прегърби.

Не се решавах. Останалите ме чакаха, за да тръгнат след мен, тъй че се заставих да пристъпя и последвах Тиа. Другите дойдоха отзад, а мобилните ни даваха единствената светлина.

Не, почакай. Имаше светлина отпред; едва можех да я различа около сянката на стройната фигура на Тиа. Най-после стигнахме края на тунела и аз пристъпих в един спомен.

Тиа бе поставила няколко лампи в ъглите и по масите, но те само придаваха призрачен вид на голямото тъмно помещение. Стаята се беше установила под ъгъл, а подът се накланяше надолу. Изкривената перспектива само подсилваше сюрреалистичното усещане на мястото.

Замръзнах на отвора на тунела. Стаята беше както си я спомнях, смайващо добре запазена. Възвисяващи се колони — сега от стомана — и пръснати бюра, щандове, боклук. Още можех да различа подовата мозайка, макар и само формите й. Вместо мрамор и камък сега тя беше в еднообразна отсянка на сребърното, прекъсвано от ръбове и издатини.

Почти нямаше прах, при все че отделни прашинки мързеливо се носеха из въздуха и създаваха малки ореоли около поставените от Тиа бели фенери.

Усетих се, че още съм на края на тунела, и слязох в стаята. О, искрите да…, помислих си аз и гърдите ми се стегнаха. Открих, че ръцете ми стискат пушката, нищо, че знаех, че не съм в опасност. Спомените се връщаха като потоп.

— Ретроспективно — обясняваше Тиа, а аз я слушах само с половин ухо — не трябваше да се изненадвам, че я намирам толкова добре запазена. Силите на Кривата линия са създали нещо като възглавница от пръст при потъването на залата, а Стоманеното сърце е превърнал почти цялата пръст в метал. Другите стаи в сградата са били разрушени при нападението му над банката и са се отчупили при потъването й. Но тази и трезорът, по ирония, са били запазени от собствените сили на Стоманеното сърце.

По съвпадение бяхме влезли през главния вход на банката. Тук беше имало широки красиви стъклени врати; бяха ги унищожили пушечният огън и енергийните удари. И от двете страни подът бе засипан със стоманени парчетии и стоманени кости на жертвите на Смъртоносното посочване. Пристъпвайки напред, следвах пътя на Стоманеното сърце в сградата.

Ето ги щандовете, помислих си аз и погледнах право напред. Онези, на които работеха касиерите. Част беше унищожена; като дете бях пропълзял през тази дупка, преди да достигна до трезора. Близкият таван бе счупен и деформиран, но самият трезор е бил стоманен преди намесата на Стоманеното сърце. Както си и помислих, това може и да е помогнало съдържанието му да се запази, понеже така действаха способностите на Стоманеното сърце за трансферсия.

— Повечето от парчетиите са от пропадането на тавана вътре — обясни Тиа отзад, а гласът й отекваше в огромната зала. — Ейбрахам и аз разчистихме колкото можахме. Много пръст се бе изсипала през разрушената стена и таван и бе препълнила една част от залата до трезора. Работихме с тензорите върху този куп, после пробихме дупка в ъгъла на пода — тя излиза в някакво празно пространство под сградата — и натъпкахме праха там.

Направих три стъпки до по-долната част на пода. Тук, в центъра на стаята, Стоманеното сърце се беше изправил срещу Смъртоносното посочване. Тези хора са мои… Инстинктивно се обърнах наляво. Свито до колоната намерих тялото на жената, чието дете бе убито в ръцете й. Потреперих. Сега беше стоманена статуя. Кога бе умряла? Как? Не помнех. Може би заблуден куршум? Нямаше да се е превърнала в стомана, ако вече не е била мъртва.

— Това, което наистина е спасило мястото — продължи Тиа — е била Голямата Трансферсия, когато Стоманеното сърце е превърнал всичко в града в стомана. Ако не беше го извършил, пръстта би изпълнила изцяло тази стая. Освен това, слягането на почвата вероятно би смачкало тавана. Както и да е, трансферсията е превърнала останалите в помещението неща, както и земята наоколо, в стомана. Всъщност той е заключил залата на мястото й и я е запазил като мехур в замръзнало езеро.

Продължих напред, докато не видях мъничката безжизнена кабинка за ипотеките, където се бях крил. Сега прозорците й бяха непрозрачни, но можех да виждам през отворената предна страна. Влязох и прокарах пръсти по бюрото. Кабинката ми се струваше по-малка, отколкото я помнех.

— Застрахователните документи бяха неокончателни — продължи Тиа. — Но е имало иск за самата постройка, иск за земетресение. Чудя се дали собствениците на банката наистина са смятали, че застрахователната компания ще го плати. Изглежда смешно — но тогава, разбира се, все още имаше много неясноти около Епичните. Както и да е, това ме накара да проуча свързаните с разрушаването на банката документи.

— И то те доведе тук? — попита Коуди; гласът му идваше от тъмното, докато тършуваше из стаята.

— Всъщност не. Доведе ме до намирането на нещо любопитно. Прикриване. Причината да не мога да намеря нищо в застрахователните отчети, да не мога да намеря списъци със съдържанието на трезора е, че някои от хората на Стоманеното сърце вече са били събрали и укрили информацията. Осъзнах, че щом като е направил сериозен опит да прикрие това, то аз няма да открия нищо полезно в архивите. Единственият ни шанс беше да отидем в банката, за която Стоманеното сърце е предположил, че е напълно погребана.

— Добро допускане — умислено каза Коуди. — Без тензорите или някаква епическа сила като тази на Копачите да се добереш дотам би било почти невъзможно. Да пробиеш петнадесет метра плътна стомана?

Копачите бяха започнали като обикновени хора и бяха получили странните си сили от Епичен с името Изкопа, способен да раздава сили като Конфлукс. Това… не свърши добре за тях. Оказа се, че не всички епични сили бяха предназначени за ползване от смъртни ръце.

Все още стоях в кабинката. Там бяха костите на служителя по ипотеките, разпилени по пода около бюрото, стърчащи от боклуците. Сега всичко беше метал.

Не исках да гледам, но трябваше. Трябваше.

Обърнах се. За миг не можех да различа миналото от настоящето. Там стоеше баща ми, решен, вдигнал оръжие да защитава едно чудовище. Експлозии, викове, прах, писъци, огън.

Страх.

Примигнах, разтреперан, с ръка върху студената стомана на стената на кабинката. Стаята миришеше на прах и време, но ми се струваше, че мога да помириша кръв. Струваше ми се, че мога да помириша ужас.

Излязох от кабинката и отидох до мястото, където стоеше Стоманеното сърце, хванал обикновения пистолет, с протегната към баща ми ръка. Бум. Един изстрел. Можех да си припомня как го чувам, въпреки че не знаех дали умът ми не е създал това. Тогава бях оглушал от експлозиите.

Коленичих до колоната. Купчина сребристи отломки покриваше всичко пред мен, но имах тензора си. Останалите продължиха да говорят, но аз спрях да слушам и думите им се превърнаха просто в ниско бръмчене на заден план. Сложих си тензора, протегнах се и — много внимателно — започнах да изпарявам отломките.

Не отне много време; повечето от купа беше голямо парче от таванска облицовка. Премахнах го и замръзнах.

Той беше там.

Баща ми лежеше, свлякъл се на колоната, с главата настрани. Раната от куршум бе замръзнала в стоманените гънки на тениската му. Очите му все още бяха отворени. Приличаше на статуя, отлята в невъобразими подробности — дори и порите на кожата се различаваха.

Гледах, без да мога да мръдна, без да мога дори да сваля ръка. След десет години познатото лице почти ме смаза. Нямах никакви снимки от него или от майка ми; не посмях да отида у дома, след като бях оцелял, при все че Стоманеното сърце не можеше да знае кой съм. Бях параноичен и наранен.

Видях лицето му и всичко това се върна при мен. Той изглеждаше толкова… нормален. Нормален по начин, който не бе съществувал с години; нормален по начин, какъвто светът не заслужаваше повече.

Обгърнах се с ръце, но продължих да гледам лицето на баща си. Не можех да се извърна.

— Дейвид?

Гласът на Проф. Коленичи до мен.

— Баща ми… — прошепнах аз. — Загина в битка, но също така загина, защитавайки Стоманеното сърце. И ето ме мен сега, опитвам да убия нещото, което той спаси. Забавно, нали?

Проф не отвърна.

— По някакъв начин — казах аз — това е изцяло негова грешка. Смъртоносното посочване щеше да убие Стоманеното сърце откъм гърба.

— Нямало е да стане — каза Проф. — Смъртоносното посочване не е знаел колко могъщ е Стоманеното сърце. Тогава никой не е знаел.

— Предполагам, че е вярно. Но баща ми беше глупав. Не можеше да повярва, че Стоманеното сърце е зъл.

— Баща ти е мислел най-доброто за хората — възрази Проф. — Можеш да го наречеш глупаво, но аз никога не бих го нарекъл грешка. Той е бил герой, синко. Застанал е срещу Смъртоносното посочване — Епичен, който е избивал хората просто така — и го е убил. Ако при това е опазил Стоманеното сърце жив… е, в онзи момент Стоманеното сърце не е бил направил ужасни неща. Баща ти не е могъл да знае бъдещето. Не може толкова да се боиш от евентуалните събития, че да не искаш да действаш.

Погледнах в мъртвите очи на баща си и се усетих да кимам.

— Това е отговорът — прошепнах аз. — Това е отговорът на вашия спор с Меган.

— Това не е нейният отговор — каза Проф. — Но е моят. А може би и твоят.

Стисна рамото ми и отиде при останалите Възмездители, наредили се край трезора.

Не бях очаквал да видя отново лицето на баща си; онзи ден си тръгнах и се чувствах страхливец, докато гледах как устата му проронва молбата да бягам. Десет години бях живял с едно-единствено господстващо чувство — нуждата от отмъщение. Нуждата да докажа, че не съм страхливец.

А ето го и него. Като гледах в стоманените очи, знаех, че баща ми няма да се интересува от отмъщението. Но би убил Стоманеното сърце, стига да имаше шанса, за да спре убийствата.

Изправих се. В този момент някак си разбрах, че банковият трезор и съдържанието му са фалшива следа. Не те бяха източникът на слабостта на Стоманеното сърце. Беше баща ми или нещо свързано с него.

За момент оставих тялото и се присъединих към другите:

— … много внимателни, когато отваряме кутиите от трезора — говореше Тиа. — Не искаме да унищожим това, което се намира вътре.

— Не мисля, че ще има резултат — казах аз и всички обърнаха поглед към мен. — Не мисля, че съдържанието на трезора е причината.

— Ти каза, че Стоманеното сърце погледнал трезора, след като ракетата го ударила и го отворила — отвърна ми Тиа. — А агентите му много са се старали да намерят и укрият всякакви списъци със съдържанието на трезора.

— Не смятам, че е разбрал как е бил наранен — продължих аз. — В началото много Епични не знаят слабостите си. Без да вдига шум, е наредил на хората си да съберат тези документи и да ги анализират, за да може да опита да разбере.

— Следователно може би е открил отговора тук — каза Коуди и присви рамене.

Повдигнах вежда.

— Ако е открил, че този трезор съдържа нещо, което го е направило уязвим, смяташ ли, че мястото все още би съществувало?

Останалите се умълчаха. Не, не би съществувало. Ако случаят беше такъв, Стоманеното сърце би изровил тунел и би унищожил трезора, без значение колко е трудно да се направи. Бях все по-уверен, че не някакъв предмет го е направил слаб; било е нещо, свързано със ситуацията.

Лицето на Тиа помръкна; вероятно й се искаше да бях споменал това преди да е прекарала дни в копаене. Не можех да направя нищо обаче, тъй като никой не ми беше казал какво прави тя.

— Добре — обобщи Проф. — Ще претърсим този трезор. Теорията на Дейвид има основания, но такива притежава и теорията, че нещо тук вътре го е отслабило.

— Ще можем ли въобще да намерим нещо? — попита Коуди. — Всичко е превърнато в стомана. Не знам дали ще мога да разпозная много, ако всичко е слято.

— Някои неща може и да са оцелели в първоначалната си форма — обясни Меган. — Всъщност, вероятно е да са оцелели. Металът изолира трансферсионните сили на Стоманеното сърце.

— Металът ги какво? — попита Коуди.

— Металът ги изолира — повторих аз. — Той излъчва някаква… трансферсионна вълна, която преминава през неметални вещества и ги променя, както звукът минава през въздуха или вълните се движат в басейн с вода. Ако вълната посрещне метал — особено желязо или стомана — тя спира. Може да засегне други видове метал, но вълната се движи по-бавно. Стоманата я спира изцяло.

— Тъй че тези сейфове… — произнесе Коуди и влезе в трезора.

— Може да са изолирали съдържанието си — Меган приключи и го последва. — Част от него е била преобразувана — вълната на трансферсията е била извънредно силна. Все пак смятам, че можем да намерим нещо, особено след като трезорът е бил метален и е действал като първичен изолатор.

Тя хвърли поглед през рамо и ме хвана да я гледам.

— Какво? — попита тя.

— Читанка — подразних я аз.

Нетипично, тя се изчерви страшно.

— Обръщам внимание на Стоманеното сърце. Исках да съм запозната със силите му, след като отивахме в града.

— Не казвам, че е било нещо лошо — несериозно изрекох аз, пристъпих в трезора и вдигнах тензора си. — Просто го посочих.

Никога не съм се чувствал толкова добре, когато ме гледат ядосано.

Проф се засмя.

— Добре — каза той. — Коуди, Ейбрахам, Дейвид, изпарете предните части на сейфовете, но не унищожавайте съдържанието им. Тиа, Меган и аз ще започнем да ги изваждаме и да ги преглеждаме за нещо, което изглежда интересно. Да се хващаме на работа; ще ни отнеме известно време…

26.

— Е — каза Коуди, докато гледаше купчината скъпоценни камъни и бижута — ако не е имало друг резултат, поне ме направи богат. Мога да живея с този неуспех.

Тиа изпуфтя и продължи да рови из бижутата. Ние четиримата, Проф включително, се бяхме разположили около голямо бюро в една от кабинките. Меган и Ейбрахам бяха на пост и охраняваха тунела към банковата зала.

В стаята цареше благочестиво настроение — като че някак трябваше да показвам почит — и мисля, че и останалите трябва да са го усещали. Говореха ниско, с приглушени гласове. Всички с изключение на Коуди. Опита да се облегне на стола си, докато държеше голям рубин, но — разбира се — стоманените крака на стола бяха слети със стоманения под.

— Някога това е щяло да те направи богат, Коуди — каза Тиа, — но сега ще ти е малко трудно да го продадеш.

Това бе вярно. В наши дни бижутерията не струваше практически нищо. Имаше неколцина Епични, които можеха да създават скъпоценни камъни.

— Може би — отговори Коуди, — но златото си остава стандарт.

Почеса се по главата.

— При все че не е сигурно защо. Не можеш да го ядеш, от което се интересуват повечето хора.

— Привично е — обясни Проф. — Не ръждясва, лесно се обработва и трудно се фалшифицира. Нито един Епичен не може да го създава. Все още. На хората им трябва средство за търговия, особено през границите на кралствата и градовете.

Той завъртя в ръце златна верижка.

— Всъщност, Коуди е прав.

— Наистина? — Коуди изглеждаше изненадан.

Проф кимна.

— Независимо дали се заемем или не със Стоманеното сърце, само с откритото тук злато ще можем да издържаме Възмездителите в продължение на няколко години.

Тиа постави тетрадката си на бюрото и разсеяно почука по нея с химикалката си. На другите бюра в кабинката за ипотеки наредихме намереното в трезора. Около три четвърти от съдържанието на сейфовете се оказа възстановимо.

— Имаме преди всичко много завещания — каза Тиа и отвори кутийка кола — удостоверения за притежаване на ценни книжа, паспорти, копия от шофьорски книжки…

— Можем да изпълним цял град с измислени хора, ако поискаме — рече Коуди. — Представете си какъв майтап.

— Втората по обем група — продължи Тиа — е гореспоменатата купчина бижута — ценни и без стойност. Ако нещо оттам е засегнало Стоманеното сърце, то от гледна точка на обема това е най-вероятната група.

— Но не е — намесих се аз.

Проф въздъхна:

— Дейвид, знам какво…

— Каквото имам предвид — прекъснах го аз — е, че бижутерията не обяснява нищо. Стоманеното сърце не е атакувал други банки и не е опитвал — пряко или непряко — да забрани на хората да носят бижута в негово присъствие. Бижутата са достатъчно често срещани сред Епичните, та щеше да се е наложило да вземе мерки.

— Съгласна съм — възрази Тиа, — макар и само отчасти. Възможно е да сме пропуснали нещо. В миналото Стоманеното сърце се е оказвал ловък; може би е въвел тайно ембарго върху определени видове скъпоценни камъни. Ще го проуча, но мисля, че Дейвид е прав. Ако нещо е засегнало Стоманеното сърце, то вероятно е едно от необичайните неща.

— Колко такива има? — попита Проф.

— Над триста — Тиа направи гримаса. — Повечето са сувенири или лични вещи за спомен без истинска стойност. Теоретично всяко от тези неща би могло да бъде нашият виновник. Но съществува и възможността да е нещо, което е носил върху себе си някой от хората в помещението. Или пък би могло да бъде, както явно смята Дейвид, нещо свързано със ситуацията.

— Много е необичайно слабостта на някой Епичен да бъде повлияна просто от близостта с нещо обикновено — обясних аз и вдигнах рамене. — Освен ако някой предмет в трезора не е излъчил някаква радиация, светлина или звук — нещо, което в действителност да е достигнало Стоманеното сърце — шансовете той да е виновникът са малки.

— Независимо от това прегледай предметите, Тиа — каза Проф. — Може би ще сме в състояние да установим връзка между тях и нещо, направено от Стоманеното сърце в града.

— Ами тъмнината? — попита Коуди.

— Тъмнината на Повелителя на нощта?

— Точно — обясни Коуди. — Винаги ми се е струвало странно, че поддържа такъв мрак тук.

— Това вероятно е заради самия него — започнах аз. — Не иска слънчевата светлина да грее върху него и да го прави телесен. Няма да се изненадам, ако това е било част от сделката между тях, една от причините Повелителя да служи като подчинен на Стоманеното сърце. Правителството на Стоманеното сърце осигурява инфраструктура — храна, електричество, предотвратяване на престъпленията — за да компенсира факта, че винаги е тъмно.

— Мисля, че това обяснява нещата — съгласи се Коуди. — На Повелителя на нощта му трябва мрак, но не може да го има, освен ако няма приличен град, от който да действа. Нещо като гайдаря, на когото му трябва да го издържа един хубав град, та той да може да застане на скалите и да свири.

— Гайдар? — попитах аз.

— О, моля те, не започвай и с него — обади се Тиа и вдигна ръка към главата си.

— Гайдар — повтори Коуди.

Гледах го озадачено.

— Не си чувал за гайдите? — поинтересува се Коуди с втрещен тон. — Та те са толкова шотландски, колкото поличките и червените косми под мишниците.

— Ъъъ… бла? — произнесох аз.

— Това е — заключи Коуди. — Стоманеното сърце трябва да падне, за да можем отново да образоваме децата както трябва. Това е посегателство върху достойнството на моята родина.

— Чудесно — обобщи Проф. — Радвам се, че вече имаме подходящата мотивация.

Той лениво потропа по бюрото.

— Притеснен си — отсъди Тиа. Явно познаваше Проф доста добре.

— Все повече се приближаваме към конфронтацията. Продължим ли така, ще изкараме Стоманеното сърце, но няма да можем да се бием с него.

Хората на бюрото се умълчаха. Вдигнах поглед и загледах високия таван; стерилните бели лампи из залата не светеха достатъчно, за да достигнат и до най-отдалечените ъгли. В това помещение беше студено и тихо.

— Кой е последният момент, в който можем да се измъкнем?

— Така — започна Проф. — Можем да го изкараме за конфронтация със Светлина, а после да не се появим.

— Това може да се окаже хубав сам по себе си майтап — отбеляза Коуди. — Съмнявам се, че на Стоманеното сърце кой знае колко често му връзват тенекия.

— Ще реагира зле на такова излагане — продължи Проф. — Точно сега ние, Възмездителите, сме трън в очите му — ние сме неприятност. Нанесли сме три удара в този град и не сме убивали никого, който да е жизненоважен за организацията му. Избягаме ли, наяве ще излезе това, което сме вършили. Ейбрахам и аз оставяме доказателства, които ще потвърдят, че ние сме зад това — този е единственият начин да гарантираме, че нашата победа, ако такава има, няма да бъде приписана на някой Епичен, а на обикновени хора.

— Тоест, ако избягаме… — рече Коуди.

— Стоманеното сърце ще знае, че Светлина е бил измислица и че Възмездителите са търсили начин да го убият — каза Тиа.

— Е — отговори Коуди — повечето Епични вече искат да убият повечето от нас. Тъй че може би нищо няма да се промени.

— Сега ще е по-лошо — обадих се аз, все още загледан в тавана. — Той уби спасителните работници, Коуди. Параноичен е. Открие ли какво сме готвили, ще ни погне здраво. Мисълта, че сме опитали да се доберем до него… че сме проучвали слабостите му… няма просто да го приеме и да седи.

Сенките помръднаха, аз свалих поглед и видях Ейбрахам да влиза в кабинката ни.

— Проф, помоли ме да те предупредя, щом часът настъпи.

Проф провери мобилния си и кимна.

— Трябва да се връщаме обратно в скривалището. Всеки да взема една торба и да я пълни с намерените неща. Ще ги сортираме по-нататък в по-безопасна среда.

Станахме от столовете си, а Коуди потупа по главата мъртвия и замръзнал в стоманата клиент на банката, стоварил се до стената на тази стаичка. Докато излизаха, Ейбрахам постави нещо на бюрото.

— За теб.

Пистолет.

— Не съм добър с…

Спрях. Изглеждаше ми познат. Пистолетът… който баща ми взе.

— Намерих го в отломките до баща ти — обясни ми Ейбрахам. — Трансферсията е превърнала дръжката в метал, но повечето от частите са си били от хубава стомана. Махнах магазина и почистих патронника, а плъзгачът и спусъкът още си работят, както се очаква. Не бих му се доверил, преди да му направя пълно прострелване в базата, но има големи изгледи все още да стреля надеждно.

Взех пистолета. Това оръжие уби баща ми. Струваше ми се нередно да го държа.

Доколкото знаех обаче, това бе и единственото оръжие, наранило Стоманеното сърце.

— Не знаем дали нещо, свързано с оръжието, е направило възможно Стоманеното сърце да бъде ранен — продължи Ейбрахам. — Стори ми се, че ще си струва да го изровя. Ще го разглобя, ще го почистя за теб и ще проверя патроните. Може все още да ги бива, при все че е вероятно да се наложи да сменим барута, ако гилзите не са го изолирали от трансферсията. Ако всичко е наред, можеш да го носиш. Ако ти се предостави възможност, можеш да опиташ да го застреляш с него.

Кимнах в знак на благодарност, после изтичах да взема една торба и да изнеса моята част от намереното от нас.

— Звукът на гайдата е най-величественият звук, който сте чували — обясни Коуди с бурни жестове, докато вървяхме по коридора към укритието. — Мелодично съчетание от сила, крехкост и чудо.

— Звучи като натъпкани в миксера умиращи котки — каза ми Тиа.

Коуди погледна тъжно.

— Да, и прелестна е тази мелодия, девойко.

— Чакай малко — спрях го аз и вдигнах пръст. — Тези гайди. За да бъдат направени… ти какво каза? Само трябвало да убиеш някой мъничък дракон, а те били напълно истински и въобще не били митологични — и до днес живеели в Шотландските планини.

— Да — потвърди Коуди. — Важното е да намериш някой малък. Големите са твърде опасни, нали така, а и от пикочния им мехур не можеш да направиш добра гайда. Но трябва ти да го убиеш, разбираш ли. Гайдарят трябва да е убил своя дракон. Това е част от обичая.

— След това — продължих аз — трябвало да отрежеш пикочния мехур и да поставиш… какво беше?

— Резбовани рога от еднорог, за да направиш свирките — каза Коуди. — Имам предвид, можеш да използваш нещо по-малко недостъпно, като слонова кост. Но ако ще бъдеш пурист, трябва да са рога от еднорог.

— Възхитително — изкоментира Тиа.

— Величествена дума — рече Коуди. — Разбира се, тя е шотландска. Идва от деликатността, на която се възхищаваме; в нея сричката Дел идва от Дал Риата, древното и могъщо кралство от шотландските легенди. Да, мисля, че една от великите песни за гайда е от онова време. Abharsair e d’a chois e na Dun Eideann.

— Аб… ха… какво? — попитах аз.

— Abharsair e d’a chois e na Dun Eideann — повтори Коуди. — Нежно и поетично име, което не може да се преведе на английски…

— На шотландския келтски диалект означава Дяволът слезе в Единбург — каза Тиа и се наведе към мен, но говореше достатъчно високо, та Коуди да може да чува.

По изключение Коуди не можа да каже нищо.

— Говориш шотландския келтски, момиче?

— Не — отвърна му Тиа. — Потърсих го последния път, когато разказваше това.

— Хъм… намери ли го?

— Да. Въпреки че твоят превод е съмнителен.

— Хайде сега. Винаги съм твърдял, че си умница, девойче. Наистина.

Той се прокашля в ръка.

— О, виж ти. В базата сме. Ще разкажа историята по-нататък.

Другите бяха стигнали до скривалището малко по-рано и Коуди препусна да ги види, а после тръгна след Меган към тунела.

Тиа поклати глава, след това тръгна с мен към тунела. Вървях последен и проверявах дали вървите и кабелите, които прикриваха входа, са си на мястото. Включих скритите сензори за движение, които щяха да ни предупредят, ако някой дойдеше, и пропълзях навътре.

— … просто не знам, Проф — говореше Ейбрахам с тихия си глас. — Просто не знам.

Двамата изминаха обратния път в тих разговор отпред. Бях опитал да ги доближа, за да ги чувам, но Тиа многозначително постави ръка на рамото ми и ме дръпна назад.

— Е? — попита Меган и скръсти ръце, докато всичките се събирахме около масата. — Какво става?

— Ейбрахам не харесва как се разпространяват слуховете — обясни Проф.

— Изглежда, че обществото приема историята ни за Светлина — каза Ейбрахам. — Уплашени са, а от удара ни срещу електроцентралата имаше ефект — има режим на електричеството из целия град. Както и да е, не виждам доказателство, че Стоманеното сърце е повярвал. Правоприлагането прочиства долните улици. Повелителя на нощта снове из града. От информаторите чувам само, че Стоманеното сърце търси група бунтовници, а не Епичен съперник.

— Значи удряме отново силно — каза Коуди, скръсти ръце и се облегна на стената до тунела. — Убиваме още няколко Епични.

— Не — възразих аз и си спомних разговора с Проф. — Трябва да бъдем по-съсредоточени. Не можем просто да премахваме случайни Епични; трябва да мислим като някой, който опитва да завладее града.

Проф кимна.

— Всеки наш удар, при който Светлина не излиза на открито, ще направи Стоманеното сърце по-подозрителен.

— Отказваме ли се? — попита Меган, а в гласа й се долавяше отсянка на нетърпение, въпреки че очевидно опитваше да я прикрие.

— Съвсем не — отговори Проф. — Може би все пак ще реша, че трябва да се оттеглим — ако не сме достатъчно уверени за слабото място на Стоманеното сърце, мога да направя точно така. Все още не сме стигнали дотам. Ще продължим с този план, но трябва да направим нещо голямо, за предпочитане — съчетано с появата на Светлина. Трябва да притиснем Стоманеното сърце максимално здраво и да предизвикаме гнева му. Да го заставим да излезе.

— И как ще направим това? — поинтересува се Тиа.

— Време е да убием Конфлукс — съобщи Проф. — И да унищожим Правоприлагането.

27.

Конфлукс.

В много отношения той беше гръбнакът на управлението на Стоманеното сърце. Мистериозна фигура, дори при съпоставяне с такива като Зарево и Повелителя на нощта.

Нямах хубави снимки на Конфлукс. Няколкото, за които платих скъпо, бяха размазани и неточни. Дори не можех да знам дали е истински.

Микробусът подскачаше, докато се движеше из тъмните улици на Нюкаго; вътре беше задушно. Седях на мястото до шофьора, а Меган караше. Коуди и Ейбрахам бяха отзад. Проф се движеше отпред с друга кола, а Тиа ни осигуряваше подкрепа от базата и следеше показанията на камерите от улиците. Денят бе студен, а отоплението във возилото ни не работеше — Ейбрахам така и не се накани да го поправи.

През ума ми минаваха думите на Проф. Обмисляли сме да ударим Конфлукс по-рано, но отхвърлихме идеята, понеже смятахме, че ще бъде твърде опасно. Все още разполагаме с плановете оттогава. Сега е не по-малко опасно, но сме се хванали сериозно. Няма причина да не продължаваме.

Беше ли Конфлукс истински? Инстинктът ми казваше, че е. Точно както уликите сочеха, че Зарево е измислица, уликите около Конфлукс водеха до заключението, че има нещо. Могъщ, но уязвим Епичен.

Стоманеното сърце разкарва Конфлукс нагоре-надолу — обясни Проф — и никога не го оставя задълго на едно място. Но в придвижванията му има някакъв модел. Често използва бронирана лимузина с шестима телохранители и ескорт от два мотоциклета. Ако следим за това и чакаме да използва този конвой за придвижване, можем да го ударим на улицата в движение.

Уликите. Дори и с електроцентралите Стоманеното сърце нямаше достатъчно електричество, за да захранва града, и все пак някак си произвеждаше тези батерии. Бронираните единици не носеха със себе си източници на енергия, не носеха и много от хеликоптерите. Фактът, че ги зареждаха високопоставени служители на Правоприлагането, не бе кой знае каква тайна. Всички го знаеха.

Той беше насреща. Надарител, умеещ да създава енергия във форма, в която тя може да задвижва превозни средства, да зарежда горивни клетки, дори да осветява голям дял от града. Тази сила бе страховита, но не повече от възможностите на Повелителя на нощта или Стоманеното сърце. Най-могъщите Епични определяха свой собствен мащаб на силата.

Микробусът подскочи и аз стиснах пушката — ниско долу, спуснат предпазител, цевта насочена надолу и към вратата. Скрита от погледа, но удобна. За всеки случай.

Тиа беше забелязала точния вид конвой днес и се понесохме. Меган ни караше към място, на което пътят ни щеше да се засече с лимузината на Конфлукс. Очите й бяха типично напрегнати, при все че днес у нея имаше и още нещо особено. Не страх. Просто… притеснение може би?

— Не си на мнение, че трябва да го правим, нали? — попитах я аз.

— Мисля, че бях ясна — отвърна Меган с равен глас, загледана напред. — Стоманеното сърце не бива да пада.

— Говоря за Конфлукс в конкретния случай — обясних аз. — Нервна си. Обикновено не си нервна.

— Просто не смятам, че знаем достатъчно за него — отговори тя. — Не бива да удряме Епичен, на когото нямаме дори и снимки.

— Но ти си нервна.

Тя караше, очите й гледаха напред, ръцете бяха здраво върху кормилото.

— Всичко е наред — продължих аз. — Чувствам се като тухла, направена от овесена каша.

Тя ме изгледа, а челото й се сви нагоре. Кабината на микробуса утихна. После Меган започна да се смее.

