Фани Флаг

Пържени зелени домати

На Томи Томпсън

Може и да седя тук в старчески дом „Розовата тераса“ но в мислите си съм в кафенето в Уисъл Стоп и похапвам пържени зелени домати.

Госпожа Клио Тредгуд

Юни 1986

Благодарности

Бих искала да благодаря на следните хора, чиято подкрепа и насърчения бяха безценни за мен, докато пишех тази книга: На първо място на моя агент