— Не, не — казах й аз. — Има смисъл! Слушай. Предполага се, че тухлата е здрава, нали? Но ако една тайно е била направена от овесена каша, а останалите тухли не са го знаели, тя ще си стои и ще се притеснява, че ще бъде слаба, а останалите са силни. Като я поставят в стената, ще се смачка, разбираш ли; може би част от овесената й каша ще се смеси с веществото, което слагат между тухлите.

Меган се смееше още по-силно, толкова силно, че всъщност се задъхваше. Опитах да продължа с обяснението, но се усетих как се усмихвам. Не мисля, че я бях чувал да се смее, наистина да се смее. Не да се изхилва, не да разделя устни в кисела насмешка, а наистина да се смее. Когато се овладя, беше почти просълзена. Май извадихме късмет, че не се разби в някой стълб или нещо подобно.

— Дейвид — каза ми тя между издишванията, — смятам, че това е най-смешното нещо, което съм чувала някой да казва. Най-чудатото, най-безочливо смешното нещо.

— А…

— Искрите да го отнесат — рече тя и изпуфтя. — Имах нужда от това.

— Наистина?

Тя кимна.

— Можем ли да… сметнем, че съм го казал затова?

Тя ме погледна, усмихната, с искрящи очи. Напрежението все още беше там, но се беше отдръпнало малко.

— Разбира се — отвърна ми тя. — Искам да кажа, лошите каламбури са нещо като изкуство, нали? Тогава защо не и лошите метафори?

— Точно така.

— А ако те са изкуство, то ти си истински майстор на живописта.

— Всъщност — продължих аз, — това няма да свърши работа, разбираш ли, понеже метафората е твърде смислена. Трябва да бъда асът-авиатор или нещо такова.

Вирнах глава.

— Всъщност, и това съдържа малко смисъл.

Искрите да го вземат, трудно беше и да го правиш преднамерено зле. Намирах, че това е несъмнено несправедливо.

— Наред ли сте? — произнесе Коуди в ушите ни. Задната част на микробуса беше отделена от кабината с метална преграда, като в сервизен автомобил. В преградата имаше малко прозорче, но Коуди предпочиташе да използва мобилните за комуникация.

— Наред сме — отговори Меган. — Имахме абстрактна дискусия за лингвистичния паралелизъм.

— Нямаше да ти е интересно — добавих аз. — Няма въвлечени шотландци.

— Всъщност — започна Коуди, — древният език на моята родина…

Меган и аз се спогледахме, после и двамата многозначително се пресегнахме към мобилните си телефони и прекъснахме Коуди.

— Дай ми да разбера като свърши, Ейбрахам — казах аз в моя.

Ейбрахам въздъхна на другия край на линията.

— Искаш ли да си сменим местата? Със сигурност би ми харесало да мога да изключа звука на Коуди точно сега. За съжаление е трудно, когато той седи до теб.

Подсмихнах се, после погледнах Меган. Тя все още се усмихваше. Като я гледах как се усмихва, чувствах се тъй, сякаш съм направил нещо велико.

— Меган — изрече Тиа в ушите ни, — продължавай точно както досега. Конвоят напредва по улицата без отклонения. Би трябвало да се засечете след още петнадесетина минути.

— Разбрано.

Навън уличните лампи премигнаха, както и осветлението в един жилищен комплекс, който подминахме. Още веднъж по-ниско напрежение на тока.

Все още нямаше никакви грабежи. Правоприлагането обикаляше из улиците, а и хората бяха твърде уплашени. Докато минавахме през една пресечка, видях голямо поделение бронирани машини да се движат с грохот по пряката. Около четири метра високи, оръжията им не бяха нищо повече от картечни дула, бойните машини бяха съпровождани от пет човека — ядро от Правоприлагането. Един от войниците носеше отличаващо се енергийно оръжие, оцветено в яркочервено като предупреждение. Няколко изстрела от него можеха да изравнят със земята сграда.

— Винаги съм искал да управлявам машина в едно от тези подразделения — казах аз, докато преминавахме.

— Не е много забавно — отзова се Меган.

— Правила си го? — изненадано я попитах аз.

— Да. Отвътре са задушни и реагират много бавно.

Тя се подвоуми.

— Ще призная, че дивата самозабравена стрелба с двете ротативни оръдия може да бъде доста удовлетворяваща по един първичен начин.

— Все ще те убедим да оставиш тия пищови.

— Няма начин — пресече ме тя, пресегна се и потупа кобура си под мишницата. — Ами ако попадна в близък бой?

— Тогава удряш с приклада на пушката — отговорих аз. — Ако са твърде далеч за това, то винаги е по-добре да имаш пушка, с която да можеш наистина да удряш.

Тя ме погледна безизразно, докато караше.

— Пушките губят твърде много време. Не са достатъчно… спонтанни.

— Това идва от жената, която се жалва, когато хората импровизират.

— Жалвам се, когато импровизираш ти — уточни тя. — Различно е от това да импровизирам аз. Освен това не всички пистолети са неточни. Стрелял ли си някога с МТ 318?

— Хубаво оръжие — съгласих се аз. — Ако трябва да нося пистолет, ще имам предвид МТ. Проблемът е, че е твърде слаб — със същия успех можеш да хвърляш куршумите по някого. Толкова ще го нараниш и с този пистолет.

— Ако си добър стрелец, няма значение каква е силата на оръжието.

— Ако си добър стрелец — тържествено произнесох аз и вдигнах ръка към гърдите си — вероятно вече използваш пушка.

Тя изпуфтя.

— А какъв пистолет би си взел, ако можеш да избираш?

— Дженингс калибър 44.

— Спитфайър? — невярващо ме попита тя. — Стрелят приблизително толкова точно, колкото ако хвърлиш шепа куршуми в огъня.

— Така е. Но ако използвам пистолет, това значи, че някой е точно пред мен. Може и да нямам шанса за втори изстрел, тъй че искам да го улуча бързо. В този момент точността няма значение, понеже така и така другият е близко.

Меган само завъртя очи и поклати глава.

— Безнадежден си. Осланяш се на предположения. С пистолета можеш да си точен колкото и с пушката, а можеш и да го използваш на по-близки разстояния. Всъщност, понеже е по-трудно, наистина опитните хора си служат с пистолет. Всеки слонце може да уцели с пушка.

— Ти не каза това.

— Казах го, а и карам, тъй че нека решим, че спорът е приключил.

— Но… това няма смисъл!

— Не е необходимо да има — отговори тя. — То е тухла, направена от овесена каша.

— Знаете ли — обади се Тиа в ушите ни, — вие двамата можете просто да носите пистолет и пушка.

— Не това е проблемът — произнесох аз заедно с Меган. — Ти не разбираш.

— Както и да е — отвърна Тиа. Можех да я чуя как отпива кола. — Десет минути.

От тона й се разбираше, че е отегчена от споровете ни. Тя обаче не можеше да види, че и двамата се усмихваме.

Искрите да го вземат, харесвам това момиче, мислех си аз, докато гледах Меган. Тя явно смяташе, че е спечелила спора.

Чукнах бутона за пълно изключване на звука на моя мобилен. Чух се да казвам:

— Извинявай.

Меган повдигна едната си вежда към мен.

— Че направих това на Възмездителите — обясних аз. — Че заради мен всичко се разви по-различно, отколкото ти го искаше. Че ви въвлякох в това.

Тя сви рамене, после също почука по бутона си за изключване на звука.

— Преглътнала съм го.

— Какво се промени?

— Излиза, че твърде много те харесвам, за да те ненавиждам, Колене.

Тя ме изгледа.

— Не си го набивай в главата.

Не се притеснявах за главата си. От друга страна, сърцето ми беше нещо различно. Заля ме вълна от шок. Тя наистина ли каза това?

Преди да мога да се разнежа твърде обаче, мобилният ми телефон просветна. Проф опитваше да се свърже с нас. Чукнах го с бързо движение.

— Вие двамата, стойте включени — каза ни той. Звучеше малко подозрително. — Поддържайте линията свързана.

— Тъй вярно — отвърнах незабавно аз.

— Осем минути — поясни Тиа. — Конвоят зави наляво към „Фриуонтън“. Завийте надясно на следващата пресечка, за да продължите за прихващане.

Меган се съсредоточи върху шофирането, а аз няколко пъти прегледах плана в ума си — за да не се съсредоточавам твърде много върху нея.

Ще направим това просто, каза Проф. Без никакви прищевки. Конфлукс е уязвим. Той е интригант, организатор, той дърпа конците, но няма сили, които да го защитават. Доближаваме се плътно до кавалкадата и Ейбрахам използва търсача, за да установи дали в колата наистина има могъщ Епичен. Микробусът се изпречва пред конвоя; отваряме задните врати, където стои Коуди, облечен в костюм. Коуди вдига ръце; Ейбрахам стреля с електромагнитното оръдие иззад него. Надяваме се, че в бъркотията ще изглежда, сякаш е изстрелял заряда с ръката си. Удряме цялата лимузина, не оставяме нищо освен сгурия, а после изчезваме. Оцелелите телохранители на мотоциклети могат да разнесат историята.

Щеше да стане. Да се надяваме. Без Конфлукс, който да дава способността си на високопоставените служители в Правоприлагането, бронетанковите части, енергийните оръжия и хеликоптерите щяха да спрат да работят. Горивните клетки щяха да се изтощят, а градът да остане без електричество.

— Приближаваме се — тихо произнесе Тиа. — Лимузината свива надясно по улица „Бийгъл“. Проф, използвай бета формацията; уверена съм, че отиват в горната част на града, а това значи, че ще излязат на улица „Фингър“. Меган, все още си по план.

— Готово — обади се Проф. — Бях се насочил натам.

Минахме покрай изоставен парк от старото време. Познаваше се по замръзналите бурени и паднали клони, превърнати в стомана. Само мъртвите растения се бяха изменили — Стоманеното сърце не можеше да влияе на живите същества. Всъщност, ударите му не влияеха твърде много върху нещата в близост до живо тяло. Дрехите на човек често не се променяха, за разлика от земята под него.

Тази странност беше често срещана при Епическите сили; това бе едно от неразбираемите от научна гледна точка неща. От позицията на науката мъртвото и живото тяло можеха да са много подобни. Мъртвото обаче можеше да бъде засегнато от множество от по-необичайните Епически сили, а живото — не.

Дъхът ми запоти прозореца, докато минавахме край игрището — вече не безопасно място за игра. Сега плевелите представляваха нащърбени парчета метал. Стоманата на Стоманеното сърце не ръждясваше, но можеше да се чупи и да оставя остри ръбове.

— Окей — обади се Проф след няколко минути. — На място съм. Катеря се по външната страна на постройката. Меган, искам да ми повториш алтернативните ни планове.

— Нищо няма да тръгне наопаки — отвърна тя; гласът й прозвуча едновременно до мен и в слушалката на ухото ми.

— Винаги нещо тръгва наопаки — възрази Проф. Можех да го чуя как пъхти, докато се катери, при все че имаше граватонен колан като помощно средство. — Алтернативните планове.

— Ако ти или Тиа наредите — започна Меган, — ние се изтегляме и се разделяме. Ти ще отвлечеш вниманието. Ние, четиримата от микробуса, ще се разделим на две групи и ще тръгнем в противоположни направления към сборен пункт гама.

— Ей това не го разбирам — включих се аз. — Как точно ще тръгнем в различни посоки? Имаме само един микробус.

— О, тук отзад имаме малка изненада, момко — намеси се Коуди; бях му включил звука, когато направих същото за Проф и за останалите. — Всъщност се надявам нещо да се прецака. Някак си ми се ще да го използвам.

— Никога не се надявай нещо да не е наред — каза Тиа.

— Но винаги го очаквай — добави Проф.

— Параноичен си, старче — каза му Тиа.

— Съвсем вярно — потвърди Проф със заглъхнал глас, вероятно приклекнал до ракетната си установка. Предполагах, че ще поставят Коуди на тази позиция със снайперска пушка, но Проф заяви, че предпочита да има нещо по-сериозно, щом Правоприлагането може да е замесено. Диамант щеше да се гордее.

— Приближаваш, Меган — каза Тиа. — Ще бъдеш редом с тях след още няколко минути. Поддържай скоростта си; лимузината кара по-бързо от обичайното.

— Подозират ли нещо? — попита Коуди.

— Щяха да са глупаци, ако не подозираха — тихо обясни Ейбрахам. — Бих казал, че тези дни Конфлукс ще вземе допълнителни мерки.

— Струва си риска — добави Проф. — Просто внимавайте.

Кимнах. При повсеместни спирания на тока в града, дезорганизирането на Правоприлагането щеше да хвърли Нюкаго в безредие. Това щеше да принуди Стоманеното сърце да излезе на преден план и с твърда ръка да предотврати грабежите или бунтовете. Това щеше да означава да се покаже по един или друг начин.

— Никога не се бои да се сражава с други Епични — изрекох аз.

— За какво говориш? — попита Проф.

— Стоманеното сърце. Ще застане срещу други Епични без никакъв проблем. Но не обича да потушава бунтове лично. Винаги използва Правоприлагането. Предположихме, че е защото не му се занимава, но ако е нещо повече? Ами ако го е страх от кръстосания огън?

— Кого това? — попита Ейбрахам.

— Не, не е Епичен. Просто ми хрумна — ако Стоманеното сърце се бои да не го уцелят случайно? Ако това е слабостта му? Баща ми го рани, но не се беше прицелил в него. Ами ако може да бъде засегнат, само ако куршумът е бил предназначен за някой друг?

— Възможно — каза Тиа.

— Трябва да останем съсредоточени — отговори Проф. — Дейвид, остави идеята настрана засега. Ще се върнем към нея.

Беше прав. Позволявах си да се разсейвам, като заек, който решава математически задачи, вместо да се оглежда за лисици.

И все пак… Ако съм прав, единоборството въобще няма да го застрашава. Изправял се е безнаказано срещу други Епични. Явно се страхува от голяма битка, в която хвърчат куршуми. В това имаше смисъл. Беше просто, но повечето слаби места на Епичните бяха прости.

— Забави съвсем малко — тихо каза Тиа.

Меган го направи.

— Ето ги…

Лъскава черна кола излезе на тъмната улица пред нас и тръгна в същата посока. От двете й страни се движеха два мотоциклета — добра, но не извънредно силна охрана. От първоначалния план на Възмездителите да ударят Конфлукс знаехме, че този конвой вероятно е неговият. Все пак щяхме да използваме търсача, за да се уверим.

Продължихме след лимузината. Бях впечатлен; въпреки че не знаеха накъде отива лимузината, Тиа и Меган го бяха изчислили така, че колата излезе на нашата улица, а не обратното. По този начин щяхме да изглеждаме много по-малко подозрителни.

Работата ми беше да си държа очите отворени и, ако нещата тръгнат зле, да отвръщам на стрелбата, тъй че Меган да може да кара. Извадих малък бинокъл от джоба си, наведох се, погледнах и проучих лимузината пред нас.

— Е? — попита Проф в ухото ми.

— Изглежда добре — отговорих аз.

— Ще се изравня с тях на следващия светофар — каза Меган. — Ще изглежда естествено. Имай готовност, Ейбрахам.

Пъхнах бинокъла в джоба си и опитах да изглеждам безгрижен. Следващият светофар даваше зелено, когато го стигнахме, и Меган продължи да кара на безопасно разстояние след лимузината. Светофарът след него обаче светна червено преди лимузината да го достигне.

Изравнихме се бавно с лимузината — откъм лявата й страна.

— Със сигурност има Епичен — обади се Ейбрахам от задната част на микробуса ни. Шепнеше тихо. — Могъщ. Много силен. Търсачът се фокусира. След секунда ще знам повече.

Един от мотоциклетистите ни погледна. Носеше каска на Правоприлагането и преметнат на гърба картечен пистолет. Опитах да надзърна през прозорците на лимузината и да доловя нещо от Конфлукс. Винаги се бях чудил как ли изглежда.

Не можех да виждам през оцветеното задно стъкло. Когато се придвижихме напред обаче, видях някой да седи до шофьора. Смътно позната ми жена. Тя срещна погледа ми, но се обърна настрана.

Делови костюм, късо подстригана черна коса над ушите. Тя беше асистентът на Повелителя на нощта, жената, която беше с него при Диамант. Вероятно беше връзка с Правоприлагането; беше разумно да бъде в лимузината.

Все пак нещо ме направи подозрителен. Тя ме погледна в очите; би трябвало да ме е познала. Може би… ме е познала, но не е била изненадана да ме види.

Тръгнахме — светна зелено — и усетих как ме пробожда тревогата.

— Проф, мисля, че е капан.

В този момент лично Повелителя на нощта политна през покрива на лимузината, широко разперил ръце, а от пръстите му в нощта се протягаха черти от тъмнота.

28.

Повечето хора не са виждали Висш Епичен в славата му. Така казваме, когато те призоват силите си наистина — когато мощта им расте, а чувствата им са разпалени до гняв и бяс.

Около тях има сияние. Въздухът става парлив, все едно се е изпълнил с електричество. Биенето на сърцето замира. Вятърът сдържа диханието си. Издигането на Повелителя на нощта беше третият път, в който виждах нещо подобно.

Бе облечен в нощ, и около него се гърчеше и извиваше чернота. Лицето му беше бледо, прозрачно, но очите блестяха, а устните бяха опнати от презрение и омраза. Презрението на божество, което едва търпи дори и своите съюзници. Беше дошъл да убива.

Вдигнах поглед към него и усетих, че съм ужасѐн.

— Злочестие!

Меган изруга, стовари крак върху газта и извъртя микробуса настрана, докато от Повелителя на нощта към нас се нахвърляха сенки. Движеха се като призрачни пръсти.

— Прекратявайте! — извика Тиа. — Измъквайте се оттам!

Нямаше време. Повелителя на нощта се носеше из въздуха и не обръщаше внимание на неща като вятъра и гравитацията. Летеше като призрак пред колата си и право към нас. Въпреки това той не беше истинската опасност — истинската опасност бяха пипалата от чернота. Микробусът не можеше да им избяга; имаше десетки.

Избутах настрана страха си и вдигнах пушката. Около мен микробусът дрънчеше и подскачаше. Наоколо се издигаха лентички мрак и се усукваха около возилото.

Идиот, казах си аз. Хвърлих пушката и спуснах ръка в джоба на якето си. Фенерчето! Извадих го паникьосан и го включих право в лицето на Повелителя на нощта, докато той се носеше край прозореца ми. Летеше с главата напред, все едно плуваше във въздуха.

Реакцията бе незабавна. Въпреки че фенерчето излъчваше малко видима за мен светлина, лицето на Повелителя на нощта веднага загуби безтелесността си. Очите му спряха да блестят, а сенките около главата му изчезнаха. Лъчът невидима светлина проби тъмните пипала като лазерен лъч през гъста плетка.

На ултравиолетовата светлина лицето на Повелителя на нощта не изглеждаше божествено. Изглеждаше крехко, човешко и много, много изненадано. Помъчих се да вдигна пушката, за да стрелям по него, но оръжието ми бе твърде неудобно, а пък пистолетът на баща ми беше привързан под мишницата, където не можех да го достигна, докато държах фенера.

Повелителя на нощта ме изгледа за около един удар на сърцето с разширени от уплаха очи. После избяга на мига и се изниза странично от микробуса. Не бях сигурен, но изглеждаше, че губи височина, докато светех върху него, все едно всичките му сили се изчерпваха.

Изчезна по една пряка и движещите се около микробуса сенки изчезнаха заедно с него. Имах чувството, че няма да се върне скоро, не и след уплахата, която току-що му причиних.

Около нас избухна стрелба от картечни пистолети; куршумите засипваха страната на микробуса с метални прозвънявания. Изругах и се наведох, когато прозорецът ми се натроши. Мотоциклетистите бяха открили огън. Въпреки че бях приклекнал ниско, можах да видя ужасяващата гледка — лъскав черен коптер на Правоприлагането се издигаше иззад търговските сгради пред нас.

— Злочестие, Тиа! — изкрещя Меган и завъртя кормилото. — Как изпусна това?

— Не знам — отвърна Тиа. — Аз…

През небето пропълзя следвано от дълга димна следа кълбо светлина и експлодира в страната на хеликоптера. Той се наклони във въздуха, пламъците го обхванаха от едната страна, из небето се разхвърчаха парчета.

Роторите се забавиха и машината започна да пада.

Ракетна установка, схванах аз. Проф.

— Без паника.

Гласът на Проф бе стабилен.

— Можем да се оправим с това. Коуди, Ейбрахам, готови за разделянето.

— Проф! — обади се Ейбрахам. — Мисля, че ти…

— Още четири хеликоптера идват! — намеси се Тиа. — Явно са ги крили из складовете по целия път на лимузината. Не са знаели къде ще ги ударим; онзи просто е бил най-близкият. Аз… Меган, какво правиш?

Хеликоптерът беше извън контрол. От едната му страна бълваше пушек, описваше разкривена окръжност и слизаше към улицата право пред нас. Меган не обръщаше; засили скоростта, наведе се над волана и подкара микробуса с отчаяна, луда бързина точно към мястото, където щеше да се удари хеликоптерът.

Напрегнах се, отпуснах се назад в седалката и паникьосано сграбчих вратата откъм себе си. Тя беше полудяла!

Нямаше време за възражения. Засипваха ни куршуми, улиците се виждаха като размазано петно, Меган караше право под хеликоптера, когато той се разби на улицата с достатъчна сила, за да разтърси земята под нас.

Нещо разпори покрива на микробуса с ужасното скърцане на метал в метал и ние се завъртяхме настрана, ударихме се в стената на някаква тухлена сграда и остъргахме в нея моята страна на колата. Шум, хаос, искри. Вратата ми се откачи. Тухлите се удряха в стоманата само на сантиметри от мен. Сякаш продължаваше безкрайно.

После, секунда по-късно, микробусът спря. Разтреперан, поех дълбоко дъх. Бях засипан с парченца от предното стъкло; прозорецът се беше строшил.

Меган седеше задъхана в шофьорската седалка — с щура усмивка на лицето и широко отворени очи.

— Злочестие! — произнесох аз и погледнах в нейното странично огледало към горящия хеликоптер отзад. Беше ударил улицата точно след като минахме под него и бе блокирал мотористите и преследването.

— Злочестие, Меган! Това беше страхотно!

Усмивката й се разтегна.

— Вие двамата отзад добре ли сте? — викна тя и надзърна през прозорчето в задната част на микробуса.

— Все едно съм бил в центрофуга — оплака се Коуди и простена. — Струва ми се, че шотландецът се е стекъл в краката ми, а американецът се е изкачил при ушите ми.

— Проф — обади се Ейбрахам. — Търсачът ми все още беше включен, когато Повелителя на нощта избяга, и беше фокусиран да локализира Епични. Разчитанията ми бяха объркващи, но в тази лимузина има още един Епичен. Може би трети. В това няма смисъл…

— Не, има — прекъсна го Меган, бързо отвори вратата откъм себе си и скокна на улицата. — Те наистина превозват Конфлукс; не са знаели дали ще ударим. Просто са искали да са готови, ако го направим. Той е в тази кола. Ти усещаш това, Ейбрахам. Може би трети, по-дребен Епичен като още една мярка за сигурност.

Забързано се пресегнах, за да разкопчая предпазния колан, после осъзнах, че дясната му половина е била откъсната, докато сме обърсвали стената. Потреперих, после изхвърчах от микробуса откъм страната на Меган.

— Я вие четиримата побързайте — нареди Проф. Чух как откъм неговия край на линията набира мощност двигател. — Другите хеликоптери почти са ви достигнали, а моторите ще ви обкръжат.

— Наблюдавам ги — обади се Тиа. — Може би разполагате с около минута.

— Къде е Повелителя на нощта? — попита Проф.

— Дейвид го подплаши с фенерчето — обясни Меган, отиде до задницата на микробуса и отвори вратите.

— Добра работа — изкоментира Проф.

Ухилих се доволно, щом стигнах задницата на микробуса. Бях точно навреме, за да видя как вътре Коуди и Ейбрахам смъкват капака на грамаден сандък. Не ги бях забелязал да товарят колата — станало е в хангара.

Коуди носеше тъмнозелено яке и очила — създадената от нас униформа за Светлина. Очите ми бяха привлечени от нещата в сандъка — три лъскави зелени мотоциклета.

— Моторите от магазина на Диамант! — възкликнах аз и ги посочих. — Вие сте ги купили!

— Купили сме ги я! — отвърна Ейбрахам и прекара ръка по гладката тъмнозелена украса на единия от моторите. — Нямаше да стане да допусна машини като тези да ни се изплъзнат.

— Но… ти ми каза не!

Ейбрахам се засмя.

— Чувал съм как караш, Дейвид.

Избута някаква рампа от буса и дотътри един от моторите до Меган. Тя седна и запали двигателя. Монтирани отстрани на колелата малки кръгове сияеха яркозелено. Бях ги забелязал при Диамант.

Граватонични приспособления, мина ми през ума. Може би за да направят колелата по-леки? Граватониката не можеше да застави нещата да летят; използваше се да намали отката или да направи тежки предмети по-лесни за носене.

Ейбрахам дотъркаля следващия мотор.

— Ти щеше да караш един, Дейвид — каза Коуди и забързано заприбира неща от задницата на колата, сред тях и търсача. — Някой обаче повреди микробуса.

— Така и така нямаше да избяга на хеликоптерите — отвърна Меган. — Двама от нас ще трябва да се движат тандем.

— Ще взема Дейвид на моя — заяви Коуди. — Хващай тая торба, момко. Къде са каските?

— Бързо! — с напрегнат глас възкликна Тиа.

Скокнах да взема посочената от Коуди торба. Беше тежка.

— Мога да карам! — казах аз.

Меган ме изгледа, както си нахлупваше шлема.

— Отнесе два знака, докато опитваше да завиеш покрай един ъгъл.

— Бяха малки! — възразих аз, преметнах през рамо торбата и се завтекох към машината на Коуди. — А и бях доста напрегнат!

— Вярно? — попита Меган. — Колкото сме ние сега?

Запънах се. Ха сега. Сам си го докарах, нали?

Коуди и Ейбрахам запалиха моторите си. Имаше само три каски. Не поисках — надявах се якето ми да е достатъчно.

Преди да достигна Коуди, чух тупкащите звуци на хеликоптер над себе си. От една от преките излезе брониран микробус на Правоприлагането; в картечния купол на покрива имаше човек. Той откри огън.

— Злочестие! — каза Коуди и бързо подкара мотоциклета си, докато куршумите се забиваха в земята около него. Върнах се при останките на нашия микробус.

— Скачай — изкрещя ми Меган; тя беше най-близко. — Сега!

Наведох се и изтърчах до мотора й, хвърлих се зад нея и я стиснах през кръста, докато тя подгряваше двигателя. Изнесохме се и полетяхме по тясна уличка, тъкмо когато моторите на Правоприлагането се появиха с рев от друга пряка.

Изгубихме Коуди и Ейбрахам мигновено. Бях прегърнал плътно Меган — признавам си, че ми се щеше да можех да го направя при по-нормални обстоятелства. Чантата на Коуди ме удряше по гърба.

Оставих си пушката в буса, досетих се и ми стана чоглаво. Не бях обърнал внимание в паниката си да взема торбата на Коуди и да се добера до някой мотор.

Почувствах се ужасно, все едно съм изоставил приятел.

Изхвърчахме от уличката, Меган сви по някаква тъмна градска улица и увеличи скоростта ни до невероятна степен. Вятърът духаше в лицето ми така силно, че трябваше да се сниша зад гърба й.

— Къде отиваме? — извиках аз.

За щастие все още разполагахме с мобилните телефони и безжичните устройства. Не можех да я чуя по естествения начин, но гласът й прозвуча в ухото ми.

— Имаме план! Пръсваме се в различни посоки и се събираме!

— Само дето вървиш в грешната посока — ядосано се обади Тиа. — Ейбрахам също!

— Къде е лимузината? — попита Ейбрахам; дори и с гласа му в ухото ми, трудно беше да го чуя през вятъра.

— Забравете лимузината — нареди Проф.

— Все още мога да се добера до Конфлукс — възрази Ейбрахам.

— Няма значение — продължи Проф.

— Но…

— Приключи — с рязък глас каза Проф. — Ние избягахме.

Избягахме.

Меган мина през бабунка, аз се раздрусах, но не се пусках. Щом разбрах какво има Проф предвид, главата ми се замая. Епичен, който наистина иска да победи Стоманеното сърце, не би избягал от Правоприлагането; би трябвало да може самичък да се оправи с няколко взвода от тях.

Побягвайки, ние показахме какви сме в действителност. Стоманеното сърце вече нямаше да застане лично срещу нас.

— Тогава искам да направя нещо — каза Ейбрахам — да го ударя, преди да се изнесем от града. Половината от Правоприлагането ще върви по петите ни. Лимузината е неохранявана, а аз имам няколко гранати.

— Джон, нека опита — намеси се Тиа. — Това така и така е провал. Поне можем да го направим да излезе скъпо на Стоманеното сърце.

Уличните лампи се бяха слели в петно. Можех да чуя моторите зад нас и рискувах да погледна през рамо. Злочестие!, рекох си аз. Бяха близо, а фаровете им осветяваха улицата.

— Въобще няма да го направиш — обясни Проф на Ейбрахам. — Правоприлагането е след теб.

— Ще ги отклоним от него — намесих се аз.

— Стой — прекъсна ме Меган. — Ние ще направим какво?

— Благодаря — рече Ейбрахам. — Срещаме се на Четвърта и „Нодел“; опитайте да отклоните вниманието от мен.

Меган опита да се обърне и да ме изгледа убийствено през отвора на каската си.

— Продължавай да караш! — настоятелно й казах аз.

— Слонце — отговори тя и взе следващия завой. Без да намали скоростта.

Изкрещях, сигурен, че сме мъртви. Машината слезе почти успоредно на земята и се плъзна покрай уличното платно, но граватониците отстрани засияха ярко и не ни оставиха да се преобърнем. Отчасти остъргахме, отчасти завихме покрай ъгъла, сякаш бяхме привързани за него.

Изправихме се и писъкът ми замря.

Зад нас гръмна взрив и стоманената улица се разтресе. Погледнах през рамо и вятърът шибна косата ми. Един от черните мотоциклети на Правоприлагането не бе успял да вземе бързо завоя и сега беше димяща развалина, забита в стената на стоманена сграда. Граватониката им май не беше добра като нашата, ако въобще имаха такава.

— Колко са? — попита Меган.

— Сега са трима. Не, стой, има още двама. Петима. Искри!

— Чудесно — измърмори Меган. — И как точно очакваш да отклоним огъня от Ейбрахам?

— Не знам. Импровизирай!

— Поставят барикади на близките улици — предупреди ни Тиа. — Джон, хеликоптер на Седемнадесета.

— Отивам натам.

— Какво правиш? — попитах аз.

— Опитвам да ви опазя живи, хлапета — отговори Проф.

— Искри — изруга Коуди. — Барикада на Осма. Минавам по уличката към „Марстън“.

— Не — предупреди го Тиа. — Опитват да те заставят да минеш оттам. Завий назад. Можеш да се измъкнеш към подземните улици по „Моултън“.

— Добре — отвърна Коуди.

Меган и аз излетяхме на широк път и секунда по-късно моторът на Ейбрахам обърса уличното платно от една пряка пред нас, почти паралелно на повърхността; граватониците не му дадоха да се преобърне. Беше впечатляващо; машината, обърната почти изцяло на едната си страна, колелата се въртят, а изотдолу извират искри. Граватоничните механизми убиваха инерцията, тъй че колелата можеха да се захванат за пътя и моторът да се изправи, но само след продължително плъзгане на една страна.

Обзалагам се, че мога да карам едно от тези чудеса, казах си аз. Не изглежда толкова трудно. Като да се подхлъзнеш на бананова кора при завой със скорост сто двадесет и осем километра в час. Фасулска работа.

Хвърлих поглед през рамо. Зад нас имаше поне дузина черни мотори, въпреки че се движехме твърде бързо, за да опитват да стрелят по нас. Всички трябваше да се съсредоточим върху шофирането. Може би това беше основната причина да се кара толкова бързо.

— Бронирана машина! — извика Тиа. — Право пред вас!

Едва можахме да реагираме, когато гигантска желязна машинария на два крака, четири метра и половина висока, изтрополя на улицата и откри огън с двете си ротативни оръдия. Куршумите удариха стената на стоманената сграда до нас и образуваха облак от искри. Държах главата ниско, а челюстта стисната, докато Меган натисна някаква ръчка по мотора и ни свали в дълго граватонично пързаляне, почти успоредно на настилката, за да минем под куршумите.

Вятърът ми сваляше якето, искрите ме заслепяваха. Едва можах да различа двата грамадни стоманени крака от двете ни страни, когато се шмугнахме между краката на машината. Меган изправи мотора с широко завъртане, щом свихме зад един ъгъл. Ейбрахам заобиколи бронираната машина, но моторът му изпускаше дим.

— Ударен съм — обясни той.

— Добре ли си? — разтревожено попита Тиа.

— Якето ме запази цял — измърмори Ейбрахам.

— Меган — тихо се обадих аз. — Той не изглежда добре.

Ейбрахам се забавяше и се държеше с една ръка за страната.

Тя го погледна, после бързо се обърна към улицата.

— Ейбрахам, като вземем следващия завой, искам да влезеш веднага в първата уличка. Ония са достатъчно назад от нас и може и да не видят. Аз ще продължа направо и ще ги привлека.

— Ще се запитат къде съм отишъл — възрази Ейбрахам. — Това…

— Направи го! — рязко каза Меган.

Той не спори повече. Взехме следващия ъгъл, но трябваше да забавим, за да не изпреварим Ейбрахам. Виждах, че от него капе кръв, а моторът му е обсипан с дупки от куршуми. Беше си чудо, че още се движи.

Като завихме, Ейбрахам сви и се стрелна надясно. Меган шибна мотора си и вятърът стана на вой, докато фучахме по тъмната улица. Рискувах да погледна назад и почти изпуснах чантата на Коуди, която се смъкна от рамото ми. За момент трябваше да отделя едната си ръка от Меган и да задържа чантата, от което загубих равновесие и за малко да се изтъркалям на улицата.

— Внимавай — каза ми Меган и изруга.

— Дадено — смутено й отвърнах аз. В този объркан миг ми се стори, че видях друг зелен мотор като нашия да ни следва плътно.

Отново погледнах. Моторите на Правоприлагането явно бяха захапали стръвта и вървяха след нас, а не след Ейбрахам. Фаровете им създаваха светлинна вълна на улицата, а каските им отразяваха лампите. Нямаше и следа от призрачния мотор, който ми се стори да съм видял.

— Искри — включи се Тиа. — Меган, издигат блокади навсякъде около вас, особено на местата, които водят към подземните улици. Явно са се досетили, че там ще опитаме да избягаме.

В далечината видях блясъка на експлозия в небето и още един хеликоптер започна да изпуска дим. Друг обаче се насочваше към нас — черна фигура с проблясващи светлинки на фона на тъмното небе.

Меган увеличи скоростта.

— Меган? — попита Тиа; гласът й беше пронизан от напрежение. — Насочила си се право към блокадата.

Меган не отговори. Както я бях обгърнал, можех да усетя как тялото й става все по-твърдо. Наведе се напред и от нея сякаш се понесе сила.

— Меган! — обадих се аз; забелязах светлините отпред, докато Правоприлагането поставяше блокадата си. Коли, бусове, камиони. Още дузина войници, механизирано поделение.

— МЕГАН! — изкрещях аз.

За момент като че потръпна, после изруга и ни отклони настрана, докато пушечната стрелба засипваше улицата наоколо. Прелетяхме по някаква уличка и стената беше на сантиметри от лакътя ми; после изскочихме на следващата улица и направихме дълъг завой, като хвърляхме искри при вземането на ъгъла.

— Измъкнах се — тихо простена Ейбрахам. — Зарязвам мотора. Мога да се добера до една от дупките. Не ме забелязаха, но някои от войниците дойдоха и започнаха да се мотаят по стълбата, след като минах.

— Искрите да го отнесат — измърмори Коуди. — Следиш ли радиообмена на Правоприлагането, Тиа?

— Да — отговори тя. — Объркани са. Смятат, че това е нападение над града в пълен мащаб. Проф продължава да сваля хеликоптери от небето, а всички ние се пръснахме в различни посоки. Правоприлагането явно смята, че се сражава с десетки, може би стотици въстаници.

— Добре — включи се и Проф. — Коуди, чист ли си?

— Още бягам на няколко мотора — каза той. — Сега правя пълен кръг.

Той замълча.

— Тиа, къде е лимузината? Още ли е на улицата?

— Носи се към двореца на Стоманеното сърце — отговори тя.

— И аз тръгвам натам — заяви Коуди. — Коя улица?

— Коуди… — намеси се Проф.

Огънят откъм гърба ме отклони от разговора им. Мернах мотоциклети; хората на тях държаха картечни пистолети и стреляха. Сега се движехме по-бавно; Меган ни бе отвела в беден квартал с по-тесни улици и ни прекарваше през много извивки и завои.

— Меган, това е опасно — каза Тиа. — Тук е пълно с улици без изход.

— Другият път пък е целият без изход — отвърна Меган. Явно се беше съвзела от помрачението, което за малко да я докара дотам да ни забие в блокадата.

— Ще ми бъде трудно да ви водя — каза Тиа. — Опитай да вземеш следващия завой надясно.

Меган взе да се насочва натам, но наближаващ мотор тръгна да ни пререже пътя; войникът ни засипваше с огън от картечния пистолет с една ръка. Меган изруга, забави, войникът се понесе към нас, после тя сви наляво по уличката. За малко да се блъснем в голяма кофа за боклук, но тя успя да се промъкне покрай нея. Предположих, че се движим с не повече от тридесет километра в час.

Едвам достигаме двадесет, помислих си. Тридесет километра в час по тесни улички, докато стрелят по теб. Продължаваше да е откачено, просто друг вид откачено.

При тази скорост можех хубаво да се държа с една ръка; торбата на Коуди ме удряше по гърба. Май трябваше да съм я хвърлил досега. Дори не знаех какво…

Опипах чантата и разбрах нещо. Внимателно я прехвърлих пред себе си — между Меган и мен. Стиснах колене около мотора, пуснах се от Меган и отворих чантата.

Вътре се намираше електромагнитното оръдие. С формата на стандартен автомат, може би малко по-дълго; от едната страна бе поставена една от батериите. Измъкнах го. С батерията беше тежко, но все още можех да го движа.

— Меган! — обади се Тиа. — Блокада пред вас.

Свърнахме в друга уличка и за малко да изпусна оръжието, докато се вкопчих в Меган с едната си ръка.

— Не! — каза Тиа. — Не надясно. Това е…

В уличката ни последва мотор. Куршуми уцелиха стената току над главата ми. Точно пред нас улицата свършваше в стена. Меган опита да натисне спирачките.

Не мислех. Хванах оръдието с двете ръце, отпуснах се назад и вдигнах дулото точно над рамото на Меган.

После стрелях в стената.

29.

Стената пред нас хвръкна с проблясване на зелена енергия. Меган опита да обърне мотора и да спре. Набивахме спирачки през кълбящия се зелен дим, под гумите ни бяха пръснати камъчета, и се озовахме на улицата от другата страна, където спряхме. Тялото на Меган беше готово да посрещне удара. Тя изглеждаше зашеметена.

Мотористът от Правоприлагането изскочи от дима. Завъртях магнитното оръдие и пометох машината му изпод него. Изстрелът превърна целия мотоциклет в лумване на зелена енергия и изпари него и дори част от човека върху машината. Тялото му се претърколи.

Оръдието беше страхотно — нямаше откат, а изстрелите изпаряваха, вместо да взривяват наистина. Това оставяше малко отломки, но произвеждаше голямо светлинно шоу и много дим.

Меган се обърна към мен, а устните й бяха разделени от усмивка:

— Време беше да почнеш да вършиш нещо полезно.

— Давай — казах й аз. От уличката идваше звукът на още мотори.

Меган пусна мотоциклета ни, после започнахме да се стрелкаме из тесните улици на копторите, та ни се разбълникаха стомасите. Не можех да се обърна и да стрелям с пушката назад, докато карахме, тъй че се хванах за кръста й с една ръка и отпуснах оръжието на рамото й, за да го закрепя; използвах желязната мушка, а оптическият прицел бе сгънат отстрани.

Излетяхме с рев от една уличка и се понесохме към друга блокада. Отворих дупка за нас в някакъв камион, после за добро прицелване ударих бронираната единица в крака. Войниците се пръснаха и се разкрещяха, а някои опитаха да стрелят, докато прехвърчахме през направения от мен отвор. Единицата рухна и Меган сви настрана по тъмна уличка. Зад нас долетяха викове и ругатни, когато част от преследващите ни мотори се набутаха в бъркотията.

— Добра работа — прозвуча в ушите ни Тиа с отново спокоен глас. — Мисля, че мога да ви сваля до подземните улици. Напред има стар тунел в дъното на отводнителен канал. Все пак може да се наложи да си проправите път през стени.

— Мисля, че мога да чукна една-две стени — обясних аз. — Докато не започнат да се крият добре.

— Внимавай — каза Проф. — Това оръдие пие енергията, както Тиа се оправя с опаковките от по шест коли. Енергийната батерия може да снабдява малък град, но ще ти даде дванадесет изстрела в най-добрия случай. Ейбрахам, още ли си с нас?

— Тук съм.

— В дупката?

— Да. Превързвам си раната. Не е толкова зле.

— Аз ще преценя това. Почти при теб съм. Коуди, ти?

— Мога да видя лимузината — прозвуча Коуди в ухото ми, докато Меган заобикаляше още един ъгъл. — Отървах се от повечето преследвачи. Имам тензор; ще ударя лимузината с граната, а после ще използвам тензора, за да си пробия път до подземните улици.

— Това не е вариант — каза Проф. — Твърде много време ще ти отнеме да си пробиеш път толкова дълбоко.

— Стена! — обади се Тиа.

— Падна ми! — пробих отвор в стена в края на тясна уличка. Изръмжахме право в някакъв заден двор, пробих дупка в друга стена, което ни позволи да влезем в съседния двор. Меган зави надясно, после ни прекара през много тесен участък между две къщи.

— Вървете наляво! — каза Тиа, щом стигнахме улицата.

— Проф — потърси го Коуди. — Мога да видя лимузината. Мога да я ударя.

— Коуди, аз не…

— Стрелям, Проф — продължи Коуди. — Ейбрахам е прав. След това Стоманеното сърце ще дойде за нас. Трябва да го ударим колкото можем, докато можем.

— Добре.

— Завий надясно — нареди Тиа.

Завихме.

— Изпращам ви през голяма сграда — обясни Тиа. — Можете ли да се оправите?

Стрелбата заливаше стената край нас, Меган изруга и се наведе още повече. Стисках електромагнитното оръдие в потната си ръка и се чувствах ужасно уязвим с гръб към врага. Можех да чуя моторите отзад.

— Те май наистина ви гонят — тихо произнесе Тиа. — Събират много сили срещу вас и… Злочестие!

— Какво? — попитах аз.

— Видеовръзката ми просто се изгуби — обясни Тиа. — Нещо не е наред. Коуди?

— Малко съм зает — изсумтя той.

Още стрелба прозвуча отзад. Нещо уцели мотора, раздруса ни и Меган изруга.

— Сградата, Тиа! — извиках аз. — Как да я намерим? Вътре ще се откачим от тях.

— Втората надясно — насочи ни Тиа. — После направо до края на улицата. Един стар мол, а каналът е точно зад него. Търсех други пътища, но…

— Ще свърши работа — късо рече Меган. — Дейвид, готов да отвориш мястото за нас.

— Дадено — и закрепих оръдието, макар да бе по-трудно, тъй като беше набрала скорост.

Минахме покрай един ъгъл, после свърнахме към широка ниска постройка в края на улицата. Смътно си спомнях моловете от дните преди Злочестие. Бяха пазари с всичко вътре.

Меган караше бързо и отиваше право към него. Прицелих се внимателно и пробих отвор в стоманените врати на фасадата. Минахме през дима и навлязохме в притискащата чернота на изоставената сграда. Фарът на мотора разкриваше магазини и от двете ни страни.

Мястото отдавна е било ограбено, въпреки че из магазините беше останала доста стока. Превърнатите в стомана дрехи не бяха особено полезни.

Меган се придвижваше с лекота из откритите коридори на мола и ни изкачи по замрелия ескалатор на втория етаж. В сградата отекнаха двигатели — мотоциклетите на Правоприлагането ни последваха вътре.

Тиа явно не можеше да ни води повече, но Меган изглежда имаше идея какво върши. От балкона горе стрелях по следващите ни мотори. Ударих в пода пред тях, унищожих част от него и накарах няколко да се измъкнат, а другите се пръснаха да се крият. Явно никой от тях не беше шофьор от класата на Меган.

— Стена пред нас — съобщи тя.

Унищожих я, после погледнах енергометъра отстрани на магнитното оръдие. Проф беше прав; бях го изтощил доста бързо. Може би имахме още два изстрела.

Изръмжахме във въздуха, граватониката на мотора се задейства и смекчи приземяването ни, когато слязохме с един етаж в коридора долу. Въпреки това се ударихме здраво; моторът не е бил проектиран за скокове от толкова високо. Аз изсумтях, а задникът и краката ми подскочиха от удара. Меган веднага подкара машината напред по тясната улица зад мола.

Можех да видя как земята се снижава напред. Каналът. Само трябваше да…

Блестящ черен коптер се издигна пред нас от канала, а ротационните картечници от двете му страни започнаха да се завъртат.

Нямаш никакъв шанс, помислих си аз, вдигнах магнитното оръдие с две ръце и се прицелих. Меган се сниши и моторът докосна края на канала. Коптерът откри огън. Можех да видя каската на пилота през стъклото на кабината.

Стрелях.

Често бях мечтал за това как извършвам невероятни неща. Представял си бях какво ли ще бъде да работя с Възмездителите, да се сражавам с Епичните, наистина да върша неща, вместо само да си седя и да мисля за тях. С този изстрел най-после моят шанс дойде.

Останах във въздуха, гледах стотонната смъртоносна машина и натиснах спусъка. Чукнах право покрива на хеликоптера и изпарих него и пилота вътре. За миг се почувствах, както трябва да се чувстват Епичните. Като бог.

И паднах от седалката.

Трябваше да го очаквам — свободното падане в шестметров изкоп с двете ръце поставени на оръжието, а не на мястото за седене, го правеше някак си неизбежно. Няма да кажа, че бях щастлив да се окажа полетял към счупени крака и може би по-лошо.

Но този изстрел… Този изстрел си струваше.

Не усетих много от падането. Стана много бързо. Стрелях секунди след като разбрах, че съм паднал от седалката си, и чух изхрущяване. То бе последвано от бум, който ме оглуши, а след него дойде вълна от горещина.

Лежах, замаян, а зрението ми плуваше. Намерих се как гледам развалините на коптера, които горяха наблизо. Чувствах се вцепенен.

Изведнъж Меган ме раздруса. Закашлях се, обърнах се и вдигнах поглед към нея. Беше си свалила каската, тъй че можех да видя лицето й. Нейното красиво лице. Всъщност тя изглеждаше загрижена за мен. Това ме накара да се усмихна.

Казваше нещо. Ушите ми звънтяха и примижах в опит да разчета устните й. Едва чувах думите:

— … ставай, слонце! Ставай!

— Не е допустимо да раздрусваш някого, който е пострадал при падане — изломотих аз. — Може да му е счупен гърбът.

— Ще имаш счупена глава, ако не започнеш да се движиш.

— Но…

— Идиот. Якето ти е поело удара. Помниш ли? Якето, което носиш, за да не бъдеш убит? Предполага се, че ти помага, когато вършиш глупости като това да се пуснеш от мен във въздуха.

— Не възнамерявам да се отделям от теб — измънках. — Изобщо.

Тя замръзна.

Чакай. Нима току-що произнесох това на висок глас?

Яке, мина ми през ума, докато си раздвижвах пръстите на краката, а после вдигнах и двете ръце. Защитното устройство на якето ме е предпазило. И… все още ни преследват.

Злочестие! Аз бях слонце. Изправих се на колене и Меган ми помогна да стъпя на крака. Прокашлях се няколко пъти, но на момента се почувствах по-стабилен. Пуснах я и бях доста устойчив, когато стигнахме мотора; беше го приземила, без да го разбие.

— Стой — казах аз и се огледах. — Къде е…

Електромагнитното оръдие се намираше на парчета там, където бе паднало и срещнало стоманена скала. Изпитах тъга, нищо че знаех, че сега почти нямаме полза от него. Не можехме да го използваме и да се представяме за Епичен, след като от Правоприлагането ме бяха видели да стрелям с него.

И все пак беше жалко да губиш такова хубаво оръжие. Особено след като оставих собствената си пушка в микробуса. Създавах си истински навик.

Седнах на мотора зад Меган; тя отново наложи каската. Горката машина изглеждаше доста нащърбена, издраскана и очукана; предното стъкло беше напукано. Един от граватониците — кръг с размера на длан от дясната страна — вече не светеше като останалите. Мотоциклетът обаче запали, двигателят изрева и Меган ни подкара по изкопа към широкия тунел пред нас. Сякаш отвеждаше в канализацията, но в Нюкаго много такива неща бяха подвеждащи заради Голямата Трансферсия и създаването на подземните улици.

— Ей, там ли сте всички? — тихо ни попита Коуди в слушалките. По някакво чудо бях опазил мобилния и слушалката при падането. — Става нещо странно. Става нещо много, много странно.

— Коуди — попита го Тиа. — Къде си?

— Лимузината е спряна — докладва той. — Прострелях една от гумите и тя се заби в някаква стена. Трябваше да елиминирам шестима войници, преди да мога да се доближа.

Меган и аз навлязохме в тунела; мракът се сгъстяваше. Повърхността се накланяше. Районът ми беше повърхностно познат и съобразих, че оттук ще се окажем в подземните улици близо до улица „Гибънс“, относително ненаселена зона.

— Конфлукс? — обърна се Проф към Коуди.

— Не беше в лимузината.

— Може би някой от застреляните от теб хора от Правоприлагането всъщност е бил Конфлукс — предположи Тиа.

— Тц — отвърна Коуди. — Намерих го. В багажника.

За миг линията утихна.

— Сигурен ли си, че е той? — запита Проф.

— Е, не — каза Коуди. — Може би са завързали друг Епичен в багажника си. Все едно, според търсача този хубавец е много силен. Но е в безсъзнание.

— Застреляй го — изрече Проф.

— Не — настоя Меган. — Доведи го.

— Мисля, че тя е права, Проф — обади се Коуди. — Ако е завързан, няма как да е толкова силен. Или това, или пък са използвали слабото му място, за да го обезсилят.

— Все пак не знаем слабостта му — възрази Проф. — Избави го от мъките му.

— Няма да застрелям човек в безсъзнание, Проф — опъна се Коуди. — Дори и Епичен.

— Тогава го зарежи.

Разкъсвах се. Епичните заслужаваха да умрат. Всичките. Защо обаче беше в безсъзнание — какво правеха с него? Беше ли изобщо Конфлукс?

— Джон — намеси се Тиа. — Може да ни потрябва. Ако е Конфлукс, може да ни каже доста работи. Може дори да успеем да го използваме срещу Стоманеното сърце или да го разменим срещу измъкването си.

— Не се очаква да е твърде опасен — включих се и аз в линията. Устната ми кървеше. Прехапал я бях при падането, и както вече се ориентирах малко по-добре, усетих, че кракът ме боли и че страната ми пулсира. Якетата помагаха, но бяха далеч от съвършенството.

— Добре — завърши Проф. — Дупка седем, Коуди. Не го въвеждай в базата. Остави го вързан, със завързани очи и запушена уста. Не говори с него. Трябва да се занимаваме с него заедно.

— Дадено — съгласи се Коуди. — Заемам се.

— Меган и Дейвид — продължи Проф. — Искам да…

Не чух останалото заради избухването на стрелбата около нас. Моторът — както си беше пострадал — се завъртя и падна.

Точно на страната, където граватониците бяха счупени.

30.

Без граватониката моторът реагира подобно на всеки друг мотоциклет, падайки на едната си страна с много висока скорост.

Което не е нещо хубаво.

Веднага отхвърчах, машината изскочи изпод мен, кракът ми се удари в земята, а триенето ме дръпна назад. Меган нямаше толкова късмет. Оказа се прикована под мотоциклета, а тежестта му я натисна към земята. Удари се в стената на тръбообразния стоманен коридор.

Тунелът се тресеше, а кракът ми гореше от болка. Щом се спрях, а нещата престанаха да се люлеят, разбрах, че все още съм жив. Всъщност, намерих го изненадващо.

Отзад, от подминатата от нас ниша, от сенките излязоха двама души в пълна униформа на Правораздаването. Малки, бледи светлинки блещукаха по ръба на нишата. От тях се виждаше, че войниците изглеждат успокоени. Кълна се, че можах да чуя как единият се кискаше в каската си, докато разправяше нещо на другия по уреда за връзка. Предполагаха, че Меган и аз ще сме мъртви — или поне няма да сме в състояние да се бием — от тази катастрофа.

Злочестие да го отнесе, помислих си аз, а бузите ми пламтяха от гняв. Преди да съм помислил, извадих пистолета изпод мишницата — пистолетът, убил баща ми — и изпратих четири изстрела във войниците почти с право мерене. Не се целех в гърдите или в бронята. Хубавото място беше вратът.

И двамата паднаха. Дишах дълбоко и накъсано, а ръката и пистолетът ми трепереха пред мен. Премигнах няколко пъти, изненадан, че съм успял да ги ударя. Може би Меган беше права за пистолетите.

Простенах и успях да седна изправен. Якето ми беше на парцали; много от диодите по вътрешната му страна — те пораждаха защитното поле — пушеха или пък бяха напълно изскубнати. Кракът ми беше лошо одран от едната страна. Нищо че болеше страховито, драскотините не бяха твърде дълбоки. Успях да се задържа на крака и да ходя. Някак си.

Болката беше… твърде неприятна.

Меган! Мисълта се появи през замайването и — колкото и да бе глупаво — не проверих дали двамата войници наистина са мъртви. Докуцуках до мястото, където падналият мотор се беше забил в стената. Единствената светлина идваше от моя мобилен. Избутах останките и намерих Меган просната отдолу — якето й беше още по-зле от моето.

Не изглеждаше добре. Не се движеше, очите й бяха затворени, каската беше сцепена и само наполовина на главата й. По бузата се стичаше кръв. Беше с цвета на устните й. Ръката й беше усукана под странен ъгъл, а цялата страна — кракът и торсът — бе окървавена. Коленичих ужасѐн, а студената, спокойна светлина на мобилния ми телефон разкриваше страшни рани навсякъде, където я насочех.

— Дейвид?

Гласът на Тиа се донесе тихо от телефона ми, който си висеше на мястото в якето. Чудо беше, че все още работи, въпреки че бях загубил слушалката.

— Дейвид? Не мога да се свържа с Меган. Какво става?

— Меган е ранена — вдървено изговорих аз. — Мобилният й не работи. Вероятно е счупен.

Беше прикрепен към нейното яке, което също бе почти унищожено.

Дишане. Трябва да проверя дали диша. Наведох се и опитах да доловя дъха й с екрана на телефона си. Тогава се сетих да проверя за пулс. Аз съм в шок. Не мисля правилно. Може ли това да ти мине през ума, когато не мислиш правилно?

Притиснах пръсти към врата на Меган. Кожата беше лепкава.

— Дейвид! — напрегнато каза Тиа. — Дейвид, има разговори по каналите на Правоприлагането. Знаят къде сте. Много поделения се съсредоточават срещу вас. Пехота и бронирани. Бягай!

Напипах пулс. Плитък, слаб, но го имаше.

— Жива е — казах аз. — Тиа, жива е!

— Трябва да се махнеш оттам, Дейвид!

Носенето на Меган би могло да влоши положението й, но да я оставя със сигурност щеше да го направи. Хванеха ли я, щяха да я изтезават и да я екзекутират. Свалих накъсаното си яке и си превързах крака. Междувременно усетих нещо в джоба. Извадих го. Писалката-детонатор и взривните капсули.

В момент на просветление залепих една от капсулите на резервоара на мотоциклета. Чувал бях, че човек може да ги дестабилизира и да ги взриви, стига да знае какво прави — а аз не знаех. Все пак изглеждаше добра идея. Единствената ми идея. Взех мобилния и го закачих на лентата на китката. После поех дълбоко дъх, избутах настрана счупения мотор — предното колело беше напълно откъснато — и вдигнах Меган.

Счупената й каска се измъкна сама, падна и изпука на земята. От това косата й се спусна по рамото ми. Беше по-тежка, отколкото изглеждаше. Хората винаги са така. При все че бе дребна, беше компактна, плътна. Реших, че вероятно няма да й хареса, ако ме чуе да я описвам по този начин.

Вдигнах я на рамене и започнах да слизам с олюляване по тунела. От тавана през интервали провисваха малки жълти лампички и на светлината им едва виждах, нищо че бях от подземните улици.

Скоро раменете и гърбът ми се оплакаха. Продължих да вървя, единият крак след другия. Не се движех много бързо. Нито пък мислех много добре.

— Дейвид — гласът на Проф. Спокоен, наситен.

— Няма да я изоставя — процедих през стиснати зъби.

— Не бих те карал да вършиш нещо такова — отвърна той. — По-скоро бих те накарал да не отстъпваш от позицията си и да заставиш Правоприлагането да застреля и двама ви.

Не особено утешително.

— Няма да се стигне дотам, синко — обясни Проф. — Идва помощ.

— Мисля, че мога да ги чуя — казах аз. Най-после бях стигнал края на тунела; завършваше на тясно кръстовище в подземните улици. Тук нямаше постройки, а само стоманени коридори. Не познавах тази част от града добре.

Таванът беше солиден, без отвори за въздуха отгоре, както в района, където бях израсъл. Отдясно определено дочух да отекват викове. Отзад чух дрънчене — стоманени крака тропаха по стоманения под. Още викове. Намерили бяха мотора.

Облегнах се на стената, преместих тежестта на Меган, после натиснах бутона на писалката-детонатор. С облекчение чух едно пук, когато резервоарът на мотора избухна. Виковете се усилиха. Може би съм помел неколцина с взрива; ако наистина имах късмет, щяха да предположат, че се крия някъде около останките на мотора и съм хвърлил граната или нещо такова.

Вдигнах Меган и после свих наляво на кръстовището. Кръвта й се беше просмукала в дрехите ми. Сигурно е мъртва вече…

Не. Нямаше да мисля за това. Единият крак пред другия. Помощта пристига. Проф обеща, че ще дойде помощ. Ще дойде. Проф не лъжеше. Джонатан Федрус, създател на Възмездителите. Човек, когото някак си разбирах. Ако на този свят имаше нещо, на което да смятам, че мога да се опра, то това беше той.

Повървях пет минути, преди да се наложи да спра изведнъж. Тунелът пред мен свърши в равна стоманена стена. Без изход. Погледнах през рамо и видях фенерчета и движещи се сенки. Нямаше измъкване оттук.

Коридорът наоколо ми беше широк, може би двадесет крачки, и висок. На пода се търкаляше старо строително оборудване, макар че повечето май е било отнесено от случайни типове. Имаше няколко купчини натрошени тухли и блокчета от сгурия. Напоследък някой е правил още стаи тук долу. Е, това можеше и да осигури някакво прикритие.

Прекатурих се, положих Меган на земята зад най-голямата купчина и нагласих телефона си на ръчно отговаряне. Проф и останалите нямаше да могат да ме чуват, освен ако не докоснех екрана на излъчване, но това означаваше, че те няма и да разкрият положението ми при опит да се свържат с мен.

Приклекнах зад тухлите. Купчината не ме закриваше напълно, но беше по-добре от нищо. Притиснат в ъгъла, врагът ме превъзхожда по огнева мощ, нямам път за…

Изведнъж се почувствах като идиот. Бръкнах в джоба с цип на крачола и потърсих тензора. Измъкнах го с усещане за триумф. Може би бих могъл да копая до стоманените катакомби или просто до другата страна и да намеря по-безопасен път.

Надянах ръкавицата и чак тогава разбрах, че тензорът е на парченца. Гледах го отчаяно. Беше в джоба на крака, върху който паднах, и джобът е бил скъсан в долната си част. На тензора му липсваха два пръста, електрониката му беше счупена — парчетата висяха като очи, подаващи се от очните кухини на някое зомби в стар филм на ужасите.

Почти се засмях, щом се отпуснах отново. Войниците от Правоприлагането претърсваха коридорите. Викове. Стъпки. Фенери. Приближаваха се.

Мобилният премигна леко. Намалих звука, натиснах екрана и се наведох.

— Дейвид? — попита ме Тиа много тихо. — Дейвид, къде си?

— Достигнах дъното на тунела — прошепнах й в отговор и задържах телефона до устата. — Завих наляво.

— Ляво? Това е път без изход. Трябва да…

— Знам — отвърнах аз. — В другите направления имаше войници.

Погледнах Меган, просната на пода. Отново докоснах врата й.

Все още има пулс. Облекчено затворих очи. Не че има някакво значение сега.

— Злочестие — изруга Тиа. Чух стрелба и подскочих; мислех, че е от моята позиция. Но не беше. Дойде от линията.

— Тиа? — просъсках аз.

— Тук са — обясни тя. — Не се тревожи за мен. Мога да удържа мястото. Дейвид, трябва…

— Хей, ти! — донесе се глас откъм пресечката.

Наведох се, но могилката от тухли не беше достатъчно голяма, за да ме скрие изцяло, освен ако направо не лежах хоризонтално.

— Там има някой! — извика гласът. Към мен се насочиха мощните фенери на Правоприлагането. Повечето от тях бяха на дулата на автомати.

Мобилният светна. Чукнах го.

— Дейвид.

Гласът на Проф. Звучеше задъхано.

— Използвай тензора.

— Счупен — прошепнах аз. — Строших го при катастрофата.

Мълчание.

— Все пак опитай — настоя Проф.

— Проф, не работи.

Надзърнах над тухлите. В другия край на залата се събираше голяма група войници. Няколко бяха коленичили с насочени към мен оръжия, долепили очи до прицелите. Останах долу.

— Просто го направи — заповяда Проф.

Въздъхнах, после притиснах ръка към земята. Затворих очи, но не беше лесно да се съсредоточа.

— Вдигни ръце и бавно излез отпред! — долетя към мен един глас от залата. — Ако не се покажеш, ще се принудим да открием огън.

Опитах да не им обръщам внимание, доколкото можеше. Фокусирах се върху тензора и вибрациите. За миг си помислих, че усещам нещо, ниско бръмчене — дълбоко и силно.

Изчезна. Това беше глупаво. Все едно да опиташ да пробиеш дупка в стената само с бутилка сода.

— Съжалявам, Проф — обадих се аз. — Прецакан е абсолютно.

Проверих магазина в пистолета на баща си. Пет куршума. Пет скъпоценни куршума, които може би щяха да наранят Стоманеното сърце. Нямаше да имам шанса да го разбера.

— Времето ти изтича, приятел! — викна войникът към мен.

— Трябва да удържиш — напрегнато изрече Проф. При толкова намален звук гласът му звучеше слаб.

— Отиди при Тиа — казах му аз и започнах да се подготвям.

— Тя ще бъде наред — обясни Проф. — Ейбрахам е тръгнал да й помага, а скривалището е проектирано с мисълта за нападение. Тя може да запечата входа и да ги очаква. Дейвид, трябва да удържиш достатъчно дълго, за да пристигна аз.

— Ще се постарая да не ни хванат живи, Проф — обещах аз. — Безопасността на Възмездителите е по-важна от мен.

Потърсих около Меган, взех пистолета й и вдигнах предпазителя му. ЗИГ Зауер Р226, калибър 40. Хубаво оръжие.

— Идвам, синко — тихо произнесе Проф. — Дръж се.

Надигнах се. Войниците настъпваха с вдигнати оръжия. Вероятно искаха да ме заловят жив. Е, може би това ще ми позволи да отнеса няколко от тях, преди да падна.

Взех оръжието на Меган и пуснах серия бързи изстрели. Те произведоха търсения ефект — неприятелят се пръсна и търсеше прикритие. Някои отвърнаха на стрелбата и около мен се разхвърчаха парченца — тухлите се пръскаха под огъня на автоматичните оръжия.

Е, толкова за надеждата, че ме искат жив.

Потях се.

— Много път има, а?

Чух се как говоря на Меган, докато клечах и стрелях по някакъв войник, който се беше промъкнал твърде близо. Май един от куршумите проби бронята му — куцукаше, докато се хвърляше зад няколко ръждиви варела.

Отново приклекнах; автоматичният огън звучеше като фишеци в тенекиена кутия. Всъщност то донякъде и това си беше. Оправям се. Усмихнах се криво, хвърлих пълнителя от пистолета на Меган и поставих нов.

— Съжалявам, че те разочаровах — произнесох към неподвижното й тяло. Дишането й стана по-плитко. — Заслужаваше да преживееш това, дори и аз да не оцелея.

Опитах да изстрелям още куршуми, но стрелбата ме върна зад укритието, преди да мога да дам и един изстрел. Дишах тежко и обърсах кръв от бузата си. Някое от експлодиралите парченца тухла е ударило достатъчно силно, за да ме пореже.

— Знаеш ли — казах аз, — мисля, че хлътнах по теб в първия ден. Глупаво, а? Любов от пръв поглед. Ама че клише.

Пуснах три изстрела, но сега войниците бяха по-малко уплашени. Бяха се усетили, че съм само един и че съм въоръжен само с пистолет. Вероятно бях жив само задето взривих мотора — притесняваха се от експлозиви.

— Дори не знам дали мога да го нарека любов — прошепнах и презаредих. — Влюбен ли съм? Само увлечение ли е? Познавахме се по-малко от месец и около половината от това време ти се отнасяше с мен като с боклук. Но в деня на удара по Случайност и онзи ден в електроцентралата, сякаш имаше нещо. Имаше… Не знам. Нещо заедно. Нещо, което исках.

Погледнах бледата й неподвижна фигура.

— Мисля си — продължих, — че преди месец бих те оставил до мотора. Понеже толкова много исках да му отмъстя.

Бам, бам, бам!

Купчината тухли се разтресе, сякаш искаха да пробият през тях и да се доберат до мен.

— Това ме уплаши от мен самия — произнесох аз тихо и не погледнах към Меган. — Каквото и да е, благодаря ти, че ме застави да се занимавам с нещо различно от Стоманеното сърце. Не знам дали те обичам. Каквото и да е това чувство, то е най-силното, което съм изпитвал от години. Благодаря ти.

Стрелях ветрилообразно, но се дръпнах, когато куршум одраска ръката ми.

Пълнителят беше празен. Въздъхнах, хвърлих пистолета на Меган и вдигнах оръжието на баща си. Насочих го към нея.

Пръстът ми се запъна на спусъка. Щеше да бъде милост. По-добре бърза смърт, отколкото да мине през изтезания и екзекуция. Опитах да се накарам да натисна спусъка.

Искрите да го отнесат, та тя изглежда красива, рекох си аз. Неокървавената й страна беше към мен, златната й коса се беше разпиляла; кожата бе бледа, а очите затворени, все едно спеше.

Можех ли да го направя наистина?

Изстрелите бяха спрели. Рискувах да надзърна над рухващата купчина тухли. Две грамадни фигури механично тропаха по коридора. Значи бяха докарали бронирани единици. Нещо в мен изпита гордост, че съм такъв проблем за тях. Причиненият днес от Възмездителите хаос, гибелта, която бяхме донесли на слугите на Стоманеното сърце, ги бяха накарали да прекалят. Поделение от двадесет души и две бронирани машини бяха изпратени, за да ликвидират един човек с пищов.

— Време е да се мре — прошепнах аз. — Мисля, че ще го направя, докато стрелям с пистолет по четири метра и половина закалена броня. Поне ще бъде драматично.

Поех дълбоко дъх, почти изцяло обкръжен от хора от Правоприлагането, промъкващи се напред в тъмния коридор. Започнах да се изправям, като този път пистолетът ми бе по-твърдо насочен към Меган. Ще я застрелям, после ще принудя войниците да застрелят мен.

Видях, че мобилният ми премигва.

— Огън! — изрева един войник.

Таванът се стопи.

Видях го ясно. Гледах в тунела, понеже не исках да гледам Меган, докато я убивам. Ясно видях как кръгът в тавана стана стълб от черен прах и се стовари като дъжд от разтрошена стомана. Като пясък от огромен кран, прашинките паднаха на пода и полетяха напред като огромен облак.

Сумракът се проясни. Пръстът ми трепна, но не бях дръпнал спусъка. Сред праха стоеше присвита фигура — беше паднала отгоре. Носеше черна връхна дреха — тънка, като лабораторна престилка — тъмни панталони, черни ботуши и малки предпазни очила на очите.

Беше дошъл Проф, и на всяка ръка носеше тензор; зелената светлина сияеше призрачно.

Войниците откриха огън и запратиха буря от куршуми по коридора. Проф вдигна ръка и протегна напред блестящия тензор. Можех почти да усетя как устройството бръмчи.

Куршумите избухваха във въздуха и се разпадаха. Удряха Проф като малки стружки стомана, не по-опасни от бучки пръст. Стотици от тях засипваха него и пода наоколо; онези, които не улучваха, се разделяха във въздуха от зелената светлина. Изведнъж разбрах защо носеше очилата.

Изправих се, със зинала уста, забравил пистолета в ръка. Бях си мислил, че ставам добър с тензора си, но унищожаването на тези куршуми… това надхвърляше разбирането ми.

Проф не даде на смаяните войници време да се съвземат. Не носеше оръжие, което да мога да видя, но изскокна от праха и се втурна право към тях. Механизираните единици откриха огън, но стреляха с ротационните картечници — сякаш не можеха да повярват във видяното и бяха преценили, че отговорът е в по-големия калибър.

Още куршуми пукаха във въздуха, унищожени от тензорите на Проф. Краката му се плъзнаха по пода и праха и той достигна войниците на Правоприлагането.

Атакува с юмруци изцяло облечени в броня мъже.

Очите ми се ококориха, когато го видях да събаря един войник с юмрук в лицето, а каската на човека стана на прах преди удара. Той изпарява бронята, когато напада. Проф се завъртя между двама войници; движеше се с лекота, заби юмрук в стомаха на единия, после се завъртя и удари другия с ръка в крака. Разхвърча се прах, когато броните им не издържаха и се разпаднаха точно преди Проф да удари.

Изправи се и удари с ръка стената на стоманеното помещение. Пулверизираният метал се изсипа навън и нещо тънко и дълго падна от стената в ръката му. Меч, изрязан от стоманата чрез невероятно точен удар с тензора.

Стоманата проблесна и Проф нападна обърканите войници. Някои опитаха да продължат стрелбата, а други нападаха с палки — които Проф унищожаваше със същата лекота, с която и куршумите. С едната ръка размахваше меча, а с другата запращаше почти невидими удари, които превръщаха метала и кевлара в нищо. Прахът се сипеше от доближилите го твърде много войници; те се хлъзгаха и препъваха, изведнъж загубили равновесие, когато каските се стопяваха около главите им, а бронята се разпадаше.

Кръвта се лееше пред високоенергийните светкавици и мъжете рухваха. Бяха изминали секунди от появата на Проф в тунела, а вече десетина войници бяха паднали.

Бронираните единици извадиха енергийните оръдия на раменете си, но Проф беше твърде близо. Тичешком удари купчинка стоманен прах, после се приведе, плъзна се напред като се движеше по стоманения прах с очевидна лекота. Завъртя се на една страна, замахна с ръка и удари през крака на бронираната единица. Прахът полетя от другата страна, след като ръката на Проф мина изцяло през крака.

Спря се, все още на едно коляно. Бронираната машина рухна с кънтящо туп, а Проф скокна напред и прокара юмрука си през крака на втората машина. Издърпа ръка, кракът се огъна, после изпука и единицата се строполи странично. Докато падаше, изстреля синьо-жълт заряд в пода и разтопи част от него.

Един безразсъдно смел войник от Правоприлагането опита да застане срещу Проф, който се беше изправил над падналите машини. Той не си губи времето с меча. Дръпна се настрана, после удари с юмрук право напред. Можех да видя как юмрукът доближава лицето на войника, и как забралото на каската се изпари пред юмрука на Проф.

Войникът падна. Коридорът утихна. Искрящите стоманени стружки се носеха из лъчите светлина като сняг в полунощ.

— Аз — започна Проф със силен, самоуверен глас — съм познат като Светлина. Нека господарят ви разбере, че съм повече от ядосан, задето съм принуден да се занимавам с вас, червеи такива. За съжаление, слугите ми са глупаци и не са в състояние да следват и най-простите нареждания. Кажете на господаря си, че времето за танци и игрички мина. Ако не излезе да се изправи срещу мен лично, аз ще разруша този град парченце по парченце, докато го намеря.

Проф подмина останалите войници, без да ги удостои с поглед.

Тръгна към мен с гръб към войниците. Напрегнах се и очаквах да опитат нещо. Но не опитаха. Хвана ги страх. Хората не се сражаваха с Епични. Бяха научени на това; то беше набито в тях.

Проф дойде до мен — лицето му бе забулено в сенки, а откъм гърба му грееше светлина.

— Това беше гениално — тихо казах аз.

— Вземай момичето.

— Не мога да повярвам, че ти…

Проф ме погледна и сега най-после съзрях чертите му. Стисната челюст, очите като че пламтяха от енергия. В тези очи имаше презрение, и гледката ме накара да се препъна назад от изненада.

Проф сякаш трепереше, ръцете му стиснати в юмруци, като че ли удържаше нещо страшно.

— Вземай. Момичето.

Кимнах тъпо, отново натъпках пистолета в джоба и вдигнах Меган.

— Джон? — гласът на Тиа се донесе от мобилния му телефон; моят все още беше с изключен звук.

— Джон, войниците се оттеглиха от позицията ми. Какво става?

Проф не отговори. Замахна с ръката в тензора и подът пред нас изчезна. Прахът се оттече като пясък в пясъчен часовник и откри импровизиран тунел към по-ниските нива надолу.

Последвах го през тунела и се измъкнахме.

Част четвърта

31.

— Ейбрахам, още кръв — изрече Тиа, докато работеше с безумна настойчивост. Ейбрахам — ръката му в почервеняла от неговата кръв превръзка — забърза към хладилника.

Меган лежеше на стоманената заседателна маса в главното помещение на нашето укритие. Купища хартия и някои от инструментите на Ейбрахам лежаха на пода, където ги бях събрал. Сега седях отстрани и се чувствах безпомощен, изтощен и ужасѐн. Проф проби път за нас в скривалището отзад; входът бе запечатан от Тиа с някакви метални запушалки и специална запалителна граната.

Не разбирах много какво върши Тиа, докато работеше върху Меган. Имаше превръзки и опити за зашиване на рани. Меган явно имаше вътрешни наранявания. Тиа ги намираше още по-обезпокоителни от огромното количество кръв, което Меган бе загубила.

Можех да видя лицето на Меган. Беше обърнато към мен, а ангелските й очи бяха леко затворени. Тиа бе изрязала повечето от дрехите на Меган и това разкри раните й. Ужасни рани.

Изглеждаше странно, че лицето й е толкова спокойно. Аз обаче сякаш разбирах това. Аз самият се усещах вцепенен.

Стъпка след стъпка… Бях я пренесъл до укритието. Това време беше размазано петно, петно от болка и ужас, от мъка и замаяност.

Проф нито веднъж не ми предложи помощ. На няколко места за малко да ме изостави.

— Ето — каза Ейбрахам на Тиа и дойде с още една банка кръв.

— Закачи я — разсеяно му каза тя, докато работеше от страната на Меган срещу мен. Можех да видя как окървавените й хирургически ръкавици отразяват светлината. Не бе имала време да се преоблече, и ежедневното й облекло — плетена жилетка върху блуза и джинси — сега беше изцапано с червени петна. Тя работеше с напрегната съсредоточеност, но гласът й издаваше паника.

Мобилният телефон на Тиа бипкаше с тих ритъм; имаше медицински софтуер и тя го бе поставила на гърдите на Меган, за да следи пулса й. От време на време го взимаше, за да направи бърза ултразвукова картина на коремната кухина на Меган. С онази част от мозъка ми, която все още можеше да мисли, аз се впечатлявах от подготовката на Възмездителите. Въобще не знаех, че Тиа има медицинска подготовка, да не говорим за запасите от кръв и за хирургическите инструменти.

Не бива да изглежда така, помислих си аз, премигнах и покапаха сълзи, за които не бях разбрал, че са се събрали. Толкова ранима. Гола на масата. Меган е по-силна от това. Не бива ли поне малко да я покрият с чаршаф или нещо такова, докато работят?

Усетих се, че ставам, за да взема нещо и да я покрия, за да има поне подобие на приличие, но тогава схванах колко съм глупав. Всеки момент беше жизненоважен, а аз не можех да се пречкам и да разсейвам Тиа.

Седнах. Бях залят с кръвта на Меган. Повече не можех да усещам мириса й; предполагам, че носът ми бе привикнал към него.

Трябва да бъде окей, замаяно си помислих аз. Аз я спасих. Върнах я. Сега трябва да бъде наред. Така стават нещата.

— Това не бива да става — тихо се обади Ейбрахам. — Болконтролът…

— Не работи при всеки — обясни Тиа. — Не знам защо. Иска ми се да зная, по дяволите. Но никога не е работило добре при Меган, също както винаги й е било трудно да действа с тензорите.

Престанете да говорите за слабостите й!, крещях им аз наум.

Сърдечната дейност на Меган отслабваше. Можех да я чуя, усилена от телефона на Тиа — бип, бип, бип. Преди да съм го разбрал, се изправих. Обърнах се към стаята за размишления на Проф. Коуди не се бе завърнал в скривалището; все още пазеше заловения Епичен на друго място, както му бе наредено. Проф обаче беше тук, в съседната стая. Беше влязъл право там след завръщането и нито веднъж не погледна Меган или мен.

— Дейвид! — рязко изрече Тиа. — Какво правиш?

— Аз… аз…

Заеквах и опитвах да измъкна думите.

— Отивам да доведа Проф. Той ще направи нещо. Ще я спаси. Знае какво да свърши.

— Джон не може да направи нищо тук — каза тя. — Сядай.

Категоричната заповед пресече замаяното ми объркване. Седях и гледах затворените очи на Меган, докато Тиа работеше и тихичко си ругаеше. Проклятията почти съвпадаха с ритъма на сърцето на Меган. Ейбрахам стоеше отстрани и изглеждаше безпомощен.

Гледах очите й. Гледах нейното спокойно, мирно лице, докато бипканията се забавяха. После спряха. От телефона не излизаше звукът на равната линия. Само заредена със значения тишина. Натоварено с данни нищо.

— Това… — казах аз и закапаха сълзи. — Искам да кажа, носих я през целия път дотук, Тиа…

— Съжалявам — отвърна тя. Вдигна ръка към лицето си и остави кървава следа на челото си. После въздъхна и се облегна на стената явно изтощена.

— Направи нещо — изрекох аз. Не нареждане. Молба.

— Направих каквото мога — отговори Тиа. — Няма я, Дейвид.

Тишина.

— Раните бяха лоши — продължи тя. — Ти направи всичко възможно. Грешката не е твоя. За да съм честна, дори да беше успял да я доведеш тук веднага, не знам дали щеше да се оправи.

— Аз…

Не можех да мисля.

Прошумоля плат. Погледнах настрани. Проф стоеше на входа на стаята си. Беше си изтупал дрехите и изглеждаше чист и изпълнен с достойнство — рязък контраст с останалите от нас. Очите му примигнаха към Меган.

— Мъртва ли е? — попита той.

Гласът му бе поомекнал в сравнение с преди, въпреки че все още не звучеше както ми се струваше, че трябва.

Тиа кимна.

— Събирайте каквото можете — нареди Проф и преметна раница през рамо. — Изоставяме позицията. Компрометирана е.

Тиа и Ейбрахам кимнаха, като че бяха очаквали тази заповед. Ейбрахам се спря, постави ръка на рамото на Меган, преклони глава и премести ръка на медальона на врата си. После изтърча да си вземе инструментите.

Взех одеяло от постелята на Меган — нямаше чаршафи — и го донесох, за да я завия. Проф ме изгледа и явно се канеше да критикува лекомислената постъпка, но си удържа езика. Нагласих завивката на раменете на Меган, но оставих главата й открита. Не зная защо хората закриват лицето, когато някой е умрял. Лицето е единственото нещо, което все още изглежда наред. Докоснах го с пръстите си. Кожата още беше топла.

Това не се случва, вдървено си помислих аз. Възмездителите не се издънват така.

За съжаление, фактите — моите собствени факти — заляха ума ми. Възмездителите се издънваха; хора от Възмездителите умираха. Бях проучвал това. Бях го изследвал. Случваше се.

Трябва да осигуря грижи за тялото й, помислих си аз и се наведох, за да я вдигна.

— Остави тялото — нареди Проф.

Не му обърнах внимание, а после усетих как стисва рамото ми. Вдигнах замъглен поглед и намерих лицето му остро, очите разширени и ядосани. Омекнаха, когато го изгледах.

— Станалото е станало — започна той. — Ще изгорим подземието и това ще е подходящо погребение за нея. Като оставим това настрана, опитът да пренесем тялото просто ще ни забави, а може и да бъдем убити. Войниците вероятно все още наблюдават предната позиция. Не можем да знаем колко време ще им отнеме да намерят новата дупка, която съм прокопал тук.

Той се спря.

— Няма я, синко.

— Трябваше да тичам по-бързо — прошепнах аз, точно обратното на казаното от Тиа. — Щях да мога да я спася.

— Гневен ли си? — попита ме Проф.

— Аз…

— Остави вината — продължи той. — Остави отричането. Стоманеното сърце й направи това. Той е целта ни. Това трябва да бъде твоят фокус. Нямаме време за скръб; имаме време само за мъст.

Усетих как кимам. Мнозина биха определили тези думи като неправилни, но те ми помогнаха. Проф беше прав. Ако паднех духом и скърбях, щях да умра. Имах нужда от нещо, което да измести тези чувства, от нещо силно.

Гняв към Стоманеното сърце. Това щеше да свърши работа. Беше ми отнел баща ми, а сега ми отне и Меган. Имах тайното усещане, че докато той е жив, ще ми отнема всичко, което обичам.

Да мразя Стоманеното сърце. Да използвам това, за да ме поддържа. Да… Можех да го направя. Кимнах.

— Събери бележките си — каза Проф — и после вземи изобразителя. Напускаме след десет минути и ще унищожим всичко, което оставяме.

Гледах назад по новия тунел, изсечен от Проф към скривалището. В края му блестеше остра червена светлина — погребална клада за Меган. Нагласеният от Ейбрахам взрив бе достатъчно мощен, за да разтопи стоманата; можех да доловя горещината тук, толкова далеч.

Ако Правоприлагането успееше да се вмъкне в укритието, щяха да намерят само сгурия и прах. Изнесохме всичко, което можахме, а Тиа прибра още малко в тайна дупка, която тя накара Ейбрахам да изсече в един коридор наблизо. За втори път за един месец гледах един познат ми дом да гори.

Този отнесе със себе си нещо много скъпо. Исках да кажа сбогом, да го прошепна или поне да си го помисля. Не можех да създам думата. Просто… Предполагам, че просто не бях готов.

Обърнах се и последвах останалите; отдалечавахме се в мрака.

Час по-късно продължавах да вървя през тъмния коридор, свел глава, с провесена на гърба раница. Бях толкова уморен, че едва можех да мисля.

Все пак беше странно — омразата ми беше силна за кратко време, а сега бе просто хладка. Замяната на Меган с омразата май беше лоша сделка.

Отпред имаше движение и Тиа отстъпи. Тя бързо бе сменила окървавените си дрехи. Накара и мен да направя същото, преди да изоставим укритието. Измих си и ръцете, но под ноктите ми все още имаше засъхнала кръв.

— Хей — каза Тиа. — Изглеждаш доста уморен.

Свих рамене.

— Искаш ли да говорим?

— Не за нея. Просто… не сега.

— Окей. Тогава за нещо друго може би?

Нещо, което да те отвлича, намекваше тонът й.

Е, може би щеше да бъде хубаво. Само дето единственото друго нещо, за което исках да говоря, беше почти толкова тежко.

— Защо Проф ми е толкова бесен? — тихо попитах аз. — Изглеждаше… Изглеждаше възмутен, че е трябвало да дойде да ме спасява.

От това ми призляваше. Когато ми говореше по мобилния телефон, звучеше насърчително, решен да помогне. После… сякаш беше друг човек. Това все още си стоеше в него, докато вървеше сам начело на групата.

Тиа проследи погледа ми.

— Проф има някои… лоши спомени във връзка с тензорите, Дейвид. Не обича да ги използва.

— Но…

— Не ти е бесен — продължи Тиа — и не е ядосан, че е трябвало да те измъква, независимо как може и да е изглеждало. Бесен е на себе си. Просто има нужда от известно време насаме.

— Но той беше толкова добър с тях, Тиа.

— Зная — тихо отговори тя. — Виждала съм го. Тук има проблеми, които не можеш да разбереш, Дейвид. Понякога вършенето на неща, които сме вършили някога, ни напомня какви сме били, и то не винаги по приятен начин.

Това не ми прозвуча твърде смислено; все пак тогава умът ми не беше на върха на проницателността си.

Най-накрая стигнахме новата дупка, много по-малка от укритието — само две стаички. Коуди ни посрещна, но говореше приглушено. Явно му бяха съобщили за случилото се. Помогна ни да внесем оборудването в главната стая на новото укритие.

Тук някъде беше затворен Конфлукс, главата на Правоприлагането. Не бяхме ли неразумно дръзки да си мислим, че можем да го задържим? Не беше ли това част от друг капан? Трябваше да предполагам, че Проф и Тиа знаят какво вършат.

Докато работеше, Ейбрахам сгъваше ръката си — простреляната от куршуми. Малките диоди на болконтрола светеха на бицепса му, а дупките от куршуми вече бяха зараснали. Една нощ спане с тези диоди и на сутринта щеше да може да използва ръката си без проблеми. След няколко дни раната щеше да е само белег.

И все пак, помислих си аз, докато подавах чантата си на Коуди и пълзях през тунела към горната стая, не помогна на Меган. Нищо от направеното от нас не помогна на Меган.

Бях загубил много хора през последните десет години. Животът в Нюкаго не беше лесен, особено за сираци. Но нито една от тези загуби не ме беше засягала тъй дълбоко от смъртта на баща ми. Предполагам, че това беше добре — значеше, че отново привиквам да ме е грижа. Все пак на момента усещането беше твърде неприятно.

Когато се подадох от входния тунел в новото скривалище, Проф казваше на всички да си лягат за нощта. Искаше да поспим малко, преди да се занимаваме с пленения Епичен. Докато си оправях леглото, чух го да си говори с Коуди и Тиа. Нещо за инжектиране на пленника с успокоително, за да остане в безсъзнание.

— Дейвид? — попита ме Тиа. — Ранен си. Ще ти закача болконтрола и…

— Ще живея — обясних аз. Можеха да ме лекуват утре. Сега не ми пукаше. Вместо това легнах на завивката си и се обърнах с лице към стената. Тогава най-накрая оставих сълзите да потекат на воля.

32.

След около шестнадесет часа седях на пода на новото укритие, ядях купа поръсени със стафиди овесени ядки, а на крака и на страната ми светеха диодите на болконтрола. Трябваше да оставим повечето от хубавата си храна и карахме на запасите от дупката.

Останалите от Възмездителите ми отстъпваха място. Намирах го странно, понеже познаваха Меган по-дълго от мен. Всъщност нищо особено не свързваше двама ни, дори и да бе започнала да се сближава с мен.

В действителност, като погледнех назад, реакцията ми на нейната смърт изглеждаше глупава. Та аз бях просто едно хлътнало момче. Въпреки това беше болезнено. Лоша работа.

— Хей, Проф — каза Коуди, седнал пред един лаптоп. — Трябва да видиш това, земляк.

— Земляк? — попита Проф.

— Имам малко австралийска кръв — обясни Коуди. — Дядото на баща ми е бил четвъртинка австралиец. Винаги ми се е щяло да пробвам така да се обръщам към хората.

— Ти си странен човек, Коуди — отвърна Проф. Върна се към нормалното си „аз“, поне в по-голямата му част — днес може би малко по-сериозен. Такива бяха и останалите от тях, дори и Коуди. Загубата на член на групата не беше приятно изживяване, макар да разбирах, че и преди са минавали през всичко това.

Проф погледна екрана за момент и вдигна вежда. Коуди чукна, после чукна отново.

— Какво е това? — попита Тиа.

Коуди завъртя лаптопа. Нямахме столове; просто седяхме на постелките си. И въпреки че това укритие бе по-малко от предишното, струваше ми се празно. Ние не бяхме достатъчно на брой.

Екранът беше син, с обикновени черни главни букви. ИЗБЕРИ ВРЕМЕ И МЯСТО. АЗ ЩЕ ДОЙДА.

— Това — обясни Коуди — е единственото, което хората могат да видят на кой да е от стоте забавни канала от мрежата на Стоманеното сърце. Излиза на дисплея на всеки включен мобилен телефон и на всички информационни екрани в града. Нещо ме кара да мисля, че се добрахме до него.

Проф се усмихна.

— Това е добре. Оставя ни да изберем мястото на боя.

— Обикновено прави така — казах аз, докато гледах овесената си каша. — Остави Кривата линия да избере. Смята, че това е послание — градът е негов и му е все едно дали опитваш да намериш място, което ти дава предимство. Така и така ще те убие.

— Иска ми се само да не се чувствах сляпа — намеси се Тиа.

Седеше в отсрещния ъгъл с дейтапада си. На задната му страна беше закачила мобилния си и използваше по-големия екран на пада, за да разглежда съдържанието от телефона.

— Объркващо е. Как са открили, че съм хакнала системата им от камери? Нямам достъп отникъде, всяка пробойна е запушена. Не мога да видя нищо от ставащото в града.

— Ще намерим място, където да поставим камерите си — каза Проф. — Няма да бъдеш сляпа, когато се изправим срещу него, Тиа. Това…

Мобилният на Ейбрахам избипка. Той го вдигна.

— Близките аларми съобщават, че пленникът ни се е размърдал, Проф.

— Добре — рече Проф, стана и погледна към входа на по-малката стаичка, където бе задържан пленникът ни. — Тази загадка ме тормози цял ден.

Докато се обръщаше, очите му срещнаха моите и долових проблясък на вина у него.

Мина бързо покрай мен и започна да дава нареждания. Щяхме да разпитваме пленника с насочена право към него светлина, а Коуди щеше да стои зад него с опрян в главата му пистолет. Всички трябваше да носят якетата си. Смениха моето с резервно. Беше от черна кожа и ми беше с един или два размера по-голямо.

Възмездителите започнаха да нагласяват нещата. Коуди и Тиа влязоха в стаята на пленника, като след тях влезе и Проф. Набутах лъжица овесена каша в устата си, после видях Ейбрахам, който стоеше в главната стая.

Дойде до мен и застана на едно коляно.

— Живей, Дейвид — тихо изрече той. — Живей живота си.

— Това правя — измърморих аз.

— Не. Ти позволяваш на Стоманеното сърце да живее твоя живот вместо теб. Той го контролира, всяка стъпка по пътя. Живей собствения си живот.

Потупа ме по рамото, като че това оправяше всичко, а после ми махна да дойда с него в съседната стая.

Въздъхнах, изправих се и го последвах.

Пленникът беше дългурест, доста възрастен мъж — може би караше шестдесетата си година — оплешивяващ и тъмнокож. Въртеше глава и опитваше да разбере къде е, въпреки че все още бе със завързани очи и със запушена уста. Определено не изглеждаше опасен, както си беше овързан на стола. Разбира се, много „незаплашителни“ Епични можеха да убиват просто с мисъл.

За Конфлукс не се предполагаше, че има такива сили. Но и за Случайност не допускахме, че има увеличена ловкост. Освен това дори не знаехме дали този е Конфлукс. Осъзнах, че обмислям положението, което беше добре. Поне ми пречеше да мисля за нея.

Ейбрахам насочи силна струя светлина право в лицето на пленника. Много Епични се нуждаеха от видимост, за да използват силите си срещу някого, тъй че държането на човека неориентиран си беше много практично и полезно. Проф кимна на Коуди, който сряза превръзките на очите и устата на мъжа, застана зад него и насочи страховит пистолет калибър 357 към главата му.

Пленникът премигна срещу светлината и се огледа. Сви се в стола си.

— Кой си ти? — попита Проф, застанал до светлината, където пленникът нямаше да може да различи чертите му.

— Едмънд Сенс — отговори човекът и замълча. — А ти?

— Това не е важно за теб.

— Е, като гледам как ме държите в плен, предполагам, че е изключително важно за мен.

Едмънд имаше приятен глас със слаб индийски акцент. Изглеждаше нервен — очите му не спираха да се стрелкат на всички страни.

— Ти си Епичен — заяви Проф.

— Да — отвърна Едмънд. — Наричат ме Конфлукс.

— Началник на частите на Правоприлагането на Стоманеното сърце — продължи Проф. Ние останахме тихи, както ни бе наредено, за да не покажем на мъжа колко души има в стаята.

Едмънд се закиска.

— Началник? Да. Предполагам, че можеш да ме наричаш така.

Наведе се назад и затвори очи.

— Въпреки че по-уместно би било да съм сърцето. Или пък просто батерията.

— Защо беше в багажника на онази кола? — попита Проф.

— Понеже ме превозваха.

— И ти подозираше, че лимузината ти може да бъде нападната, тъй че си се скрил в багажника?

— Млади човече — любезно произнесе Едмънд, — ако исках да се скрия, щях ли да се овържа, да си запуша устата и да си завържа очите?

Проф мълчеше.

— Искате доказателство, че съм този, за когото се представям — изрече Едмънд с въздишка. — Е, бих предпочел да не ви карам да го измъкнете със сила от мен. Да имате механично устройство, чиято енергия е изхабена? Без никакъв заряд в батерията?

Проф погледна настрани. Тиа бръкна в джоба си и подаде фенерче-химикалка. Проф го опита и не се появи светлина. После се подвоуми. Най-накрая ни даде знак да излезем от стаята. Остана Коуди с насочен в Едмънд пистолет, но останалите — Проф също — се събрахме в главната стая.

— Може да е способен да я презареди и да я накара да избухне — тихо обясни Проф.

— Все пак ще ни трябва доказателство кой е той — каза Тиа. — Ако може да я зареди с докосване, или е Конфлукс, или е друг Епичен с много сходна сила.

— Или някой, на когото Конфлукс е предал умението си — добавих аз.

— Търсачът го отбелязва като могъщ Епичен — възрази Ейбрахам. — По-рано сме го пробвали върху офицери от Правоприлагането, на които Конфлукс е давал от силите си, и той не ги е регистрирал.

— Ами ако е различен вид Епичен? — попита Тиа. — Конфлукс му е дал някои от силите си, за да покаже, че може да зарежда предмети с енергия и да ни накара да си мислим, че той е Конфлукс? Може да се преструва на безвреден и после, когато не очакваме, да обърне пълните си сили срещу нас.

Проф бавно поклати глава.

— Не мисля. Твърде е оплетено и е твърде опасно. Защо ще смятат, че сме решили да отвличаме Конфлукс? Съвсем лесно можехме да го убием и там, където го пипнахме. Мисля, че той е този, който твърди, че е.

— А тогава защо е бил в багажника? — попита Ейбрахам.

— Вероятно ще ни отговори, ако го попитаме — предположих аз. — Искам да кажа, че засега не се е държал по трудния начин.

— Това ме и притеснява — каза Тиа. — Твърде лесно е.

— Лесно ли? — попитах аз. — Меган загина, за да можем да заловим тоя хубавец. Искам да чуя какво има да каже.

Проф ме изгледа и тупна с химикалката по дланта си. Кимна и Ейбрахам взе дългата дървена пръчка, която завързахме за фенерчето. Върнахме се в стаята и Проф допря фенерчето до бузата на Едмънд.

Лампичката на фенерчето засвети веднага. Едмънд се прозина и опита да се намести във въжетата си.

Проф отдръпна фенерчето; то продължаваше да свети.

— Заредих ви батерията — каза Едмънд. — Може би това ще е достатъчно да ви убеди да ми дадете нещо за пиене…?

— Преди две години — започнах аз и пристъпих напред въпреки нарежданията на Проф — през юли, сте участвал в голям проект на Стоманеното сърце. Какъв беше той?

— Аз наистина не се ориентирам много добре във времето… — отвърна мъжът.

— Не би трябвало да бъде трудно да си припомните — продължих аз. — Хората от града не знаят, но с Конфлукс стана нещо странно.

— Лятото? Хмм… да не беше, когато ме изведоха от града?

Едмънд се усмихна.

— Да, спомням си слънчевата светлина. Трябвах му, за да заредя някои от танковете му по някаква причина.

Онова беше настъпление срещу Диалас, Епичен от Детройт, който разгневи Стоманеното сърце, като прекрати част от доставките на храни. Участието на Конфлукс беше много прикрито. Малцина знаеха за него.

Проф ме гледаше, а устните му се бяха изопнали до тясна черта. Не му обърнах внимание.

— Едмънд — попитах аз — на коя дата си пристигнал в града?

— През пролетта на година 4 след Злочестие.

Четири години след Злочестие. За мен това приключваше въпроса — повечето хора смятаха, че Конфлукс е минал на страната на Стоманеното сърце през година 5, когато Правоприлагането за пръв път се сдоби с механизирани единици и спиранията на тока от година 4 най-накрая започнаха да намаляват. Но според грижливо събираните от мен поверителни източници Стоманеното сърце първоначално не се беше доверявал на Конфлукс и не го беше използвал за важни работи почти една година.

Докато гледах този човек, много неща от бележките ми за Конфлукс започнаха да добиват смисъл. Защо никога не го показваха? Защо го превозваха по този начин? Защо забулването, потайността? Не беше само заради слабостта на Конфлукс.

— Ти си пленник — заключих аз.

— Разбира се, че е — обади се Проф, ала Конфлукс кимна.

— Не — обясних аз на Проф. — Винаги е бил пленник. Стоманеното сърце не го използва като наместник, а като източник на енергия. Конфлукс не е начело на Правоприлагането, той е просто…

— Една батерия — довърши Едмънд. — Роб. Спокойно, можеш да го кажеш. Свикнал съм. Аз съм ценен роб, което всъщност е положение за завиждане. Подозирам, че няма да мине много време, докато ни намери и избие всички вас, задето сте ме отвлекли.

Направи гримаса.

— Съжалявам за това. Ужасно ненавиждам, когато хората се бият заради мен.

— Цялото това време… — обадих се аз. — Искри!

Стоманеното сърце не можеше да допусне да се разбере как се държи с Конфлукс. В Нюкаго Епичните само дето не бяха свещени. Колкото по-силни бяха, толкова повече права имаха. Управлението се основаваше на това. Епичните се подчиняваха на строгата си йерархия, понеже знаеха, че дори и да са на дъното й, продължават да са много по-важни от обикновените хора.

Но ето ти един Епичен, който е роб… нищо повече от някаква електроцентрала. Това имаше огромно значение за всеки в Нюкаго. Стоманеното сърце беше лъжец.

Май не бива да се изненадвам твърде много, рекох си аз. Тоест, след всичко друго, което е извършил, това е дреболия. Все пак изглеждаше важно. Или може би просто се бях сдобил с първото нещо, което отклоняваше вниманието ми от Меган.

— Спри го — рече Проф.

— Моля? — попита Едмънд. — Кое да изключа?

— Ти си надарител — обясни Проф. — Епичен с умение за прехвърляне. Върни си силата от хората, на които си я дал. Изтегли я от механизираните единици, коптерите, електростанциите. Искам да обезсилиш всеки, на когото си дал от силата си.

— Ако направя това — колебливо произнесе Едмънд — Стоманеното сърце няма да ми се зарадва, когато си ме върне.

— Можеш да му кажеш истината — отговори Проф и вдигна пистолет с едната си ръка, за да е насочен в светлината на лампата. — Ако те убия, силата ще изчезне. Не се страхувам да го извърша. Вземи си обратно силата, Едмънд. После ще си поговорим още.

— Много добре — каза Едмънд.

И както го каза, просто изключи Нюкаго.

33.

— Всъщност не се смятам за Епичен — каза Едмънд и се наведе над импровизираната маса. Бяхме я направили от сандък и дъска, и седяхме на пода, за да се храним на нея.

— Бях заловен и използван за снабдяване с енергия само месец след трансформацията си. Името на първия ми собственик беше Бастион. Как да ви кажа, той беше отвратителен, след като открихме, че не мога да му прехвърлям силата си.

— Защо мислиш, че е така? — попитах го, докато дъвчех някаква пастърма.

— Не знам — отвърна Едмънд и вдигна ръце пред себе си. Обичаше много да жестикулира, докато говореше; човек трябваше да внимава, за да не получи изневиделица удар в стил нинджа при особено натъртено възклицание за вкуса на хубавото къри.

Това му беше най-опасното. Въпреки че Коуди стоеше наблизо и никога твърде далеч от пушката си, Едмънд изобщо не беше провокативен. Всъщност изглеждаше приятен, поне когато не говореше за неизбежната ни ужасяваща смърт в ръцете на Стоманеното сърце.

— С мен нещата винаги са били такива — продължи Едмънд и посочи към мен с лъжицата си. — Мога да предавам силите си само на обикновени хора и трябва да ги докосна, за да го направя. Никога не съм можел да предам силата си на Епичен. Опитвал съм.

Проф — той пренасяше някакви провизии покрай нас — се спря на място. Обърна се към Едмънд.

— Какво каза?

— Не мога да предавам силата си на други Епични — повтори Едмънд и сви рамене. — Просто силите работят по този начин.

— Така ли е и при другите надарители? — попита Проф.

— Не съм виждал такива — отвърна Едмънд. — Надарителите са рядкост. Дори в града да има други, Стоманеното сърце никога не ме е оставял да се срещна с тях. Не се притесняваше, че не може да вземе от силите ми за себе си; беше напълно щастлив, че ме използва като батерия.

Проф изглеждаше притеснен. Продължи по пътя си, а Едмънд ме изгледа с вдигнати вежди.

— Какво беше това?

— Не знам — отговорих аз, също толкова объркан.

— Както и да е, да продължавам с разказа си. На Бастион не му се хареса, че не мога да го надаря, и затова ме продаде на един с името Изолация. Винаги съм го смятал за тъпо име за Епичен.

— Не е толкова зле като Ел Брас Бичето — възразих аз.

— Шегуваш се. Наистина ли има Епичен, който се нарича така?

Кимнах.

— От вътрешната част на Ел Ей. Той вече е мъртъв, но ще бъдеш изненадан от глупавите имена, с които се носят повечето от тях. Невероятните космически сили не се равняват на висок коефициент за интелигентност или дори на усет за уместното. Някой път ми напомни да ти разкажа за Пи-Пи.

— Не звучи толкова зле — усмихнато рече Едмънд. — Даже е донякъде белег за осъзнаване. Има елемент на усмивка. Ще ми се да видя Епичен, който обича да се усмихва.

Аз говоря с такъв, мина ми през ума. Все още не го бях възприел изцяло.

— Е — продължих аз, — тя не се усмихва дълго време. Мислеше си, че името е добро, и тогава…

— Какво?

— Опитай да го произнесеш няколко пъти наистина бързо — предложих аз.

Той размърда уста, а после тя се разтвори от огромна усмивка.

— Ахаа…

Учудено поклатих глава, докато продължавах да си ям пастърмата. Как да гледам на Едмънд? Не беше герой, какъвто търсеха хора като баща ми и Ейбрахам, въобще не. Едмънд пребледняваше, когато говорехме за битка със Стоманеното сърце; толкова плах, че често искаше разрешение да говори, преди да изкаже мнението си.

Не, той не бе Епичен-герой, роден да се бие за правата на хората, но беше почти толкова важен. Никога не бях виждал Епичен, нито бях чел или дочул история за такъв, който толкова явно да нарушава стереотипа. Едмънд не беше арогантен, не носеше омраза, нито презрение.

Беше загадъчно. Част от мен не спираше да мисли — това ли е то? Най-накрая попадам на Епичен, който не иска да ме убие или зароби, и той е възрастен, любезен индиец, който обича да си слага захар в млякото?

— Изгубил си някого, нали? — попита Едмънд.

Изгледах го остро.

— Какво те кара да питаш?

— Всъщност, реакции като тази. И фактът, че всеки в екипа ти като че ли ходи върху намачкан станиол и опитва да не произведе никакъв звук.

Искри. Хубава метафора. Да ходиш върху намачкан станиол. Трябваше да я запомня.

— Коя беше тя? — попита Едмънд.

— Кой е казал, че е била тя?

— Погледът върху лицето ти, синко — каза Едмънд и се усмихна.

Не отговорих, въпреки че донякъде беше, защото се опитвах да пресека понеслия се през ума ми поток от спомени. Меган ме гледа ядосано. Меган се усмихва. Меган се смее едва няколко часа преди смъртта си. Идиот. Познаваше я едва няколко седмици.

— Аз убих жена си — разсеяно изрече Едмънд, отпусна се назад и се загледа в тавана. — Беше злополука. Наелектризирах кухненския тезгях, докато опитвах да заредя микровълновата фурна. Глупаво, нали? Исках замразена мексиканска питка. Сара умря заради това.

Той потропа по масата.

— Надявам се твоята да е умряла заради нещо по-голямо.

Това зависи, помислих си аз, от това какво ще направим по-нататък.

Оставих Едмънд на масата и кимнах на Коуди, който стоеше до стената и отлично се преструваше, че е охрана. Отидох до другата стая, където Проф, Тиа и Ейбрахам бяха насядали около дейтапада на Тиа.

Почти отидох да търся Меган — моят инстинкт ми каза, че тя ще пази извън скривалището, тъй като останалите са вътре. Идиот. Присъединих се към останалите и надникнах през рамото на Тиа в екрана на разширения мобилен дейтапад. Зареждаше го от един от откраднатите от електроцентралата резервоари. Щом Едмънд си върна дадените умения, електричеството на града изчезна, включително и от кабелите, които понякога минаваха през стоманените катакомби.

Падът й показваше стар жилищен комплекс от стомана.

— Не е добро — отсъди Проф и посочи някакви цифри отстрани на екрана. — Сградата до него все още е населена. Няма да се бия с Висш Епичен, когато има странични хора толкова наблизо.

— Пред двореца му? — попита Ейбрахам. — Няма да очаква това.

— Съмнявам се да очаква нещо по-особено — поде Тиа. — Освен това Коуди е поразузнал. Започнали са грабежи, тъй че Стоманеното сърце е изтеглил Правоприлагането близо до двореца си. В действителност му е останала само пехотата, но това е достатъчно. Няма как да се промъкнем вътре и да направим приготовления. А ще ни трябва да подготвим района, ако ще излизаме срещу него.

— Соулджър Фийлд — тихо произнесох аз.

Обърнаха се към мен.

— Погледнете — казах аз, пресегнах се и разгънах картата на Тиа. Изглеждаше направо примитивна в сравнение с изгледите от камери в реално време, които бяхме използвали.

Поставих екрана в стара, като цяло изоставена част на града.

— Старият футболен стадион — казах аз. — Наблизо не живее никой и в района няма нищо за обиране, тъй че наоколо няма да има хора. Можем да използваме тензорите, за да пробием тунели от някоя близка точка на подземните улици. Това ще ни позволи да се приготвим спокойно, без да се притесняваме, че са ни шпионирали.

— Много е открито — каза Проф и потърка брадичката си. — По-скоро бих застанал срещу него в някоя стара сграда, където можем да го объркаме и да го целим от много страни.

— Това ще даде резултат и тук — казах аз. — Почти сигурно ще долети в средата на игрището. Можем да поставим снайпер на горните седалки и да си прокопаем няколко неочаквани тунела — с въжени линии — от седалките до вътрешните помещения на стадиона. Бихме могли да объркаме Стоманеното сърце и приближените му чрез поставянето на тунели там, където не ги очакват, а теренът ще бъде непознат за хората му — много повече от обикновен жилищен комплекс.

Проф кимна бавно.

— Все още не сме се заели с истинския въпрос — каза Тиа. — Всички го мислим. Може и да говорим за него.

— Слабостта на Стоманеното сърце — тихо изрече Ейбрахам.

— Твърде сме ефективни — отбеляза Тиа. — Определихме позицията и можем да го изкараме да се сражава с нас. Можем да му устроим перфектна засада. Но ще има ли това някакво значение?

— Опираме до това — заключи Проф. — Слушайте хубаво, хора. Залогът е следният. Можем да се изтеглим сега. Ще бъде провал — всички ще разберат, че сме опитали да го убием и сме се провалили. Това може да навреди толкова, колкото убиването му ще бъде добро дело. Хората ще си помислят, че Епичните наистина са непобедими и че дори ние не можем да застанем срещу някого като Стоманеното сърце. Освен това, Стоманеното сърце лично ще се захване с това да ни залови. Той не е от хората, които се отказват лесно. Където и да отидем, винаги ще трябва да внимаваме и да се притесняваме за него. Но можем да си тръгнем. Не знаем слабостта му, не и със сигурност. Може би най-добре е да се измъкнем, докато можем.

— А ако не се измъкнем? — попита Коуди.

— Продължаваме с плана — каза Проф. — Правим всичко, което можем, за да го убием, опитваме с всяка възможна нишка от спомените на Дейвид. Поставяме на стадиона капан, който съчетава всички тези възможности, и рискуваме. Това ще е най-несигурният удар, в който съм участвал някога. Някое от тези неща може да подейства, но по-вероятно никое от тях няма, и ще влезем в бой с един от най-могъщите Епични в света. Вероятно ще ни избие.

Всички седяхме смълчани. Не. Не можеше да приключи така, нали?

— Искам да опитам — каза Коуди. — Дейвид е прав. Винаги е бил прав. Да се промъкваме, да избиваме дребни Епични… това няма да промени света. Имаме шанс срещу Стоманеното сърце. Трябва поне да опитаме.

Изпитах прилив на облекчение.

Ейбрахам кимна.

— По-добре да загинем тук, с възможността да победим тая твар, отколкото да бягаме.

Тиа и Проф се спогледаха.

— И ти искаш да го направиш, нали, Джон? — попита Тиа.

— Или се бием с него тук, или Възмездителите са свършени — отговори Проф. — Ще прекараме остатъка от живота си в бягство. Освен това се съмнявам, че бих могъл да живея в мир със себе си, ако избягам след всичко, през което сме преминали.

Кимнах.

— Трябва поне да опитаме. Заради Меган.

— Басирам се, че щеше да го намери иронично — отбеляза Ейбрахам.

Погледнахме го, а той сви рамене.

— Тя не искаше да върши тази работа. Не знам какво би си помислила за нас, когато посвещаваме завършека й на нейната памет.

— Можеш да бъдеш депресивен, Ейб — каза Проф.

— Истината не е депресивна — възрази Ейбрахам с лекия акцент в гласа си. — Лъжите, които се преструвате, че приемате, са наистина депресивни.

— Заявява го човекът, който все още вярва, че Епичните ще ни спасят — продължи Проф.

— Господа — включи се Тиа. — Достатъчно. Мисля, че сме съгласни. Ще опитаме това, въпреки че е смешно. Ще опитаме да убием Стоманеното сърце без всякаква действителна идея какво е слабото му място.

Един по един кимнахме. Трябваше да опитаме.

— Не правя това за Меган — казах аз най-накрая. — Но го правя отчасти заради нея. Ако трябва да се изправим и да умрем, за да знаят хората, че някой все още се бори, тъй да бъде. Проф, ти каза, че се притесняваш да не би провалът ни да потисне хората. Не го виждам така. Те ще чуят за нас и ще разберат, че съществува нещо различно от това да се върши каквото Епичните заповядват. Може и да не убием Стоманеното сърце. Дори и да не успеем, може да бъдем причината за смъртта му. Някой ден.

— Не бъди толкова уверен, че ще се провалим — отговори Проф. — Ако смятах, че това е сигурно самоубийство, нямаше да допусна да продължим. Както казах, не възнамерявам да обвързвам надеждите ни да го убием само с едно предположение. Ще опитаме всичко. Тиа, какво ще подейства според твоите инстинкти?

— Нещо от банковия трезор — каза тя. — Едно от нещата е специално. Просто искам да знам кое е.

— Донесе ли ги, когато оставихме старото укритие?

— Донесох най-необичайните — отговори тя. — Натъпках останалите в дупката отвън. Можем да ги донесем. Доколкото знам, Правоприлагането не ги е открило.

— Вземаме всичко и го разпръсваме тук — каза Проф и посочи стоманения под на стадиона, който някога е бил почва. — Дейвид е прав; Стоманеното сърце вероятно ще кацне там. Не трябва да знаем точно какво го е отслабило — можем просто да го разхвърляме и да го употребим.

Ейбрахам кимна.

— Добър план.

— Ти какво мислиш, че е? — попита го Проф.

— Ако трябва да предположа? Бих казал, че е бил пистолетът на бащата на Дейвид или изстреляните от него куршуми. Всеки пистолет е леко различен по свой си начин. Може би е бил съставът на метала.

— Достатъчно лесно е да се опита — казах аз. — Ще донеса пистолета и когато имам шанс, ще стрелям в него. Не мисля, че ще даде резултат, но искам да опитам.

— Добре — каза Проф.

— А ти, Проф? — попита Тиа.

— Мисля, че е станало, понеже бащата на Дейвид е бил един от Верните — спокойно каза Проф. Не гледаше към Ейбрахам. — Нищо че са глупци, те са искрени глупци. Хора като Ейбрахам виждат света различно от нас. Може би начинът, по който бащата на Дейвид е гледал на Епичните, му е позволил да рани Стоманеното сърце.

Отпуснах се и го премислих отново.

— Е, и за мен няма да е много трудно да стрелям в него — обади се Ейбрахам. — Всъщност май всички трябва да опитаме. А и всичко останало, за което се сетим.

Гледаха мен.

— Все още мисля, че е кръстосаният огън — обясних аз. — Мисля, че Стоманеното сърце може да бъде ранен само от някой, който няма намерението да го нарани.

— Това е по-трудно за уреждане — каза Тиа. — Прав ли си, вероятно няма да подейства, който и от нас да го улучи, понеже всъщност ние го искаме мъртъв.

— Съгласен — отбеляза Проф. — Но е добра теория. Ще трябва да измислим начин да накараме собствените му войници да го ударят случайно.

— Той трябва най-напред да ги доведе — каза Тиа. — След като е убеден, че в града има негов Епичен съперник, може просто да докара Повелителя на нощта и Зарево.

— Не — казах аз. — Ще дойде с войници. Светлина използваше хора, и Стоманеното сърце ще иска да бъде готов — ще иска да има подръка собствените си войници, за да се оправят с дреболии като тази. Освен това той ще иска да се изправи лично срещу Светлина, но ще иска и свидетели.

— Съгласен съм — каза Проф. — Войниците му вероятно ще имат нареждане да не стрелят, докато по тях не е стреляно. Можем да нагласим така, та да сметнат, че трябва да отговарят на стрелбата.

— Тогава трябва да можем да задържим Стоманеното сърце достатъчно дълго, за да спретнем добър кръстосан огън — разсъди Ейбрахам. Поспря се. — Всъщност, ще трябва да го задържим по време на кръстосания огън. Ако си помисли, че това е просто засада за войници, ще отлети и ще остави Правоприлагането да се занимава с нея.

Ейбрахам погледна Проф.

— Светлина ще трябва да се появи.

Проф кимна:

— Знам.

— Джон… — обади се Тиа и докосна ръката му.

— Това трябва да бъде направено — каза той. — Трябва ни и начин да се оправим с Повелителя на нощта и със Зарево.

— Казвам ви — започнах аз — Зарево няма да бъде проблем. Той е…

— Знам, че не е това, което изглежда, синко — каза ми Проф. — Приемам го. Ти обаче бил ли си се някога срещу илюзионист?

— Разбира се — отвърнах аз. — С Коуди и Меган.

— Онзи беше слаб — възрази Проф. — Предполагам все пак, че ти дава представа какво да очакваш. Зарево ще бъде по-силен. Много по-силен. Почти ми се иска да беше още един огнен Епичен.

Тиа кимна.

— Той трябва да бъде приоритет. Ще ни трябват кодови фрази, ако изпрати въображаеми версии на другите членове на групата, за да ни объркват. И ще трябва да внимаваме за фалшиви стени, за несъществуващи войници от Правоприлагането, които да ни разсейват, и за подобни работи.

— Мислиш ли, че Повелителя на нощта въобще ще се появи? — запита Ейбрахам. — Както разбрах, от малкото представление с фенерчето на Дейвид е търтил да бяга като заек пред ястреб.

Проф изгледа мен и Тиа.

Аз свих рамене:

— Може и да не се появи.

Тиа кимна:

— Повелителя на нощта не е лесен за предвиждане.

— Независимо от това трябва да сме готови за него — продължих аз. — Но ще съм напълно доволен, ако остане настрана.

— Ейбрахам — заговори го Проф. — Мислиш ли, че можеш да направиш един-два ултравиолетови прожектора с допълнителните батерии? Трябва също така да снабдим всекиго с тези фенерчета.

Замълчахме и имах чувството, че всички мислим за едно нещо. Възмездителите харесваха извънредно добре планирани операции, изпълнени само след седмици или месеци подготовка. А сега щяхме да опитаме да ликвидираме един от най-силните Епични в света с украшенийца и фенерчета.

Това трябваше да направим.

— Смятам — започна Тиа, — че трябва да имаме добър план за измъкване в случай, че нищо от тези работи не действа.

Проф не изглеждаше съгласен. Изразът му бе станал мрачен; знаеше, че ако нито едно от тези предложения не ни позволи да убием Стоманеното сърце, шансовете ни да оцелеем бяха нищожни.

— Един коптер ще бъде най-добре — каза Ейбрахам. — Без Конфлукс Правоприлагането е приковано за земята. Ако можем да използваме батерия или дори да го накараме да зареди един коптер за нас…

— Това ще е добре — съгласи се Тиа. — Но все пак ще трябва да се откъснем.

— Така, все още държим Диамант под стража — продължи Ейбрахам. — Можем да вземем от експлозивите му…

— Я чакай — объркано попитах аз. — Под стража?

— Наредих на Ейбрахам и Коуди да го хванат във вечерта на малката ви среща — разсеяно каза Проф. — Не можех да рискувам да го оставя да каже каквото знае.

— Но… ти каза, че той няма…

— Видял е дупка, направена от тензорите — обясни Проф — а в ума на Повелителя на нощта ти си свързан с него. Щом те видеха на някоя от нашите операции, щяха да арестуват Диамант. Това беше за негова безопасност, както и за наша.

— И… какво правите с него?

— Храним го обилно — отговори Проф — и го подкупваме да мирува. Беше твърде объркан от нахлуването ни и мисля, че е доволен, задето го прибрахме.

Проф се спря.

— Обещах му да види как работят тензорите в замяна на престоя му в една от нашите дупки, докато цялата работа приключи.

Обезпокоен се облегнах на стената на стаята. Проф не го каза, но можех да разбера истината от тона му. Информацията за тензорите щеше да промени начина на работа на Възмездителите. Дори и да победим Стоманеното сърце, те бяха загубили нещо изключително — повече нямаше да могат неочаквано да се промъкват на някое място. Неприятелите им щяха да могат да планират, да наблюдават, да се подготвят.

Бях предизвикал края на една ера. Явно не ме обвиняваха, но не можех да не изпитвам определена вина. Бях като оня, който е донесъл разваления коктейл от скариди на партито и е докарал на всички повръщане за цяла седмица.

— Както и да е — каза Ейбрахам и почука по екрана на дейтапада на Тиа. — Можем да изкопаем част от игрището с тензорите, да оставим няколко сантиметра или малко повече стомана, след това да напълним дупката с експлозиви. Ако трябва да се измъкваме, взривяваме го, може би пращаме на оня свят някои от войниците и използваме объркването и дима, за да прикрият бягството ни.

— Ако Стоманеното сърце не ни догони и не свали коптера — добави Проф.

Замълчахме.

— Май каза, че аз съм бил депресивен? — попита Ейбрахам.

— Съжалявам — отговори Проф. — Вместо това си представи, че съм казал нещо самодоволно за истината.

Ейбрахам се усмихна.

— Планът е осъществим — обобщи Проф. — Въпреки че можем да опитаме с лъжлива експлозия, евентуално в двореца му, за да го изкараме оттам. Ейбрахам, оставям те да се оправяш с това. Тиа, можеш ли да изпратиш съобщение до Стоманеното сърце през мрежата, без да те проследят?

— Би трябвало да мога — отвърна тя.

— Добре, предай му отговора на Светлина. Напиши му: „Бъди готов в нощта на третия ден. Ще разбереш мястото, когато времето настъпи.“

Тя кимна.

— Три дни? — рече Ейбрахам. — Не е много време.

— Ние всъщност нямаме много време за подготовка — обясни му Проф. — Освен това всеки по-дълъг срок ще бъде твърде подозрителен; той вероятно очаква да застанем срещу него тази нощ. Все пак това ще свърши работа.

Възмездителите кимнаха и приготовленията за последната ни битка започнаха. Облегнах се на стената, а безпокойството ми растеше. Най-накрая щях да имам шанс да се изправя срещу него. Да го убием с този план изглеждаше почти невъзможно — както обикновено.

Но най-после щях да имам своя шанс.

34.

Вибрациите ме разтърсваха до душата. Сякаш и тя вибрираше в отговор. Вдишах, оформих с мисъл звука, после протегнах ръка напред и изпратих музиката навън. Музиката можех да чуя само аз и да я контролирам само аз.

Отворих очи. Част от тунела пред мен се срути под формата на фин ронлив прах. Носех маска, въпреки че Проф не спираше да ме уверява, че прахът не бил тъй вреден при вдишване, колкото съм го мислел.

Носех мобилния завързан за челото; той светеше ярко. Малкият тунел в стоманата бе тесен, но аз бях сам, тъй че можех да се движа колкото ми трябваше.

Както винаги използването на тензора ми напомни за Меган и за деня, в който проникнахме в електроцентралата. Напомни ми за асансьорната шахта, където тя сподели с мен неща, които явно не беше споделяла с мнозина. Попитах Ейбрахам дали знае, че тя е от Портланд, и той изглеждаше изненадан. Каза, че не говорела за миналото си.

Изгребах стоманения прах в кофа, после я затътрих по тунела и я изсипах. Направих го още няколко пъти, а после се върнах към копаенето с тензора. Другите изсипваха праха по остатъка от пътя навън.

Добавих още около метър към тунела и проверих телефона си, за да видя как се справям. Ейбрахам бе поставил три други мобилни отгоре, за да създаде триангуларна система, която да ми позволи да прокопая тунела с точност. Трябваше да мръдна малко повече вдясно, а след това да тръгна под ъгъл нагоре.

Следващия път, когато избирам позиция за засада срещу Висш Епичен, казах си аз, ще взема някоя, която е по-близо до съществуващи подземни тунели.

Останалите от екипа се съгласиха с Ейбрахам, че ще трябва да минират игрището с експлозиви отдолу, а искаха и няколко прикрити тунела, водещи към периметъра. Бях уверен, че щеше да е добре да разполагаме с тях, когато застанем срещу Стоманеното сърце, но построяването на всичко ставаше много уморително.

Почти съжалявах, че съм показал такъв талант с тензора. Почти. Беше си много внушително да мога да дълбая през плътната стомана само с ръце. Не можех да хакерствам като Тиа, да разузнавам като Коуди или да поправям машините като Ейбрахам. По този начин поне имах място в отбора.

Разбира се, помислих си, докато изпарявах още един участък от стената, пред уменията на Проф моите изглеждат като нищо. Съвсем като нищо. Бях полезен в тази роля, защото той отказваше да я поеме. Това вгорчаваше удовлетворението ми.

През ума ми мина мисъл. Вдигнах ръка и събрах вибрациите на тензора. Как успя Проф да направи онзи меч? Удари стената, нали? Опитах да имитирам движението, ударих с юмрук стената на тунела и насочих избухването на енергия в ума си през тензора.

Не получих меч. Няколко шепи прах се изсипаха от дупка в стената, последвани от дълга стоманена буца, смътно напомняща закръглен морков.

Е, това е началото. Предполагам.

Протегнах се да вдигна моркова, но забелязах движеща се по малкия тунел светлина. Бързо сритах моркова в купчината прах и се върнах към работата.

Проф скоро застана зад мен.

— Как върви?

— Още около метър — отвърнах аз. — После мога да изкопая мястото за експлозивите.

— Добре — каза Проф. — Опитай да го направиш дълго и тънко. Искаме да насочим взрива нагоре, а не надолу по тунела.

Кимнах. Планът беше да се отслаби „покривът“ на кухината, която щеше да се намира точно под центъра на Соулджър Фийлд. Тогава щяхме да поставим експлозивите с внимателно извършено от Коуди заваряване и да насочим взрива натам, накъдето искахме.

— Продължавай — каза Проф. — Засега ще извозвам твоя прах.

Кимнах, благодарен за възможността да прекарвам повече време с тензора. Този беше на Коуди. Даде ми го, понеже моят все още беше разкъсан, провиснал като окото на зомби. Не питах Проф за двата, които носеше. Не изглеждаше разумно.

Известно време работехме в тишина — аз изрязвах парчета стомана, Проф извозваше праха. Намери моя морковоподобен меч и ме изгледа недоумяващо. Надявах се, че не ме вижда как се изчервявам на бледата светлина.

Най-накрая мобилният ми телефон избипка и ми съобщи, че доближавам правилната дълбочина. Внимателно издълбах дълга дупка на нивото на раменете. Тогава се протегнах и започнах да оформям малка „стая“, в която да натъпчем експлозивите.

Проф се върна с кофата в ръка и видя какво съм направил. Провери телефона си, погледна към тавана и тихо потропа с чукче по метала. Кимна на себе си, въпреки че не можех да определя никаква разлика в звученето.

— Знаеш ли — започнах аз — твърде съм уверен, че тези тензори нарушават законите на физиката.

— Какво? Искаш да кажеш, че унищожаването на солиден метал с пръстите на ръцете не е нормално?

— Още повече — продължих аз. — Мисля, че се получава по-малко прах, отколкото трябва. Винаги се сляга и заема по-малко място от стоманата — но не може да го направи, ако не е била по-компактна от стомана, което не може да бъде.

Проф изсумтя и напълни още една кофа.

— Нищо, свързано с Епичните, не е смислено — казах аз и издърпах още малко прах от дупката, която правех. — Дори и силите им.

Подвоумих се.

— Особено силите им.

— Вярно — съгласи се Проф. Продължи да пълни кофите си.

— Дължа ти извинение, синко. За това как се държах.

— Тиа ми го обясни — бързо започнах аз. — Каза, че имало нещо в миналото ти. Някаква история с тензорите. Разбирам го. Няма проблем.

— Не, има. Но това става, когато използвам тензорите. Аз… добре, така е, както Тиа е казала. Неща от миналото ми. Съжалявам за това как се държах. Нямаше оправдание за него, особено предвид това през какво си бил минал току-що.

— Не беше толкова зле — успокоих го аз. — Имам предвид онова, което направи.

Останалото беше ужасно. Опитах да не мисля за дългия път с умиращото момиче в ръцете ми. Умиращо момиче, което не спасих. Продължих нататък.

— Беше невероятен, Проф. Не бива да използваш тензорите само при сблъсъка със Стоманеното сърце. Трябва да ги ползваш постоянно. Помисли какво…

— СПРИ.

Замръзнах. От тона на гласа му ме прониза шок по гръбнака.

Проф вдишваше и издишваше дълбоко, а ръцете му бяха заровени в стоманения прах. Затвори очи.

— Не говори така, синко. Не ми се отразява добре. Моля те.

— Разбира се — внимателно изрекох аз.

— Просто… приеми извинението ми, ако искаш.

— Разбира се.

Проф кимна и се върна към работата си.

— Мога ли да попитам нещо? — казах аз. — Няма да споменавам… знаеш какво. Поне не пряко.

— Давай.

— Добре, изобретил си тези неща. Смайващи неща. Болконтролът, якетата. От думите на Ейбрахам разбирам, че си разполагал с тези уреди при създаването на Възмездителите.

— Така е.

— Следователно… защо не изобретиш нещо друго? Друг вид оръжие, основано на силата на Епичните? Искам да кажа, ти продаваш знание на Диамант, а той го продава на учени, които да създадат технология като тази. Струва ми се, че в това си добър, точно колкото тях. Защо продаваш знанието, а не го използваш ти самият?

Проф работи мълчаливо няколко минути, после дойде да ми помогне да вадя прах от дупката, която правех.

— Това е добър въпрос. Питал ли си Ейбрахам или Коуди?

Направих гримаса.

— Коуди приказва за демони или феи — за които твърди, че ирландците ги били изцяло откраднали от предците му. Не мога да преценя дали е сериозен.

— Не е — отвърна Проф. — Просто му харесва да наблюдава как реагират хората, когато говори такива работи.

— Ейбрахам смята, че понеже сега нямаш лаборатория, както е било някога. Без подходящото оборудване не можеш да създадеш нова технология.

— Ейбрахам е много сериозен човек. Какво мислиш ти?

— Мисля, че щом можеш да намираш средства да купуваш или крадеш експлозиви, мотори и дори коптери, когато ти трябват, можеш да си набавиш и лаборатория. Трябва да има друга причина.

Проф отупа праха от ръцете си и се извърна да ме погледне.

— Добре. Мога да разбера накъде води това. Можеш да ми зададеш един въпрос за миналото ми.

Каза го, все едно беше подарък, някакво… покаяние. Беше се отнесъл с мен зле, отчасти заради нещо в миналото му. Компенсацията му беше част от това минало.

Оказах се напълно неподготвен. Какво исках да знам? Питах ли го как е измислил тензорите? Питах ли го какво го е накарало да не иска да ги използва? Явно се стягаше.

Не искам да го прекарвам през това, рекох си аз. Не и ако го засяга толкова дълбоко. Не исках да правя това, точно както не исках някой да ме води през спомена за това какво се е случило с Меган.

Реших да се спра на нещо по-безобидно.

— Какъв си бил? — попитах аз. — Преди Злочестие. Какво си работил?

Проф изглеждаше слисан.

— Това е твоят въпрос?

— Да.

— Сигурен си, че искаш да знаеш?

Кимнах.

— Бях учител по естествени науки в пети клас — отговори той.

Отворих уста, за да се засмея на шегата, но тонът на гласа му ме накара да се спра.

— Наистина? — попитах най-накрая.

— Наистина. Един Епичен разруши училището. То… все още беше в учебна година.

Той гледаше в стената, а емоцията изтичаше от лицето му. Слагаше си маска.

За този въпрос реших, че е невинен.

— А тензорите — започнах аз. — Болконтролът. Работил си в лаборатория по някое време, нали?

— Не — отвърна той. — Тензорите и болконтролът не са мои. Останалите предполагат, че съм ги изобретил. Не съм.

Това откровение ме зашемети.

Проф се обърна да си събере кофите.

— Децата в училище също ме наричаха Проф. Това винаги се лепва, въпреки че не съм професор — даже не съм завършил университет. Станах учител по естествени науки само по случайност. Обичах самото преподаване. Поне го обичах тогава, когато смятах, че то е достатъчно да промени нещата.

Заслиза по тунела и ме остави да се чудя.

— Това е. Можеш да се обърнеш.

Обърнах се и нагласих чантата, която мъкнех на гръб. Коуди, застанал на стълбата над мен, свали маската от лицето си и изтри чело с ръката, която не държеше оксижена. Няколко часа бяха изминали, откакто изрязах кухината под стадиона. Коуди и аз прекарахме тези часове в копаене на по-малки тунели и дупки из стадиона, като той заваряваше там, където има нужда.

Последната ни работа бе изработването на снайперското леговище, което щеше да бъде позицията ми в началото на битката. Намираше се пред второто равнище седалки на западната страна на стадиона, приблизително на нивото на четиридесет и пет метровата линия. Не искахме да се забелязва отгоре, затова използвах тензора, издълбах пространство под пода, и оставих отгоре само няколко сантиметра метал. Изключението беше половин метър близо до пътеката за главата и раменете ми, за да мога да прицеля пушка през дупката в ниската преграда пред реда.

Коуди се протегна от мястото си на стълбата и разклати металната рамка, току-що заварена от него за дъното на зоната, която бях издълбал. Кимна, явно доволен, че ще ме крепи, докато чакам в леговището на снайпера. Подът на този сектор беше твърде тънък, за да може да се издълбае дупка, достатъчно дълбока за криене; рамката беше нашето решение на проблема.

— Къде сега? — попитах аз, докато Коуди слизаше по стълбата. — Да направим оная дупка за измъкване още по-нагоре на третия ред?

Коуди преметна оксижена си през рамо и изпука със схванатия си гръб.

— Ейбрахам се обади да каже, че сега отива да се занимае с ултравиолетовите прожектори. Свършил е поставянето на експлозивите под игрището преди малко, тъй че за мен е време да отивам и да заварявам там. Можеш да правиш следващата дупка сам — но ще ти помогна да занесеш стълбата там. Засега добра работа по тези дупки, момко.

— Значи си отново на момко? — попитах го аз. — Какво стана със земляк?

— Разбрах нещо — обясни Коуди, докато сгъваше стълбата и я накланяше на една страна. — Австралийските ми предци?

— Да? — хванах долния край на стълбата и го последвах, докато вървеше от местата на първия ред във вътрешността на стадиона.

— Дошли са от Шотландия. Следователно, ако искам да бъда наистина автентичен, трябва да мога да говоря австралийски с шотландски акцент.

Продължихме да крачим през катраненочерното пространство под местата, подобно на голям, извит коридор — мисля, че се наричаше галерия. Планираният долен край на следващата дупка за измъкване беше в една от тоалетните по-нататък по коридора.

— Австралийско-шотландско-тенесийски акцент, а? — попитах аз. — Упражняваш ли го?

— А, не — отговори Коуди. — Аз не съм шантав, момче. Просто малко ексцентричен.

Усмихнах се, после извърнах глава и погледнах към игрището.

— Ние наистина ще опитаме с това, нали?

— По-добре да го опитаме. Обзаложих се с Ейбрахам на двайсет долара, че ще победим.

— Просто… Трудно е да го повярвам. Прекарал съм години в правене на планове за този ден, Коуди. Повече от половината си живот. И той дойде. Въобще не е каквото си бях представял, но дойде.

— Трябва да изпитваш гордост — каза Коуди. — Възмездителите си работеха по един и същи начин повече от половин десетилетие. Без промени, без истински изненади, без големи рискове.

Протегна ръка и почеса лявото си ухо.

— Често се питах дали не изпадаме в застой. Така и не можах да подбера аргументи, за да предложа промени. Трябваше външен човек, та да ни пораздруса мъничко.

— Да нападнем Стоманеното сърце е „мъничко пораздрусване“?

— Е, не е да си ни накарал да свършим нещо наистина откачено, като да опитаме да свием колата на Тиа.

Точно пред тоалетните оставихме стълбата и Коуди отиде да провери някакви експлозиви на отсрещната стена. Смятахме да ги използваме за отвличане на вниманието; Ейбрахам щеше да ги детонира при необходимост. Замислих се, после извадих една от взривителните си капсули с формата на гумичка.

— Може би трябва да поставя една от тях — казах му аз. — Ако ни потрябва втори човек, за да детонира експлозивите.

Коуди изгледа капсулата и потърка брадичка. Знаеше какво имам предвид. Втори човек за детониране на експлозивите щеше да ни трябва, само ако Ейбрахам бъде убит. Не обичах да мисля за това, но след Меган… Да, вече виждах всички ни доста по-уязвими от някога.

— Знаеш ли — каза Коуди и взе капсулите от мен. — Наистина бих искал да имам резервен вариант при експлозивите под игрището. Тяхното детониране е най-важно; те ще прикриват изтеглянето ни.

— Да речем — съгласих се аз.

— Ще имаш ли нещо против да взема това и да го лепна там, преди да го заваря? — попита ме Коуди.

— Не, стига Проф да се съгласи.

— Той обича подсигуряването — рече Коуди и пусна капсулата в джоба си. — Просто си дръж писалката подръка. И не я натискай случайно.

Понесе се отново към тунела под игрището, а аз внесох стълбата в съблекалните и се хванах за работа.

Промуших юмрука си във въздуха и се свих, когато стоманеният прах се посипа около мен. Ето как го е направил, помислих си аз и огънах пръсти. Не бях разбрал номера с меча, но ставах добър в пробиването и изпаряването на неща пред ръката ми. Трябваше да има общо с овладяването на звуковите вълни на тензора, тъй че те да следват движението на ръката ми и да създават нещо като… обвивка около нея.

Направена като хората, вълната щеше да се движи заедно с юмрука ми. Както димът би последвал ръката ти, ако я прекараш през него. Усмихнах се и размахах ръка. Най-накрая го проумях. Хубаво. Ставите на пръстите доста ме боляха.

Довърших дупката с по-обикновен удар с тензора и се протегнах от върха на стълбата да оформя отвора. През него можех да видя чисто черното небе. Бих искал някой ден отново да видя слънцето, рекох си аз. Горе имаше само чернота. Мрак и Злочестие, която гореше точно над нас, като страшно червено око.

Прехвърлих се от стълбата на втория ред места. Изведнъж в мен проблесна ярък като съновидение спомен. Наблизо беше мястото, където бях седнал при единственото си идване на този стадион. Баща ми беше спестявал усилено, за да ни купи билети. Не можех да си спомня кой беше нашият отбор, но помнех вкуса на купения от баща ми хотдог. Ликуването на моя баща, въодушевлението му.

Приклекнах сред седалките и се сниших за всеки случай. Шпионските безпилотни самолети на Стоманеното сърце вероятно не летяха, щом като целият град беше без електричество, но можеше да е изпратил хора да разузнават и да търсят Светлина. Щеше да бъде разумно да остана незабележим колкото може по-дълго.

Издърпах от раницата си въже, вързах го за крака на един от стоманените столове, после се промъкнах обратно до дупката, слязох по стълбата и се върнах при тоалетната под втория ред. Провесих въжето — даваше възможност за по-бързо измъкване от стълбището; прибрах стълбата и празната си раница в една от кабинките и се отправих към местата.

Там ме чакаше Ейбрахам, облегнат на входа към долните места, скръстил мускулестите си ръце и с умислена физиономия.

— Тъй, предполагам, че ултравиолетовите прожектори са свързани? — попитах аз.

Ейбрахам кимна.

— Би било хубаво да използваме прожекторите на стадиона.

Засмях се.

— Бих искал да видя как ще оправиш лампи, чиито крушки са превърнати в стомана и са слети с фасунгите им.

Известно време и двамата стояхме и гледахме бойното поле. Проверих си телефона. Беше ранно утро; предвиждахме да повикаме Стоманеното сърце в 5 часа сутринта. Надявахме се войниците му да са изтощени от цяла нощ действия срещу грабежите без транспортни средства и бронирани единици. Тъй или иначе Възмездителите обикновено работеха нощем.

— Петнадесет минути до предвиденото стартово време — отбелязах аз. — Коуди свърши ли със заваряването? Проф и Тиа вече върнаха ли се?

— Коуди приключи заварката и отива към позицията си — отговори ми Ейбрахам. — Проф ще пристигне всеки момент. Можаха да се снабдят с коптер, а Едмънд даде на Тиа способността да го зареди. Тя отлетя да го приземи извън града, за да не издава положението ни.

Ако нещата се закучеха, тя щеше да нагласи обратния си полет така, че да се спусне и да ни вземе, точно когато експлозивите експлодират. Също така щяхме да пуснем димни завеси от трибуните, за да прикрием изтеглянето си.

Все пак бях съгласен с Проф. Човек не можеше да лети по-бързо от Стоманеното сърце или пък да го надвие със стрелба с коптер. Това беше решителното сражение. Побеждаваме го или загиваме.

Моят мобилен светна и в ухото ми проговори глас.

— Върнах се — каза Проф. — Тиа също е в готовност.

Той замълча за миг.

— Хайде да свършим тая работа.

35.

Понеже мястото ми беше точно срещу входа на третия ред, ако стоях прав, щях да мога да погледна над преградата към най-ниското ниво на местата. Натъпкан в импровизираната си дупка обаче, не можех да ги видя — въпреки че имах добър изглед към игрището.

Бях достатъчно нависоко, за да виждам какво става на стадиона, но имах и път към ниското, ако се наложеше да опитам изстрел по Стоманеното сърце с пистолета на баща си. Тунелът и въжето по-нагоре на реда щяха бързо да ме отведат там.

Щях да се спусна, а после да опитам да се промъкна до него, ако се стигнеше дотам. Все едно да опиташ да издебнеш лъв, въоръжен само с пистолет-пръскалка.

Свивах се в дупката си и чаках. Носех тензора на лявата ръка, а дясната държеше пистолета. Коуди ми даде резервна пушка, но засега я държах до себе си.

Високо горе във въздуха пламнаха фойерверки. Четири стълба на върха на стадиона изстреляха огромни струи от искри. Не знаех къде Ейбрахам е намерил чисто зелени фойерверки, но сигналът несъмнено щеше да бъде видян и приет.

Това беше моментът. Щеше ли той да се появи наистина?

Фойерверките започнаха да секват.

— Нещо се задава — изрече Ейбрахам в ушите ни, а лекият му френски акцент тънко наблягаше на грешните срички. Той държеше горната снайперска позиция, а Коуди — долната. Коуди бе по-добрият стрелец, но Ейбрахам трябваше да бъде по-далеч, за да е извън боя. Работата му беше с дистанционно управление да включва прожекторите или да детонира стратегически поставени взривове.

— Да, наистина идват. Конвой от камиони на Правоприлагането. Все още няма следа от Стоманеното сърце.

Прибрах в кобура пистолета на баща си и протегнах ръка настрани, за да взема пушката. Твърде нова ми беше. Една пушка трябва да бъде доста използвана и да си я обикнал. Да е позната. Само тогава можеш да си сигурен, че е надеждна. Знаеш как стреля, кога може да засече, колко точен е прицелът. Оръжията, както и обувките, са най-калпави, когато са чисто нови.

И все пак не можех да разчитам на пистолета. С пистолетите ми беше трудно да уцелвам каквото и да е нещо, което е по-малко от товарен влак. Трябваше да се приближа до Стоманеното сърце, ако исках да опитам. Решихме първо Ейбрахам и Коуди да изпробват останалите теории, преди да се рискува аз да бъда изпратен близо.

— Приближават стадиона — чух в ухото си Ейбрахам. — Изгубих ги.

— Виждам ги, Ейбрахам — включи се Тиа. — Камера шест.

Въпреки че бе извън града в коптера, надарена от Едмънд с умението да го зарежда, тя следеше камерите, които бяхме поставили за наблюдение и за да запишем сражението.

— Да — каза Ейбрахам. — Да, разпръсват се. Смятах, че ще влязат направо, но не го правят.

— Хубаво — обади се Коуди. — Това ще направи по-лесно да предизвикаме кръстосана стрелба.

Ако Стоманеното сърце изобщо дойде, помислих си аз. От това се боях и на това се надявах. Ако не дойдеше, това означаваше, че не смята Светлина за заплаха — което щеше да позволи на Възмездителите много по-лесно да се измъкнат от града. Операцията щеше да е провал, но не поради липса на опит. Почти ми се искаше да стане така.

Ако Стоманеното сърце дойдеше и избиеше всички нас, кръвта на Възмездителите щеше да бъде по ръцете ми, задето съм ги повел по този път. Едно време това нямаше да ме тормози, но сега ме гризеше отвътре. Надзърнах към футболното игрище, но не можех да видя нищо. Погледнах назад към горните места.

Долових слабо движение в мрака — приличаше на златно проблясване.

— Момчета — прошепнах аз. — Май видях някого там горе.

— Невъзможно — заяви Тиа. — Наблюдавам всички входове.

— Казвам ти, видях нещо.

— Камера четиринадесет… петнадесет… Дейвид, там горе няма никой.

— Спокойно, синко — обади се Проф.

Криеше се в тунела под игрището и щеше да се подаде само при появата на Стоманеното сърце. Решихме да не взривяваме експлозивите там, докато не сме опитали всички други начини за убиване на Стоманеното сърце.

Проф носеше тензорите. Можех да кажа, че се надява да не му се налага да ги използва.

Чакахме. Тиа и Ейбрахам ни обясняваха маньоврите на Правоприлагането. Пехотните части обкръжиха стадиона, завардиха всички известни им изходи и започнаха бавно да проникват. Поставиха оръдия на няколко места вътре в стадиона, но не намериха никого от нас. Стадионът беше твърде голям, а ние се бяхме укрили твърде добре. Можеш да си направиш сума ти интересни скривалища, когато можеш да копаеш в това, което за всички останали е непробиваемо.

— Включи ме във високоговорителите — тихо изрече Проф.

— Готово — отговори Ейбрахам.

— Не съм тук, за да се бия с червеи! — провикна се Проф и гласът му отекна насред стадиона, усилен от поставените от нас високоговорители. — Това ли е храбростта на могъщия Стоманеното сърце? Да изпрати малки човечета с пушкала, та да ме дразнят? Къде си, императоре на Нюкаго? Толкова ли се боиш от мен?

Стадионът притихна.

— Виждаш ли как се построяват войниците сред местата? — попита ме Ейбрахам по линията. — Много са внимателни. Прави се с цел да не се улучват едни други при стрелба. Трудно ще ни бъде да сгащим Стоманеното сърце под кръстосан огън.

Гледах през рамото си. Не видях друго движение в местата отзад.

— А — тихо произнесе Ейбрахам. — Подейства. Идва. Мога да го видя в небето.

Тиа тихо подсвирна.

— Това е то, момчета. Време е за истинската веселба.

Чаках с издигната пушка и използвах прицела, за да оглеждам небето. Най-накрая съзрях в тъмнината светла точка, която се приближаваше. Постепенно тя се раздели на три фигури, които долетяха в центъра на стадиона. Повелителя на нощта се носеше безформено. До него кацна Зарево, пламтяща човекообразна фигура, толкова ярка, че оставяше остатъчни образи в очите ми.

Стоманеното сърце се приземи между тях. Дъхът ми се спря в гърлото и аз замръзнах.

Малко се беше изменил в десетилетието след разрушаването на банката. Същия арогантен израз, същата съвършено оформена коса. Нечовешки хармоничното и сложено тяло, наметнато със сребристочерна пелерина. Юмруците му излъчваха леко жълто сияние, от тях се издигаха струйки дим, а в косата му имаше мъничко загатване за сребро. Епичните старееха много по-бавно от обикновените хора, но все пак старееха.

Около Стоманеното сърце се понесе вятър и вдигна праха, събрал се на сребристото поле. Открих, че не мога да откъсна поглед. Убиецът на баща ми. Беше тук най-накрая. Явно не забеляза дреболиите от банковия трезор. Бяхме ги посипали в центъра на игрището и ги бяхме смесили с боклук, за да прикрием какво сме направили.

Предметите несъмнено бяха толкова близо до него, както и когато беше в банката. Пръстът ми трепна на спусъка на пушката — даже не бях разбрал, че е отишъл там. Внимателно го отместих. Щях да видя Стоманеното сърце мъртъв, но не трябваше да бъде от моята ръка. Трябваше да остана скрит; задължението ми бе да го уцеля с пистолета, а в момента беше твърде далеч за това. Ако стрелях сега и не улучех, щях да се разкрия.

— Май аз ще трябва да започна партито — леко произнесе Коуди. Щеше да стреля първи, за да пробва теорията за съдържанието на трезора, тъй като позицията му беше най-лесна за оттегляне.

— Дадено — каза Проф. — Стреляй, Коуди.

— Добре, слонце — тихо каза Коуди на Стоманеното сърце. — Я да видим дали тия джунджурии са си стрували зора да ги влачим дотук…

Във въздуха проехтя изстрел.

36.

Гледах лицето на Стоманеното сърце през прицела на пушката. Мога да се закълна, че видях, съвсем отчетливо, как куршумът удря главата му отстрани и разрошва косата му. Коуди се беше прицелил точно, но куршумът дори не одраска кожата.

Стоманеното сърце не трепна.

Правоприлагането реагира незабавно — хората стреляха и опитваха да определят откъде е стреляно. Не им обръщах внимание и останах фокусиран върху Стоманеното сърце. Само той беше важен.

Още изстрели; Коуди проверяваше дали е улучил мишената си.

— Искри! — каза той. — Не видях нито един от изстрелите. Поне един от тях трябва да е бил точен.

— Може ли някой да потвърди? — настоятелно попита Проф.

— Попадение потвърдено — казах аз с долепено до прицела око. — Не подейства.

Чух приглушени ругатни откъм Тиа.

— Коуди, мърдай — обади се Ейбрахам. — Засякоха мястото ти.

— Фаза втора — изрече Проф с твърд глас; притеснен, но овладян.

Стоманеното сърце се завъртя с небрежен вид — ръцете му блестяха — и огледа стадиона. Крал, който оглежда владението си. Фаза втора означаваше Ейбрахам да задейства отвличащи вниманието експлозиви и да опита да предизвика кръстосана стрелба. Моята роля беше да се промъкна напред с пистолета и да заема позиция. Искахме да опазим позицията на Ейбрахам в тайна колкото се може по-дълго, тъй че той да може да използва взривове и да опитва да разкарва хората от Правоприлагането насам-натам.

— Ейбрахам — започна Проф. — Нека тия…

— Повелителя на нощта се движи! — прекъсна го Тиа. — И Зарево!

Накарах се да отдръпна лице от прицела. Зарево се бе превърнал в резка от ослепителна светлина и отиваше към един от входовете за галерията под местата. Повелителя на нощта се издигаше във въздуха.

Летеше право към укритието ми.

Невъзможно, помислих си аз. Не може да…

Правоприлагането откриха огън от позициите си, но не стреляха към Коуди. Стреляха по други участъци сред седалките. За миг се обърках, докато не избухна първият скрит ултравиолетов прожектор.

— Нападат ни — извиках аз и се дръпнах назад. — Стрелят по прожекторите.

— Искри! — изруга Тиа, докато всички останали прожектори избухнаха един след друг, унищожени от войниците от Правоприлагането. — Няма как да са ги забелязали всичките!

— Нещо тук не е наред — обади се Ейбрахам. — Взривявам първия отвличащ заряд.

Стадионът се разтресе, докато премятах пушката през рамо и се измъквах от дупката си. Взех един ред стъпала между седалките.

Стрелбата долу звучеше тихо в сравнение с чутото от мен преди няколко дни в коридорите.

— Повелителя на нощта е по петите ти, Дейвид — обади се Тиа. — Знаел е къде се криеш. Трябва да са наблюдавали мястото.

— Няма смисъл — възрази Проф. — Щяха да ни спрат по-рано, нали така?

— Какво прави Стоманеното сърце? — попита Коуди, задъхан от тичането.

Едва слушах. Втурнах се към дупката за евакуация нагоре и не поглеждах през рамо. Сенките на седалките около мен започнаха да се удължават. Изникнаха подобни на удължаващи се пръсти пипала. Отгоре на всичко това нещо пускаше искри по стъпалата пред мен.

— Снайпер от Правоприлагането! — каза Тиа. — Цели се в теб, Дейвид.

— Пипнах го — обади се Ейбрахам. Не можах да доловя неговия снайперски изстрел сред пукотевицата, но други изстрели не ме последваха. Ейбрахам обаче можеше да се е разкрил.

Искри!, мина ми през ума. Цялата работа наистина бързо отиваше по дяволите. Натъкнах се на въжето и затърсих фенера си. Сенките се движеха и се приближаваха. Включих фенера и го насочих, за да унищожа сенките около отвора, после се хванах за въжето с една ръка и се спуснах надолу. За щастие, ултравиолетовата светлина засягаше и сенките на Повелителя на нощта, както и него самия.

— Все още е подире ти — каза Тиа. — Той…

— Какво? — настойчиво я попитах аз, стиснал въжето с тензорната ръкавица, с усукани около него крака, за да забавя падането. Ръката ми се затопли от триенето, но според Проф тензорът можел да го прави, без да разкъса въжето.

Минах през дупката на втория ред и през тавана на тоалетните и се озовах в пълната тъмнина на галерията. Тук се намираха съоръжения като будките за закуски. Някога външната страна на помещенията беше стъклена — но сега бе от стомана, разбира се, и стадионът изглеждаше затворен. Като склад.

Все още можех да чуя изстрелите — слаби, леко отекващи в кухите пространства на стадиона. Фенерчето ми светеше почти изцяло в ултравиолетовата част на спектъра през филтъра си, но все пак излъчваше бледо, леко синьо.

— Повелителя на нощта се гмурна в редовете — прошепна ми Тиа. — Изпуснах го. Май го направи, за да се скрие от камерите.

Значи не само ние прилагаме този трик, помислих си аз, а сърцето блъскаше в гърдите ми. Той беше дошъл за мен. Имаше вендета — знаеше, че аз съм разпознал слабото му място.

Притеснено насочвах фенерчето на всички страни. Повелителя на нощта щеше да ме нападне до секунда, но щеше да е наясно, че съм въоръжен с ултравиолетова светлина. Надявах се, че това ще го направи внимателен. Извадих пистолета на баща си и хванах с едната ръка фенера, а с другата оръжието. Новата ми пушка висеше през рамо.

Трябва да се движа, помислих си аз. Ако мога да го изпреварвам, мога и да се отърва от него. Имахме входни и изходни тунели от места като тоалетните, офисите, гардеробните и будките.

Ултравиолетовото фенерче даваше много малко светлина във видимия спектър, но пък аз бях човек от подземните улици. Това ми беше достатъчно. Ултравиолетът предизвикваше странен ефект — белите предмети блестяха призрачно и се притеснявах, че ще ме издадат. Да изключа фенера и да се движа опипом?

Не. Той беше също така единственото ми оръжие срещу Повелителя на нощта. Нямаше да се разхождам сляп, когато съм застанал срещу Епичен, който може да ме удуши със сенки. Запромъквах се през приличния на гроб коридор. Трябваше да…

Замръзнах. Какво беше това в сенките пред мен? Насочих фенерчето си към него. Светлината огряваше разпилени боклуци, слели се със земята при Голямата Трансферсия; някога подвижните прегради за удържане на публиката; няколко замръзнали на стената плаката. Още скорошни боклуци, които призрачно светеха в бяло. Какво бях…

Светлината попадна върху жена, която спокойно стоеше пред мен. Хубава коса, която — знаех — щеше да е златна, ако я гледах при нормално осветление. Лице, което изглеждаше твърде съвършено, оцветено в синьо от ултравиолетовия лъч, сякаш изваяно от лед от някой майстор-художник. Извивки и пълни устни, големи очи. Очи, които познавах.

Меган.

37.

Преди да успея да направя нещо повече от това да зяпна, сенките около мен се заизвиваха. Дръпнах се настрана, докато няколко от тях се стрелнаха във въздуха, където току-що бях застанал. Въпреки впечатлението, че Повелителя на нощта може да одушевява сенките, в действителност той изпускаше черна мъгла, която се стичаше в мрака. Нея той можеше да манипулира.

Можеше да управлява много ловко няколко от пипалата й, но обикновено използваше много от тях, вероятно понеже беше по-плашещо. Контролирането на толкова много пипала бе по-трудно и той можеше основно да хваща, да задушава или да пронизва. Всяко тъмно петно около мен започна да създава остриета, които търсеха кръвта ми.

Шмугнах се между тях, а най-накрая трябваше да се търкалям по земята, за да премина под няколко удара. Да се измъкваш с претъркулване по стоманен под не е приятно изживяване. Когато се изправих, хълбокът ме болеше.

Запотен, прескочих няколко от преградите за задържане на зрителите и осветявах с фенера си всяка подозрителна сянка. Все пак не можех да го насочвам едновременно навсякъде и трябваше да се въртя, за да избягвам сенките зад гърба си. Следях бегло разговорите на другите Възмездители в ухото си, въпреки че бях твърде зает да не ме убият, за да мога да възприема много от тях. Нещата сякаш бяха в състояние на хаос. Проф се беше показал, за да привлича вниманието на Стоманеното сърце; Ейбрахам го бяха засекли заради изстрела, с който ме спаси. Той и Коуди бягаха и се сражаваха с войниците от Правоприлагането.

Взрив разлюля стадиона — звукът премина по коридора и профуча над мен като престояла кола през сламка. Хвърлих се над последната от стоманените прегради и се усетих как неистово размахвам фенерчето около себе си, за да спирам острие след острие от чернотата.

Меган вече я нямаше там, където бе застанала преди. Почти бях готов да повярвам, че е била сетивна измама. Почти.

Не мога да удържам така, помислих си аз, когато черно острие удари якето ми и бе отблъснато от защитата му. Можах да усетя удара през ръкава, а диодите на якето започнаха да светят. Това яке изглеждаше много по-слабо от предишното. Може би беше някакъв прототип.

И наистина, следващото копие, което ме докосна, проби якето и разкъса кожата ми. Изругах и насочих светлината към друго петно мастилена мазна чернота. Повелителя на нощта скоро щеше да ме надвие, ако не сменях тактиката.

Трябваше да се бия по-умно. Повелителя на нощта трябва да е в състояние да ме вижда, за да използва остриетата си срещу мен, започнах аз. Тъй че беше наблизо — и въпреки това коридорът изглеждаше празен.

Препънах се, което ме спаси от това някакво острие да ми откъсне главата. Идиот, помислих си аз. Той може да се движи през стени. Няма просто да си стои на открито; едва-едва ще се подава навън. Трябваше само да…

Ето го!, мина през ума ми, щом съзрях частица от чело и очи, които се подаваха от отсрещната стена. Всъщност, изглеждаше твърде глупав, като дете в дълбокия край на басейна, което си мисли, че е невидимо, понеже в по-голямата си част е под водата.

Насочих светлината към него и опитах да стрелям в същия момент. За съжаление размених ръцете, за да държа фенера в дясната — което означаваше, че стрелям с лявата. Споменах ли какво мисля за пистолетите и точността им?

Изстрелът беше настрани. Искам да кажа, много настрани. Можех по-скоро да улуча летяща над стадиона птица, отколкото Повелителя на нощта. Но фенерът подейства. Не знаех какво ще стане, ако силите му изчезнат, докато преминава през някой предмет. За съжаление това май не го уби — лицето му се дръпна през стената, щом отново стана телесен.

Не знаех какво има от другата страна на тази стена. Тя се намираше срещу игрището. Тогава навън ли беше той? Не можех да се спра и да погледна картата на телефона си. Вместо това изтичах към близката будка. Бяхме прокопали там тунел под пода. Надявах се, че ако не спра да се движа, докато Повелителя на нощта е навън, на него ще му е трудно да ме намери, щом се появи отново.

Влязох в павилиона и пропълзях в тунела.

— Хора — прошепнах аз в телефона, докато лазех — видях Меган.

— Моля? — попита Тиа.

— Видях Меган. Жива е.

— Дейвид — каза Ейбрахам. — Тя е мъртва. Всички го знаем.

— Казвам ти, видях я.

— Зарево — обади се Тиа. — Опитва да се добере до теб.

Както пълзях, изпитах силно обезсърчение. Разбира се — илюзия. Но… тук нещо не беше наред.

— Не знам — казах аз. — Очите си бяха наред. Не мисля, че една илюзия може да бъде толкова подробна — толкова правдоподобна.

— Илюзионистите няма да са кой знае какво, ако не ги бива да създават реалистични кукли — обясни Тиа.

— Налага им се — Ейбрахам, не наляво! На другата страна. Всъщност, хвърли граната долу, ако можеш.

— Благодаря — леко запъхтяно каза той. Можах да чуя експлозията два пъти — веднъж през неговия микрофон. Една отдалечена част на стадиона потрепери.

— Фаза три е провал, между другото. Стрелях по Стоманеното сърце веднага след като се разкрих. Не стана нищо.

Фаза три беше теорията на Проф — че един от Верните може да нарани Стоманеното сърце. Щом куршумите на Ейбрахам бяха отскочили, то теорията не беше правилна. Имахме още само две идеи. Първата бе моята теория за кръстосания огън; другата — че пистолетът или куршумите на баща ми са били особени в някакво отношение.

— Как се справя Проф? — попита Ейбрахам.

— Държи се — отвърна Тиа.

— Той се бие със Стоманеното сърце — намеси се Коуди. — Можах да видя малко, но — искри! Изключвам се за момент. Почти ме догониха.

Приклекнах в тесния тунел и опитах да се ориентирам в ставащото. Все още можех да дочуя много стрелба и от време на време някой взрив.

— Проф привлича вниманието на Стоманеното сърце — обясни Тиа. — Все още обаче нямаме потвърдени попадения от кръстосан огън.

— Опитваме — каза Ейбрахам. — Ще замъкна следващата група войници да ме преследват по пистата, а после ще оставя Коуди да ги накара да стрелят по него през игрището. Това може да има ефект. Дейвид, къде си? Може и да ми се наложи да детонирам един-два взрива за отвличане на вниманието, за да изгоня войниците откъм тебе от укритието им.

— Тръгвам по втория тунел от будките — обясних аз. — Ще изляза на приземното ниво, близо до мечката. След това ще се насоча на запад.

Мечката беше огромна препарирана мечка, част от някаква промоция по време на футболния сезон, сега замръзнала на място като всичко останало.

— Готово — каза Ейбрахам.

— Дейвид — включи се Тиа. — Щом си видял илюзия, това значи, че Зарево и Повелителя на нощта са едновременно по петите ти. От една страна това е добре — чудехме се къде ли е изчезнал Зарево. За теб обаче е зле — имаш да се разправяш с двама могъщи Епични.

— Не беше илюзия, казвам ви — възразих аз, докато опитвах да жонглирам с оръжието и фенера. Разрових се в големия джоб с капак, за да извадя изолирбанда. Баща ми казваше винаги да го държа подръка; с годините се изненадах колко добър беше този съвет. — Тя беше истинска, Тиа.

— Дейвид, помисли си за момент. Как би се озовала Меган там?

— Не знам — отвърнах аз. — Може би те… са направили нещо и са я съживили…

— Изгорихме всичко в скривалището. Тялото й беше кремирано.

— Може да е имало ДНК — обясних аз. — Може би имат Епичен, който може да съживява хората или нещо подобно.

— Парадоксът на Даркон, Дейвид. Твърде много си занимаваш ума.

Завърших и залепих фенера странично на цевта на пушката — не отгоре, понеже исках да мога да използвам прицела. Оръжието стана небалансирано и тежко, но смятах, че с пушка е по-добре, отколкото с пистолет. Напъхах го в кобура под мишницата си.

Парадоксът на Даркон се отнасяше до учен, който е изследвал Епичните и е размишлявал над тях в ранните им дни. Посочил бе, че щом като Епичните нарушават познатите закони на физиката, буквално всичко е възможно — но и предупреждаваше, че не е задължително всяко дребно изключение да е причинено от силите на някой Епичен. Често мисленето по този начин не водеше до никакви отговори.

— Да си чувал за Епичен, който да може да върне някой друг към живота? — попита Тиа.

— Не — признах си аз. Някои можеха да лекуват, но никой не можеше да съживи някой друг.

— Не беше ли ти човекът, който каза, че вероятно си имаме работа с илюзионист?

— Да. Но как могат да знаят как е изглеждала Меган? Защо да не използват Коуди или Ейбрахам, за да отвлекат вниманието ми; някой, за когото да знаят, че е там?

— Имат я на видео от удара срещу Конфлукс — обясни Тиа. — Използват я, за да те объркат, за да те извадят от равновесие.

Повелителя на нощта за малко да ме убие, докато зяпах призрачната Меган.

— Беше прав за Зарево — продължи Тиа. — Щом този огнен Епичен изчезна от погледа на хората от Правоприлагането, изчезна и от видеозаписите ми. Това е било само илюзия, предназначена да обърква. Истинският Зарево е някой друг. Дейвид, опитват да те изпързалят така, че Повелителя на нощта да те убие. Трябва да приемеш това. Позволяваш на надеждите ти да замъглят твоята преценка.

Тя имаше право. Искрите да я отнесат, но имаше право. Спрях в тунела, нарочно вдишах и издишах и се заставих да се изправя пред това. Меган беше мъртва. Сега слугите на Стоманеното сърце си играеха с мен. Това ме ядоса. Не, побеснях.

Това водеше до друг проблем. Защо ще рискуват да разкрият Зарево по този начин? Да го оставят да изчезне, след като се измъкне, и то когато е вероятно ние да наблюдаваме мястото? Да използва илюзия на Меган? Тези неща показаха какъв наистина е Зарево.

Прониза ме студ. Те знаеха. Знаели са, че сме по петите им, тъй че нямаше какво да се преструват. Знаели са и къде сме поставили ултравиолетовите прожектори, рекох си аз, и къде се крият някои от нас.

Ставаше нещо странно.

— Тиа, мисля, че…

— Ще спрете ли да дрънкате, глупаци такива — обади се Проф с груб, рязък глас. — Трябва да се концентрирам.

— Всичко е наред, Джон — успокоително се обади Тиа. — Справяш се отлично.

— Ха! Идиоти. Всичките сте идиоти.

Използва тензорите, рекох си аз. Те едва ли не го превръщат в друга личност.

Нямаше време да мисля за това. Просто се надявах всички да живеем достатъчно дълго, за да ни се извини Проф. Излязох от тунела зад някакви високи стоманени кутии и размахах пушката с фенерчето по коридора.

От удара ме спаси чиста случайност. Стори ми се, че видях нещо в далечината, втурнах се към него и опитах да го осветя повече. През това време ме удариха три остриета тъмнина. Едното разряза право гърба на якето ми и одраска плътта. Още частица от сантиметъра и щеше да пререже гръбначния ми стълб.

Задъхах се и се завъртях. Повелителя на нощта стоеше наблизо в подобната на пещера стая. Стрелях по него, но нищо не стана. Изругах, приближих се с пушка на нивото на рамото, а ултравиолетовата светлина се лееше пред мен.

Повелителя на нощта се усмихна сатанински, когато го ударих с куршум в лицето. Нищо. Ултравиолетовата светлина не действаше. Паникьосан, замръзнах на място. Бях ли сбъркал слабостта му? Но ултравиолетът беше действал по-рано. Защо…

Завъртях се и едвам удържах група остриета. Светлината ги разпръсна в мига, в който ги докосна, тъй че все още действаше. Какво ставаше тогава?

Илюзия, сетих се аз и се почувствах глупав. Слонце. Колко ли пъти ще се хвана на това? Огледах стените. Твърдо мернах Повелителя как ме гледа от една от тях. Дръпна се преди да мога да стрелям и мракът отново стана неподвижен.

Чаках и се потях, фокусиран на същата точка. Може би щеше да надникне отново. Фалшивият Повелител на нощта стоеше от дясната ми страна и изглеждаше невъзмутим. Зарево беше някъде в стаята. Невидим. Можеше да ме застреля. Защо не го направи?

Повелителя на нощта отново надзърна и аз стрелях, но се измъкна мигновено и изстрелът рикошира от стената. Реших, че вероятно щеше да излезе срещу мен от друго направление, и се затичах. Докато тичах, замахнах с приклада на пушката по фалшивия Повелител на нощта. Както очаквах, предметът мина през него, а привидението леко трепна, като холограмен образ.

Прозвучаха експлозии. Ейбрахам изруга в ушите ми.

— Какво? — попита Тиа.

— Кръстосаният огън не действа — обясни Коуди. — Накарахме голям брой войници да стрелят едни срещу други през дима, без те да разберат, че Стоманеното сърце е по средата.

— Поне десет изстрела го улучиха — каза Ейбрахам. — Тази теория е отписана. Повтарям, случайният огън не го наранява.

Злочестие!, помислих си. А бях толкова сигурен за тази теория. Скръцнах със зъби, както си тичах. Няма да можем да го убием, помислих си аз. Всичко това ще бъде безсмислено.

— Притеснявам се, че мога да го потвърдя — каза Коуди. — И аз видях куршумите да го удрят, а той дори не обърна внимание.

Пауза.

— Проф, ти си машина. Просто си го мислех.

Единственият отговор на Проф беше сумтене.

— Дейвид, как се справяш с Повелителя на нощта? — попита ме Тиа. — Трябваш ни, за да задействаме фаза четири. Стреляш по Стоманеното сърце с оръжието на баща си. Само това ни остана.

— Как се справям с Повелителя ли? — отвърнах аз. — Зле. Ще изляза, когато мога.

Продължих да се нося по широката открита галерия под редовете за зрителите. Може би ако излезех навън, щях да се оправя по-добре с това. Тук вътре имаше твърде много места за криене.

Той ме чакаше, когато излязох от тунела, мина ми през ума. Трябва да са подслушвали разговорите ни. Ето как знаеха толкова много за първоначалната ни диспозиция.

Това, разбира се, бе невъзможно. Мобилните сигнали не можеха да бъдат хакнати. Леярната Летящ Рицар го гарантираше. А освен това Възмездителите общуваха в собствената си мрежа.

Освен…

Мобилният на Меган. Все още беше свързан с мрежата ни. Бях ли споменал на Проф и на останалите, че тя го загуби при падането? Предполагах, че е бил строшен, но ако не е бил…

Подслушвали са приготовленията ни, мислех аз. Да сме споменавали, че Светлина не е истински? Мислех напрегнато и опитвах да си припомня разговорите ни от последните три дни. Нямах спомен. Може би сме говорили за това, а може би не. Възмездителите обикновено внимаваха при разговорите си по мрежата, просто като още една предпазна мярка.

По-нататъшните ми разсъждения бяха прекъснати, когато забелязах в коридора пред мен някаква фигура. Забавих се, вдигнах пушката до рамо и я взех на прицел. Какво щеше да опита Зарево този път?

Още един образ на Меган, просто застанала права. Носеше джинси и тясна, закопчана догоре червена риза — но не и якето на Възмездителите; златната й коса беше хваната на конска опашка до раменете. Внимателно минах покрай илюзията, ако Повелителя на нощта ме нападнеше отзад. Тя ме гледаше с равнодушен израз, но не помръдна.

Как можех да намеря Зарево? Вероятно щеше да бъде невидим. Не бях сигурен дали има тази сила, но беше логично.

През ума ми преминаха начини да се разкрие невидим Епичен. Или трябваше да слухтя за него, или да замъгля въздуха с нещо. Брашно, пръст, прах… може би някак да използвам тензора? По челото ми се стичаше пот. Ненавиждах да зная, че ме гледа някой, някой, когото аз не мога да видя.

Какво да направя? Първоначалният ми план за справяне със Зарево беше да разкрия, че зная тайната му, и да го подплаша, както направих с Повелителя на нощта при удара за Конфлукс. Това нямаше да подейства сега. Знаеше, че сме след него. Необходимо му беше да види Възмездителите мъртви, за да скрие тайната си. Злочестие, Злочестие, Злочестие!

Илюзията на Меган завъртя глава и ме загледа, докато опитвах да проуча всички ъгли на стаята и да слушам за движения.

Илюзията се намръщи.

— Познавам те — каза тя.

Беше нейният глас. Потреперих. Казах си, че един могъщ Епичен илюзионист ще може да създава и звуци покрай образите си. Зная, че е така. Няма нужда да се изненадвам.

Ала това бе нейният глас. Как така Зарево познаваше гласа й?

— Да… — изрече тя и тръгна към мен. — Познавам те. Нещо за… нещо за колене.

Очите й се присвиха върху мен.

— Сега трябва да те убия.

Колене… Зарево не можеше да знае за това, нали? Беше ли ме наричала Меган с това име по мобилния? Не може да са подслушвали още тогава, нали?

Подвоумих се; прицелът на оръжието ми беше върху нея. Илюзията. Или беше Меган? Повелителя на нощта идваше. Не можех просто да стоя там, но не можех и да избягам.

Тя ме приближаваше. С арогантния си израз изглеждаше тъй, все едно светът е неин. Меган се беше държала така и преди, но тук имаше нещо повече. Държането й беше по-уверено, въпреки че бе свила устни от объркване.

Трябваше да разбера. Трябваше.

Свалих оръжието и се хвърлих напред. Тя реагира, но твърде бавно, и аз й взех пистолета.

Беше истински.

Секунда по-късно коридорът експлодира.

38.

Закашлях се и се претърколих. Бях на пода, а ушите ми звънтяха. Наблизо горяха някакви боклуци. Отстраних послеобразите от очите си с мигане и разтърсих глава.

— Какво беше това? — изграчих аз.

— Дейвид? — изрече Ейбрахам в ухото ми.

— Експлозия — продължих аз, простенах и се изправих на краката си. Огледах се из коридора. Меган. Къде е тя? Не можех да я видя никъде.

Беше истинска. Усетих я. Това значи, не беше илюзия, нали така? Губех ли разсъдъка си?

— Злочестие! — викна Ейбрахам. — Мислех, че ще бъдеш на другия край на галерията. Каза, че ще вървиш в западна посока!

— Бягах от Повелителя на нощта — обясних аз. — Тичах в грешната посока. Аз съм слонце, Ейбрахам. Съжалявам.

Пушката ми. Видях приклада да стърчи от някаква купчинка боклук наблизо. Издърпах го. Останалата част от пушката я нямаше. Искри!, казах си аз. Напоследък просто си прекарвам чудно, докато се занимавам с тези симпатяги.

Намерих остатъка от пушката недалеч. Може би работеше, но без приклад щях да стрелям от хълбок. Все пак фенерчето все още бе залепено за нея и светеше, тъй че взех всичко.

— В какво състояние си? — напрегнато ме попита Тиа.

— Малко зашеметен — отвърнах аз, — но наред. Не беше достатъчно близо, за да ме удари с нещо по-силно от раздрусванията.

— Тези коридори ще ги усилят — каза Ейбрахам. — Злочестие, Тиа. Ситуацията излиза от контрол.

— Всички вървете по дяволите — свирепо изрече гласът на Проф. — Искам Дейвид тук веднага. Донеси ми онзи пистолет!

— Идвам да ти помогна, момче — каза Коуди. — Стой мирно.

Осени ме внезапна мисъл. Ако Стоманеното сърце и хората му наистина подслушваха нашата линия, аз можех да го използвам.

Идеята влизаше в конфликт с желанието ми да търся Меган. Ами ако е ранена? Трябваше да е някъде наблизо, а сега в коридора явно имаше много повече отломки. Трябваше да проверя дали…

Не. Не можех да си позволя да се хвана на този трик. Може би това е бил Зарево, надянал лицето на Меган, за да ме разсейва.

— Окей — казах аз на Коуди. — Знаеш ли съблекалните до четвъртата бомбена позиция? Ще се крия там, докато пристигнеш.

— Разбрано — обади се Коуди.

Затичах се с надеждата, че Повелителя на нощта, където и да се намира, е бил дезориентиран от взрива. Доближих съблекалните, които споменах на Коуди, но не влязох вътре, както му бях казал. Вместо това намерих място някъде наблизо и направих с тензора дупка в пода. На това място щях да съм относително добре прикрит, но щях да имам и хубав поглед към останалата част на коридора — включително и съблекалните.

Изкопах я дълбоко, а после надолу, както ме беше учил Проф; използвах праха за прикритие. Скоро приличах на войник в окоп, внимателно прикрит. Нагласих мобилния на безшумен режим и зарових половината от пушката под праха, тъй че светлината на фенера беше скрита.

После погледнах вратата към съблекалнята. Коридорът притихна. Осветяваха го само горящи парчетии.

— Има ли някой? — дочу се глас в коридора. — Аз… ранена съм.

Стегнах се. Това беше Меган.

Това е трик. Трябва да е.

Огледах мрачното пространство. На другата страна на коридора видях ръка, протегната посред планина отломки от взрива. Парчета стомана, паднали напречни греди отгоре. Ръката потрепери и по китката се стече кръв. При по-внимателно вглеждане можех да видя лицето и торса й в сенките. Изглеждаше сякаш едва сега започва да се съвзема, като че ли е била за кратко в безсъзнание от взрива.

Беше прикована. Беше ранена. Трябваше да стана, да отида да й помогна! Размърдах се, но се заставих да остана долу.

— Моля — изрече тя. — Моля някой да ми помогне.

Не помръднах.

— О, Злочестие. Това моята кръв ли е? — Тя се мъчеше. — Не мога да движа краката си.

Силно стиснах очи. Как го правеха? Не знаех на какво да вярвам.

Зарево го прави някак, казах си аз. Тя не е истинска.

Отворих очи. Повелителя на нощта изникваше от пода пред тоалетната. Изглеждаше объркан, като че ли е бил вътре, за да ме търси. Поклати глава и мина през коридора, като се оглеждаше около себе си.

Това наистина ли беше той, или някаква илюзия? Беше ли каквато и да е част от това истинска? Стадионът се разтресе от друг удар, но стрелбата навън замираше. Трябваше бързо да направя нещо или Коуди щеше да се натъкне на Повелителя на нощта.

Повелителя на нощта спря в центъра на коридора и скръсти ръце. Обичайното му спокойствие бе разбито и той изглеждаше ядосан. Най-накрая проговори.

— Тук някъде си, нали?

Да рискувам ли да стрелям? Ами ако той беше илюзията? Можех да бъда убит от истинския Повелител, ако се разкриех. Обърнах се внимателно и огледах стените и пода. Не видях нищо освен мрак, който се промъкваше от близките сенки; пипалата се движеха като нерешителни животни в търсене на храна. Проучваха въздуха.

Ако Зарево наистина се представяше за Меган, щом я застрелях, илюзиите щяха да спрат. Щях да остана само срещу истинския Повелител на нощта, където и да се намираше той. Имаше голяма възможност обаче падналата Меган да е пълна илюзия. Искрите да го отнесат, напречните греди можеха да бъдат илюзия. Един далечен взрив би ли ги свалил наистина?

Ами ако това все пак беше Зарево, сложил си лицето на Меган, та ако я докосна, да усетя нещо истинско? Вдигнах пистолета на баща си и се прицелих в окървавеното й лице. Не се решавах, а сърцето думкаше в ушите ми. Несъмнено Повелителя на нощта можеше да чуе думкането. Аз можех да чуя само него. Какво бих направил, за да се добера до Стоманеното сърце? Бих ли застрелял Меган?

Тя не е истинска. Не може да бъде истинска.

Ами ако е?

Удари на сърцето като гръмотевици.

Дъхът ми, затаен.

Пот на челото ми.

Взех решението си, изскочих от окопа с пушката в лявата ръка — светлината се лееше напред — и с пистолета в дясната. Стрелях и с двете оръжия.

По Повелителя на нощта, а не по Меган.

Обърна се към мен, когато светлината го докосна, широко отвори очи и куршумите го разкъсаха. Отвори уста ужасено и от гърба му пръсна кръв. От солидния му гръб. Падна и стана прозрачен в мига, в който излезе от лъча на фенера ми. Удари се в земята и започна да потъва в нея.

Потъна само наполовина. Замръзна, с отворена уста и кървящи гърди. Бавно се втвърдяваше — почти като изображение от камера, което се фокусира — наполовина потънал в стоманения под.

Чух изщракване и се обърнах. Там стоеше Меган с оръжие в ръка. Пистолет Р226, точно като предпочитания от нея. Другата й версия, притиснатата от отломките, бе изчезнала мигновено. Както и гредите.

— Не го харесвах — безразлично произнесе тя и изгледа трупа на Повелителя на нощта. — Ти просто ми направи услуга. Правдоподобна версия и тъй нататък.

Погледнах я в очите. Познавах тези очи. Наистина. Не разбирах как ставаше, но беше тя.

Не го харесвах.

— Злочестие — прошепнах аз. — Ти си Зарево, нали? Винаги си била.

Не каза нищо, въпреки че очите й погледнаха към оръжията ми — опряната на хълбока пушка и пистолета в другата ръка. Окото й трепна.

— Зарево не е бил мъж — продължих аз. — Той… тя е била жена.

Усетих как очите ми се ококорват.

— Онзи ден, в асансьорната шахта, когато пазачите замалко да ни заловят… не видяха нищо в шахтата. Създала си илюзия.

Тя продължаваше да гледа оръжията ми.

— После, когато бяхме с моторите — подех аз. — Създала си илюзия, че Ейбрахам кара с нас, за да отклониш преследвачите му, за да не им позволиш да видят как истинският Ейбрахам се измъква на сигурно място. Това зърнах зад двама ни, след като той се отдели.

Защо гледаше оръжията ми?

— Търсачът? — казах аз. — Тествал те е, и е определил, че не си Епична. Не… стой. Илюзии. Можеш да го накараш да показва каквото си поискаш. Стоманеното сърце трябва да е знаел, че Възмездителите идват в града. Изпратил те е, за да проникнеш сред тях. Ти си била най-новият от групата преди мен. Не искаше да нападаме Стоманеното сърце. Твърдеше, че вярваш в управлението му.

Тя облиза устни и прошепна нещо. Явно не беше слушала нищо от приказките ми.

— Искрите да го отнесат — промърмори тя. — Не мога да повярвам, че това въобще стана…

Какво?

— Ти го матира… — прошепна тя. — Това беше страхотно…

Матирал съм го? Повелителя на нощта? За това ли говореше? Тя ме погледна и си припомних. Повтаряше един от първите ни разговори, след като тя застреля Случайност. Тогава държеше пушка на хълбока и протегнат напред пистолет. Точно както постъпих аз, за да убия Повелителя на нощта. Гледката явно беше задействала нещо в нея.

— Дейвид — каза тя. — Така се казваш. И смятам, че си много дразнещ.

Май едва сега си спомняше кой съм. Какво бе станало с паметта й?

— Моля? — попитах аз.

Взрив разлюля стадиона и тя погледна през рамо. Все още държеше пистолета насочен към мен.

— На коя страна си, Меган? — попитах аз.

— На своята — незабавно отвърна тя, но после вдигна другата си ръка към главата, явно неуверена.

— Някой ни предаде на Стоманеното сърце — казах аз. — Някой го предупреди, че ще удряме Конфлукс, и някой му каза, че сме хакнали камерите на града. Днес някой ни подслушваше и му съобщаваше какво правим. Ти си била.

Тя ме погледна и не го отрече.

— Но ти също така употреби илюзиите си, за да спасиш Ейбрахам — продължих аз. — И уби Случайност. Смятам, че Стоманеното сърце е искал да ти вярваме, и ти е позволил да убиеш един от второстепенните му Епични. Случайност така и така е бил в немилост. Но защо ще ни предаваш, а след това ще помагаш на Ейбрахам да се измъкне?

— Не знам — прошепна тя. — Аз…

— Ще ме застреляш ли? — попитах аз и погледнах цевта на пистолета й.

Тя се поколеба.

— Идиот. Наистина не знаеш как да говориш на жените, нали, Колене?

Вирна глава, сякаш изненадана, че думите са прозвучали.

Свали оръжието и избяга.

Трябва да я последвам, помислих си аз и пристъпих напред. Навън прозвуча друга експлозия.

Не. Откъснах поглед от бягащата й фигура. Трябва да изляза и да помогна.

Стрелнах се покрай трупа на Повелителя на нощта — все още потънал до кръста в стоманата, замръзнал, а по гърдите му се стичаше кръв — и се насочих към най-близкия изход за игрището.

В този случай, бойното поле.

39.

— Намери това идиотче и го застреляй от мое име, Коуди! — извика Проф в ухото ми, когато включих отново звука на телефона си.

— Измъкваме се, Джон — каза Тиа и му отне думата. — Идвам с коптера. Три минути докато дойда. Ейбрахам ще детонира прикриващата експлозия.

— Ейбрахам да върви по дяволите — направо го изплю Проф. — Правя го до края.

— Не можеш да се биеш с Висш Епичен, Джон — възрази Тиа.

— Ще правя каквото искам! Аз съм… — гласът му секна.

— Махнах го от връзката — обясни Тиа на останалите. — Това е зле. Не съм го чувала да стига дотам. Трябва някак да го измъкнем или ще го загубим.

— Да го загубим? — объркано попита Коуди. Можех да чуя стрелбата по линията му, а можех да я чуя и как отеква из широкия коридор. Продължих да тичам.

— По-късно ще обясня — отговори Тиа с глас, който наистина казваше: „Ще намеря по-добър начин да се измъкна от този въпрос по-късно.“

Ето, казах си аз, щом долових малко светлина напред. Навън беше тъмно, но не толкова, колкото в тунелоподобната вътрешност на стадиона. Стрелбата беше по-силна.

— Изтеглям ни — продължи Тиа. — Ейбрахам, трябва да детонираш подземната експлозия, когато ти кажа. Коуди… намери ли Дейвид вече? Внимавай, Повелителя на нощта може да е зад теб.

Мисли ме за мъртъв, рекох си аз, понеже не отговарях.

— Тук съм — включих се аз.

— Дейвид — отвърна ми облекчено Тиа. — В какво състояние си?

— Повелителя на нощта е мъртъв — обясних аз, докато наближавах тунела към игрището, един от ония, по които отборите са излизали за игра. — Ултравиолетът подейства. И Зарево го няма. Аз… го разкарах.

— Моля? Как?

— Хъм… ще обясня по-нататък.

— Това е добре — каза Тиа. — Имаме около две минути, докато ви изтегля. Отиди при Коуди.

Не отговорих — излизах на игрището. По-правилно е бойно поле, мина през смаяния ми ум. Труповете на войниците от Правоприлагането се валяха като изсипан боклук. На няколко места горяха огньове и изпращаха в тъмното небе виещ се пушек. Върху пространството горяха червени сигнални ракети, хвърлени от войниците за по-добра светлина. От седалките и полето бяха отхвърчали парчета, а сребърната някога стомана бе изцапана от черни белези.

— Вие сте водили война, момчета — прошепнах аз. Тогава видях Стоманеното сърце.

Крачеше из игрището с разтворени устни и презрително стиснати зъби. Блестящата му ръка стърчеше напред и той пускаше изстрел след изстрел към нещо пред себе си. Проф, който тичаше зад една от отборните скамейки. Удар след удар почти го достигнаха, но той невероятно ловко се промъкваше между тях. Мина през една стена в стадиона, а тензорите изпариха отвор за него.

Стоманеното сърце ядосано изръмжа и пусна изстрели в дупката. Проф се появи миг по-късно от друга стена, а около него се сипеше стоманен прах. Замахна с ръка и хвърли по Стоманеното сърце множество грубо изработени ками; вероятно бяха изрязани от стоманата. Те просто отскочиха от Върховния Епичен.

Проф изглеждаше раздразнен, като че ли беше ядосан, че не може да нарани Стоманеното сърце. Лично аз бях втрещен.

— Той през цялото време това ли прави? — попитах аз.

— Да — отговори Коуди. — Както казах, човекът е машина.

Огледах обстановката от дясната си страна и забелязах Коуди зад някакви отломки. Беше се облегнал напред на пушката си и държеше на мушка войници от Правоприлагането на седалките от първия ред. Бяха поставили голяма картечница зад някакви предпазни щитове и Коуди изглеждаше прикован, което и обясняваше защо не бе могъл да дойде и да ме намери. Натъпках пистолета си в кобура и отлепих фенера от цевта на пушката.

— Почти съм при вас, господа — обади се Тиа. — Без повече опити за убиване на Стоманеното сърце. Всички фази са прекратени. Трябва да се възползваме от този шанс и да се изнесем, докато можем.

— Не смятам, че Проф ще тръгне — изрече Ейбрахам.

— Аз ще се оправя с Проф — отсече Тиа.

— Чудесно — отговори Ейбрахам. — Къде ще…

— Момчета — намесих се аз. — Внимавайте какво говорите по общата връзка. Мисля, че линиите ни може би са хакнати.

— Невъзможно — рече Тиа. — Мобилните мрежи са сигурни.

— Не и ако имаш на разположение оторизиран телефон — възразих аз. — А Стоманеното сърце може да е възстановил този на Меган.

На линията се възцари тишина.

— Искри — произнесе Тиа. — Аз съм идиот.

— А, най-после нещо смислено — изкоментира Коуди и стреля по войниците. — Този мобилен…

Нещо се размърда в отвора на сградата зад Коуди. Изругах и вдигнах пушката — но без приклада беше много трудно да се прицелиш като хората. Дръпнах спусъка, когато изскокна въоръжен войник от Правоприлагането. Той пусна насечен откос.

От Коуди не излезе звук, но можах да видя как кръвта пръсна. Не, не, НЕ!, мина през ума ми и се втурнах напред. Стрелях отново и този път уцелих войника в рамото. Не мина през бронята му, но се обърна от Коуди и се прицели в мен.

Стреля. Вдигнах лявата си ръка — с тензора. Направих го почти инстинктивно. Този път беше по-трудно да произведа мелодията и не знаех защо.

Но го накарах да заработи. Произведох песента.

Усетих нещо да тупва в дланта ми и от ръката ми се надигна облаче от стоманен прах. Заболя ме невероятно, а тензорът започна да искри. Миг по-късно прозвуча серия изстрели и войникът падна. Ейбрахам излезе от ъгъла зад мъжа.

Стрелба отгоре. Хукнах, плъзнах се по земята и се спотаих зад прикритието на Коуди. Той беше там, задъхан и с широко отворени очи. Бе улучен няколко пъти, три в крака, един в стомаха.

— Прикривай ни — нареди Ейбрахам със спокойния си глас, докато измъкваше превръзка. Омота я около крака на Коуди. — Тиа, Коуди е лошо ранен.

— Ето ме — каза тя.

В хаоса не бях доловил звуците на коптера.

— Създадох нови мобилни канали чрез директна връзка с всеки от вас; това трябваше да направим още щом Меган загуби нейния телефон. Ейбрахам, трябва да се изнасяме. Сега.

Надникнах над отломките. От редовете слизаха войници, за да се хвърлят срещу нас. Ейбрахам небрежно свали граната от колана си и я хвърли в коридора под нас, ако някой се опитваше да се промъкне отново. Експлодира и чух викове.

Размених моята пушка с тази на Коуди и открих огън по напредващите войници. Някои се укриха, а други продължиха да настъпват смело. Знаеха, че сме на края на ресурсите си. Продължих да стрелям, но в отговор получих серия изщраквания. Коуди почти е бил изчерпал амунициите си.

— Ето — каза ми Ейбрахам и пусна до мен голямата си картечница. — Тиа, къде си?

— Близо до позицията ви — отговори тя. — Точно извън стадиона. Вървете право в обратната посока и навън.

— Нося Коуди — уточни Ейбрахам.

Коуди все още беше в съзнание, въпреки че в момента предимно ругаеше, стиснал очи. Кимнах на Ейбрахам. Щях да прикривам оттеглянето им. Взех картечницата на Ейбрахам. Ако трябва да съм честен, винаги съм искал да стрелям с нея.

Беше приятно за ползване оръжие. Откатът бе мек, а самата картечница тежеше по-малко, отколкото би трябвало. Опрях я на малкия преден триножник и стрелях на автоматична — десетки куршуми разкъсваха войниците, които опитваха да ни достигнат. Ейбрахам носеше Коуди по обратния път.

Проф и Стоманеното сърце продължаваха да се бият. Свалих още един войник, като голямокалибрените куршуми на Ейбрахам не се впечатлиха от бронята му. Докато стрелях, усещах как пистолетът под мишницата ми ме притиска отстрани.

Не опитахме да стреляме с него, последното ни предположение как да бием Стоманеното сърце. Все пак нямаше как да го уцеля от такова разстояние. А и Тиа бе решила да ни изтегли преди да сме го опитали и прекрати операцията.

Свалих още един войник. Стадионът трепереше, когато Стоманеното сърце пусна серия удари срещу Проф. Не мога да се измъкна сега, реших аз, независимо какво казва Тиа — трябва да опитам с пистолета.

— В коптера сме — произнесе Ейбрахам в ухото ми. — Дейвид, време е да тръгваш.

— Все още не съм опитал фаза четири — обясних аз, издигнах се на колене и отново стрелях по войниците. Един от тях хвърли граната по мен, но аз вече се изтеглях в коридора. — А и Проф е все още там.

— Прекратяваме — рече Тиа. — Оттегляне. Проф ще се измъкне с тензорите.

— Никога няма да избяга на Стоманеното сърце — възразих аз. — Освен това, наистина ли искате да избягаме, без да сме опитали това?

Прекарах пръст по пистолета в кобура.

Тиа замълча.

— Заемам се — обявих аз. — Ако ви става горещо, изтегляйте се.

Напуснах игрището и се върнах в коридорите под местата за зрителите, стисках картечницата на Ейбрахам и слушах как войниците викат зад мен. Стоманеното сърце и Проф се движеха в това направление, размислих аз. Просто трябва да се завъртя и да се доближа достатъчно, за да стрелям по него. Мога да го направя отзад.

Щеше да подейства. Трябваше да подейства.

Войниците търчаха след мен. Оръжието на Ейбрахам имаше гранатомет отдолу. Амуниции? Бяха предназначени за изстрелване преди да експлодират, но можех да използвам дистанционния си детонатор и капсула, за да задействам някоя.

Нямах късмет. Оръжието нямаше гранати. Изругах, но тогава съзрях лостчето за дистанционна стрелба. Ухилих се, спрях, обърнах се и поставих картечницата на земята, опрян на парче стомана. Дръпнах лостчето и побягнах.

Стреляше като побеснял и засипа коридора зад мен с куршуми. Вероятно нямаше да причини големи загуби, но аз имах нужда само от малка почивка. Чух как войниците си крещят един на друг да се крият.

Достатъчно. Стигнах друг изход, излязох от коридора и се втурнах на игрището.

От настилката на места се извиваше дим. Попаденията на Стоманеното сърце тлееха след удара и предизвикваха огньове върху неща, които не би трябвало да горят. Вдигнах пистолета и за миг се попитах какво ли би казал Ейбрахам, когато научи, че съм изгубил оръжието му. Отново.

Засякох Стоманеното сърце, който не гледаше към мен, объркан от Проф. Тичах с всички сили, минавах през облаци дим, скачах над отломките.

Стоманеното сърце започна да се обръща, когато го наближих. Можех да видя очите му, властни и арогантни. Ръцете му сякаш горяха от енергия. Спрях се сред извиващия се дим. Ръцете ми трепереха, докато вдигах оръжието. Пистолетът, който уби баща ми. Единственото оръжие, което някога беше наранило това чудовище пред мен.

Стрелях три пъти.

40.

Всички изстрели улучиха… и отскочиха от Стоманеното сърце, като камъчета, хвърлени по танк. Свалих пистолета. Стоманеното сърце издигна ръка към мен; около дланта му засия енергия, но не ми пукаше.

Това е то, мина през ума ми. Опитахме всичко. Не знаех тайната му. Никога не съм я знаел.

Провалих се.

Той пусна енергиен заряд и някаква примитивна частица в мен не искаше просто да стои на място. Хвърлих се настрани, зарядът удари земята до мен и пръсна нагоре дъжд от разтопен метал. Земята потрепери и взривът наруши преобръщането ми. Тупнах тежко върху неподатливата повърхност.

Спрях и замаян се проснах там. Стоманеното сърце пристъпи напред. Наметалото му бе разкъсано на някои места от ударите на Проф, но не изглеждаше да изпитва от това повече от неудобство. Надвеси се над мен с протегната напред ръка.

Беше величествен. Можех да го оценя, дори докато се подготвях да умра от ръцете му. Пелерината в сребърно и черно плющеше, а разкъсванията я правеха някак по-истинска. Класически квадратно лице, челюст, на която би завидял всеки професионален футболист, хармонично и мускулесто тяло, но не като на културист. Това не беше преувеличение; беше съвършенство.

Огледа ме, а ръката му блестеше.

— О, да — каза той. — Детето в банката.

Примигнах изненадано.

— Аз помня всекиго и всичко — каза ми той. — Няма защо да се изненадваш. Аз съм божествен, момче. Не забравям. Смятах те за мъртъв. Недовършена работа. Мразя недовършените работи.

— Ти уби баща ми — прошепнах аз. Глупаво, но това излезе.

— Убил съм много бащи — каза Стоманеното сърце. — И майки, синове, дъщери. Това е мое право.

Сиянието на ръката му стана по-ярко. Приготвих се за каквото идеше.

Проф нападна Стоманеното сърце откъм гърба.

Рефлексивно се претърколих настрана, когато двамата се стовариха върху земята наблизо. Проф се оказа отгоре. Дрехите му бяха обгорени, разкъсани и окървавени. Държеше меча си и започна да го стоварва върху лицето на Стоманеното сърце.

Той се засмя, когато оръжието го удари; всъщност лицето му нащърби меча.

Говореше с мен, за да примами Проф навън, замаяно осъзнах аз. Той…

Стоманеното сърце протегна ръце нагоре, отхвърли Проф и го запрати назад. Съвсем малкото усилие на Стоманеното сърце отнесе Проф на цели три метра. Той се удари и изохка.

Вятърът се засили и Стоманеното сърце се издигна прав. После скочи и се понесе във въздуха. Слезе приклекнал на едно коляно и заби юмрук в лицето на Проф.

Около него плисна червена кръв.

Извиках, изправих се на крака и се затичах към Проф. Глезенът ми обаче не беше в ред, паднах здраво и се ударих в земята. През сълзите от болка видях Стоманеното сърце отново да удря надолу.

Червено. Толкова много червено.

Висшият Епичен се изправи и махна с окървавената си ръка.

— Отличаваш се, дребен Епичен — каза той на падналия Проф. — Смятам, че ме развълнува повече от всеки друг преди теб.

Пропълзях напред и стигнах мястото на Проф. Черепът му беше счупен отляво, очите бяха изскочили напред и гледаха безжизнено. Мъртъв.

— Дейвид! — извика Тиа в ухото ми. Откъм нейния край на линията имаше стрелба. Правоприлагането беше открило хеликоптера.

— Върви — прошепнах аз.

— Но…

— Проф е мъртъв — обясних. — Аз също. Върви.

Тишина.

От джоба си извадих писалката-детонатор. Бяхме насред игрището. Коуди бе поставил моя капсул-детонатор на купчината експлозиви, а тя беше точно под нас. Е, щях да отвея Стоманеното сърце в небето, каквото и да излезе от това.

Няколко войници от Правоприлагането се втурнаха към Стоманеното сърце и докладваха за периметъра. Чух как коптерът думка, докато се издигаше, за да се отдалечи. Чух и как Тиа плаче на линията.

Застанах на колене до тялото на Проф.

Баща ми умира пред мен. Застанал съм на колене до него. Върви… бягай…

Поне този път не бях страхливец. Вдигнах писалката и докоснах с пръст копчето на върха. Взривът щеше да ме убие, но нямаше да нарани Стоманеното сърце. Беше оцелявал в експлозии по-рано. Все пак можеше да отнеса няколко войници със себе си. Това си струваше.

— Не — нареди Стоманеното сърце на хората си. — Аз ще се оправям с него. Този е… специален.

Погледнах към него и примигнах със замаяните си очи. Беше вдигнал ръка, за да отпрати хората от Правоприлагането.

Имаше нещо странно в далечината зад него, над ръба на стадиона, над луксозните апартаменти. Намръщих се. Светлина? Но… това не беше правилната посока. Не гледах към града. Освен това, градът никога не беше излъчвал толкова величествена светлина. Червено, оранжево, жълто. Самото небе сякаш бе пламнало.

Примигнах през димната мараня. Слънчева светлина. Повелителя на нощта бе мъртъв. Слънцето изгряваше.

Стоманеното сърце се завъртя. След това залитна назад и издигна ръка срещу светлината. Устата му зина от благоговение; после я стисна и изскърца със зъби.

Обърна се към мен, а очите му бяха разширени от гняв.

— Трудно ще бъде да намеря заместник на Повелителя на нощта — изръмжа той.

Коленичил посред игрището, аз гледах светлината. Този прекрасен блясък, това могъщо нещо отвъд.

Има по-големи от Епичните неща, казах си аз. Има живот, има и любов, има я и самата природа.

Стоманеното сърце тръгна към мен.

Където има злодеи, там ще има и герои. Гласът на баща ми. Само почакайте. Те ще дойдат.

Стоманеното сърце вдигна блестящата си ръка.

Понякога, синко, трябва да подадеш ръка на героите…

И изведнъж разбрах.

Разбирането отвори ума ми, като горящите лъчи на самото слънце. Аз знаех. Аз разбирах.

Без да поглеждам надолу, взех оръжието на баща си. Помотах го из ръцете си за миг и после го насочих право към Стоманеното сърце.

Стоманеното сърце изхъмка и го изгледа презрително.

— Е?

Ръката ми трепереше цялата. Слънцето осветяваше Стоманеното сърце откъм гърба.

— Идиот — произнесе той, протегна се, сграбчи ръката ми и строши костите. Почти не усетих болка. Пистолетът падна на земята с едно дрън. Стоманеното сърце протегна ръка, въздухът долу се завихри и създаде малък вятър под оръжието; той го издигна в ръката му. Епичният го насочи към мен.

Вдигнах поглед към него. Обрамчен от сияйна светлина убиец. Гледан така, той беше просто сянка. Тъмнина. Нищо пред истинската сила.

Хората на този свят, сред тях и Епичните, ще изчезнат с времето. Може и да съм червей в сравнение с него, но пък той беше червей в строежа на мирозданието.

На бузата му стоеше мъничката резка на белега. Единственото несъвършенство в тялото му. Дар от човек, който беше вярвал в него. Дар от човек, по-добър от това, което Стоманеното сърце въобще щеше да бъде или да осъзнае.

— Трябваше да внимавам повече онзи ден — каза той.

— Баща ми не се страхуваше от теб — прошепнах аз.

Стоманеното сърце настръхна, насочил оръжието към главата ми; аз бях пред него на колене, окървавен. Винаги използваше оръжието на неприятеля си срещу него. Това бе част от модела. Вятърът разбърка издигащия се край нас дим.

— Това е тайната — казах аз. — Държиш ни в мрак. Демонстрираш ужасните си сили. Убиваш, разрешаваш на Епичните да убиват, обръщаш оръжията на хората срещу тях. Дори пускаш лъжливи слухове колко си ужасен, все едно не си изключително зъл. Искаш да се страхуваме…

Очите на Стоманеното сърце се разшириха.

— … понеже можеш да бъдеш наранен само от някой, който не се страхува от теб — довърших аз. — Само че такъв човек не съществува, нали? Ти се грижиш за това. Дори Възмездителите, дори Проф. Дори и аз. Всички се боим от теб. За щастие, познавам някой, който не се бои от теб и никога не се е боял.

— Нищо не знаеш — проръмжа той.

— Знам всичко — прошепнах аз. После се усмихнах.

Стоманеното сърце дръпна спусъка.

Вътре в пистолета чукчето удари края на гилзата на куршума. Барутът експлодира и оловото полетя напред, призовано да убива.

Вътре в цевта то удари нещото, което бях поставил там. Тънка писалка, с копче на върха, което можеш да натиснеш. Беше достатъчно малка, за да влезе в пистолета. Детонатор. Свързан с експлозивите под краката ни.

Куршумът удари бутона и го натисна.

Кълна се, че можах да видя как протича експлозията. Всеки удар на сърцето ми сякаш траеше цяла вечност. Огънят избликна нагоре, а стоманеното игрище се скъса като хартия. Страховита червенина, която си отива с мирната красота на изгрева.

Огънят погълна Стоманеното сърце и всичко около него; разкъса тялото му, тъкмо когато той отвори уста, за да закрещи. Кожата се смъкна, мускулите изгоряха, органите бяха накълцани. Издигна поглед към небето, унищожен от вулкана от огън и вихър, който се разтвори под краката му. В тази нищожна частица от мига Стоманеното сърце — най-великият от всички Епични — умря.

Можеше да бъде убит само от някой, който не се страхува от него.

Той натисна спусъка.

Той предизвика детонацията.

И както показа арогантното му и самоуверено презрение, Стоманеното сърце не се страхуваше от себе си. Може би той беше единственото живо същество, което не се боеше.

Нямах време да се усмихна в този замръзнал момент, но въпреки това го усетих, когато огънят дойде за мен.

41.

Гледах менящата се окраска от червено, оранжево и черно. Стена от огън и разрушение. Гледах я, докато изчезна. Остави черен белег на земята пред мен около широката пет крачки дупка — кратерът на експлозията.

Гледах всичко това и установих, че все още съм жив. Признавам, че беше най-объркващият момент в живота ми.

Зад мен някой простена. Завъртях се и видях Проф да присяда. Дрехите му бяха залети с кръв и имаше няколко драскотини по кожата, но черепът му си беше цял. Дали бях сбъркал степента на нараняванията му?

Проф протягаше ръка напред с разперена длан. Тензорът му бе разнищен.

— Искри — каза той. — Още 3–4 сантиметра или малко повече и нямаше да мога да го спра.

Прокашля се в юмрука си.

— Ти си слонце с късмет.

Докато говореше, порязванията на кожата му се събираха и зарастваха. Проф е Епичен, казах си аз. Създал е енергиен щит, за да блокира експлозията!

Едва се изправи на крака и огледа стадиона. Няколко войници от Правоприлагането бягаха, след като го видяха да става. Явно не искаха да имат нищо общо със ставащото в центъра на игрището.

— От… — попитах аз. — Откога?

— От Злочестие — отговори Проф и изпука с врата си. — Мислиш ли, че обикновен човек би могъл да издържи срещу Стоманеното сърце колкото мен тази нощ?

Не, разбира се.

— Изобретенията са фалшиви, нали? — продължих аз и постепенно го осъзнавах. — Ти си надарител. Предал си ни способностите си. Екраниращи способности във формата на якета, лекуващи способности във формата на болконтрола, разрушителни способности във формата на тензорите.

— Не знам защо го направих — каза Проф. — Жалък нищожен…

Простена, вдигна ръка към главата си, после изскърца със зъби и изръмжа.

Смаяно отстъпих назад.

— Толкова е трудно да се бориш с това — изрече той през стиснати зъби. — Колкото повече го ползваш… Аах!

Застана на колене и се хвана за главата. За няколко минути притихна и аз го оставих на мира, а и не знаех какво да кажа. Когато надигна глава, изглеждаше по-овладян.

— Давам го — обясни той — понеже, ако го използвам… то прави с мен това.

— Ти можеш да се бориш с него, Проф — казах аз. Струваше ми се вярно. — Виждал съм те как го правиш. Ти си добър човек. Не го оставяй да те овладее.

Той кимна, докато вдишваше и издишваше дълбоко.

— Вземи — и протегна ръка.

Колебливо поех ръката му със здравата си ръка — другата беше счупена. Трябваше да изпитвам болка от това. Твърде съм шокиран.

Не се почувствах по-различно, но Проф явно все повече се овладяваше. Ранената ми ръка се поправяше и костите се съединяваха. За секунди можех отново да я движа и тя действаше отлично.

— Трябва да го разделя помежду ви — продължи той. — Явно не… прониква във вас тъй бързо, както в мен. Но ако предам всичко на един човек, той ще се промени.

— Затова Меган не е могла да използва тензорите — казах аз. — Или болконтрола.

— Какво?

— О, извинявай. Не знаеш. Меган също е Епична.

— Моля?

— Тя е Зарево — казах аз и се присвих малко. — Послужила си е с илюзионистичната си сила, за да измами търсача. Чакай, търсачът…

— Тиа и аз го програмирахме да не ме засича — обясни Проф. — За мен дава лъжлив негатив.

— О. Все едно, според мен Стоманеното сърце трябва да е изпратил Меган да се внедри сред Възмездителите. Едмънд обаче каза, че не може да дава силите си на други Епични, тъй че… да. Ето защо въобще не е можела да си служи с тензорите.

Проф поклати глава.

— Когато той го каза там, в скривалището, аз се запитах. Никога не бях опитвал да предам своите сили на друг Епичен. Трябваше да забележа… Меган…

— Нямало е как да знаеш — възразих му аз.

Проф вдиша и издиша, после кимна. Погледна ме.

— Окей, синко. Няма от какво да се боиш. Този път минава бързо.

Той се поколеба.

— Струва ми се.

— За мен това е достатъчно — отговорих му, докато се изправях.

Въздухът миришеше на експлозиви — на барут, дим и изгоряла плът. Засилващата се светлина на слънцето се отразяваше от стоманените повърхности около нас. Струваше ми се почти заслепяваща, а слънцето още не беше изгряло дори.

Проф погледна слънчевата светлина, сякаш не я беше забелязал одеве. Всъщност се усмихна и все повече приличаше на старото си „аз“. Закрачи през игрището и се насочи към нещо сред отломките.

И личността на Меган се променяше, когато използваше силите си, мина през ума ми. В асансьорната шахта, на мотора… променяше се. Ставаше по-рязка, по-арогантна, дори по-зла. Всеки път преминаваше бързо, но тя едва бе използвала силите си, тъй че може би ефектът върху нея е бил по-слаб.

Ако беше вярно, прекарването на време с Възмездителите — когато е трябвало да внимава да не използва способностите си, за да не се издаде — я е предпазвало. Хората, при които е било предвидено да се внедри, от своя страна я бяха направили повече човек.

Проф се върна с нещо в ръката. Череп, почернял и овъглен. През саждите проблясваше метал. Стоманен череп. Обърна го към мен. На дясната скула имаше резка, като оставена от куршум следа.

— Ха — казах аз и взех черепа. — Ако куршумът е могъл да засегне костта му, защо взривът не е могъл?

— Не бих се изненадал, ако смъртта му е задействала неговата трансферсионна способност — обясни Проф. — Превърнал е останалото от себе си — костите, или част от тях — в стомана, докато е умирал.

Струваше ми се прекалено. Но пък с Епичните ставаха странни неща. Имаше необичайни работи, особено при смъртта им.

Докато гледах черепа, Проф се свърза с Тиа. Разсеяно долових плача, радостните възклицания и разговора, който завърши с това, че тя обърна коптера за нас. Погледнах нагоре и после се усетих как крача към входа на тунела към вътрешността на стадиона.

— Дейвид? — повика ме Проф.

— Ще се върна сега — отвърнах му аз. — Искам да взема нещо.

— Коптерът ще е тук след няколко минути. Предлагам да не сме тук, когато Правоприлагането пристигне в голям брой и види какво е станало.

Затичах се, но той не каза нищо повече. Влязох в мрака, включих светлината на мобилния си на максимум и илюминирах високите сводести коридори. Профучах покрай затъналия в стоманата труп на Повелителя на нощта. Покрай мястото, където Ейбрахам детонира взрива.

Забавих се, надничах в павилиони и тоалетни. Нямах много време да оглеждам и скоро се почувствах глупаво. Какво очаквах да открия? Тръгнала си е. Тя е…

Гласове.

Замръзнах, после се обърнах в мрачния коридор. Там. Тръгнах направо и най-накрая намерих стоманена врата, замръзнала отворена, която водеше в портиерска стаичка. Почти можех да разпозная гласа. Беше познат. Не гласът на Меган, а…

— „… Заслужаваше да преживееш това, дори и аз да не оцелея“ — произнесе гласът. Последва стрелба, която звучеше далеч. — „Знаеш ли, мисля, че хлътнах по теб в първия ден. Глупаво, а? Любов от пръв поглед. Ама че клише.“

Да, познавах този глас. Моят. Спрях на входа и се чувствах все едно сънувам, докато слушах собствените си думи. Изговорени, докато съм защитавал умиращото тяло на Меган. Продължих да слушам, докато цялата сцена се извърти. Чак до края.

— „Не знам дали те обичам“ — произнесе гласът ми. — „Каквото и да е това чувство, то е най-силното, което съм изпитвал от години. Благодаря ти.“

Записът спря. После започна да се върти отначало.

Влязох в стаичката. Меган седеше на пода в ъгъла и гледаше мобилния телефон в ръцете си. Намали звука, когато влязох, но не спря да гледа екрана.

— Имам таен видео и аудиозапис — прошепна тя. — Камерата е поставена в кожата ми, над окото. Задейства се, ако затворя очи твърде дълго или ако пулсът ми стане прекалено учестен или прекалено разреден. Изпраща материала в една от базите ми в града. Започнах да го правя, след като умрях първите няколко пъти. Превъплъщаването винаги е объркващо. Помага ми, ако мога да видя какво е довело до смъртта ми.

— Меган, аз… — какво можех да кажа?

— Меган е истинското ми име — каза тя. — Не е ли смешно? Смятах, че мога да го дам на Възмездителите, понеже онази личност, личността, която аз бях, е мъртва. Меган Тараш. Не е имала никаква връзка със Зарево. Била е просто обикновен човек.

Тя вдигна поглед към мен и на светлината на екрана на телефона й можах да видя сълзи в очите й.

— Пренесъл си ме по целия път — прошепна тя. — Гледах го, когато се преродих първия път сега. Не разбирах действията ти. Мислех си, че трябва да си искал нещо от мен. Сега виждам нещо различно в извършеното от теб.

— Трябва да вървим, Меган — казах аз и пристъпих напред. — Проф може да го обясни по-добре от мен. Сега просто ела с мен.

— Умът ми се променя — прошепна тя. — Когато умра, на следващия ден се прераждам в светлина. На случайно място, не където е било тялото ми, не там, където съм умряла, но наблизо. Всеки път е различно. Аз… не се чувствам като себе си, особено след това. Не съм тази, която искам да бъда. Няма смисъл. На какво вярваш, Дейвид? На какво вярваш, когато собствените ти мисли и чувства явно те мразят?

— Проф може…

— Спри — каза тя и вдигна ръка. — Не… не се приближавай. Просто ме остави. Трябва да помисля.

Пристъпих напред.

— Спри!

Стените изсветляваха, а около нас се надигаха пламъци. Подът зад мен се огъна и се повдигна. Залитнах.

— Трябва да дойдеш с мен, Меган.

— Още една крачка и ще се застрелям — каза тя и посегна към пистолета на пода близо до нея. — Ще го направя, Дейвид. Смъртта не е нищо за мен. Вече не.

Отстъпих с вдигнати ръце.

— Трябва да помисля за това — измърмори тя отново, загледана в телефона си.

— Дейвид — глас в ухото ми. Гласът на Проф. — Дейвид, изтегляме се сега.

— Не използвай силите си, Меган — казах й аз. — Моля те. Трябва да разбереш. Те те променят. Не ги използвай за няколко дни. Скрий се и умът ти ще се изясни.

Тя продължи да гледа екрана. Записът се завъртя отново.

— Меган…

Вдигна пистолета към мен, без да отмества поглед. Сълзите потекоха по бузите й.

— Дейвид! — ревна Проф.

Обърнах се и се затичах към коптера. Не знаех какво друго да направя.

Епилог

Видях как кръвта на Стоманеното сърце изтича.

Видях го как вика. Видях го да гори. Видях го да умира в ада, и аз съм този, който го уби. Да, собствената му ръка натисна детонатора, но не ми пука — и никога не ми е пукало — коя точно ръка му е взела живота. Направих го. Имам черепа му, за да го докажа.

Седях привързан с колан в стола на коптера, гледах през отворената врата, косата ми се вееше, докато се издигахме. Коуди бързо се стабилизираше на задната седалка за голямо изумление на Ейбрахам. Знаех, че Проф му е дал голяма доза от лечителските си способности. Доколкото знаех за регенерационните способности на Епичните, това можеше да излекува Коуди практически от всичко, ако все още е дишал, когато силата е била прехвърлена.

Издигнахме се във въздуха пред горящото жълто слънце и оставихме стадиона изгорен, опален, разрушен, но с уханието на триумф. Баща ми обясняваше, че Соулджър Фийлд бил наречен в чест на всички паднали в битка мъже и жени от армията. Току-що на него се разигра най-важната битка от Злочестие. Никога името на стадиона не ми се е струвало по-подходящо.

Издигахме се над града, който виждаше истинска светлина за пръв път от десетилетие. Хората бяха по улиците и гледаха нагоре.

Тиа пилотираше коптера, а едната й ръка бе протегната и държеше Проф, като че не можеше да повярва, че той наистина е с нас. Той гледаше от прозореца си и се питах дали и той вижда същото като мен. Не бяхме спасили града. Още не. Убихме Стоманеното сърце, но щяха да се появят други Епични.

Не бях съгласен, че трябва да изоставяме хората точно сега. Бяхме отстранили източника на властта в Нюкаго; трябваше да поемем отговорността за това. Не желаех да оставям дома си плячка на хаоса; не сега, не и заради Възмездителите.

Борбата трябваше да бъде нещо повече от простото убиване на Епични. Трябваше да се води за нещо по-голямо. Може би нещо, свързано с Проф и Меган.

Епичните могат да бъдат бити. Някои даже могат и да бъдат спасени. Не знам как точно да го направя. Но имам намерението да продължа да опитвам, докато намерим отговор или докато падна мъртъв.

Усмихнах се, когато се насочихме извън града.

Героите ще дойдат… Понякога, синко, трябва да подадеш ръка на героите.

Винаги съм смятал, че смъртта на баща ми е било най-важното събитие в моя живот. Едва сега, с черепа на Стоманеното сърце в ръка, разбрах, че не съм се бил за отмъщение, нито за изкупление. Не съм се сражавал заради смъртта на баща си.

Сражавал съм се заради мечтите му.

Благодарности

Тази книга се готвеше дълго време. Първата идея за нея ми хрумна по време на представяне на книги през… о, през 2007 година? При дълго усилие, като в случая с това за завършването й, много хора ми помагаха през годините. Надявам се да не пропусна някого от вас!

Особени благодарности на прекрасния ми редактор Криста Марино за изключително умелото й ръководене на проекта. Тя беше чудесна подкрепа, а работата й на изключително високо ниво превърна книгата от дързък новак в завършен продукт. Трябва да отбележим и оня негодник Джеймс Дашнър, който бе толкова добър да й се обади и да ми уреди запознанство.

Други достойни за овация са: Майкъл Трюдо (великолепна коректорска работа); в Рандъм Хаус — Пол Самюелсън, Рейчъл Уелник, Бевърли Хоровиц, Джудит Хоут, Доминик Чимина и Барбара Маркъс. Също и Кристофър Паолини за обратната връзка и помощта по книгата.

Както винаги, искам да поднеса големи благодарности на агентите ми — Джошуа Билмс, който не се смя твърде силно, когато му съобщих, че искам да пиша тази книга вместо да работя по двадесетте други проекта, по които трябваше да работя тогава, и Еди Шнайдер, чиято работа включва да се облича по-добре от останалите и да разполага с някое име, за което трябва да се сетя да го поставя в благодарностите. На филмовия фронт за Стоманеното сърце (работим здраво) благодарности на Джоел Готлър, Брайън Липсън, Навид МакИларги и свръхчовека Доналд Мъстард.

Голямо ликуване за блестящия Питър Алстром, мой помощник в редактирането, който беше част от насърчителната секция за тази книга от началото. От гледна точка на редактирането той беше първият, който работи върху проекта — и голяма част от успеха се дължи на него. Също така не искам да забравям издателския ми екип от Обединеното кралство/Ирландия/Австралия, включително Джон Бърлайн и Джон Паркър от агенция Зенон, и Саймън Спантън и моят издател и британска майка Джонатан Уиър от Голанц.

Други с Епични сили при четене и даване на препоръки (или просто изключителна подкрепа за автори) са — Доминик Нолан (официалният супер-осигурител на справки за Драконова стомана и маниак на тема оръжия), Брайън МакГинли, Дейвид Уест, Питър (отново) и Карън Алстром, Бенджамин Родригес и Даниел Олсен, Алан Лейтън, Кайлин ЗоБел, Дан „Аз пишех постапокалиптика преди теб“ Уелс, Кейти Дорси, Брайън Хил, Брайън „А сега ми дължиш авторските ми права, Брандън“ Деламбр, Джейсън Дензъл, Каляни Полури, Кайл Милс, Адам Хъси, Остин Хъси, Пол Кристофър, Ми’шел Уокър и Джош Уокър. Всички сте страхотни.

Най-накрая, както винаги, искам да благодаря на прекрасната си жена Емили и на трите ми разрушителни малки момченца, които са постоянно вдъхновение за това как един Епичен може да взриви град (или всекидневната).

Брандън Сандърсън

1

Игра на думи (на англ. съкращението е Phd. — Проф.). — Б.ред.

Content

Брандън Сандърсън
Стоманеното сърце
(книга 1 от "Възмездителите")

Пролог

Част първа

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

Част втора

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

Част трета

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

Част четвърта

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

Епилог

Благодарности

1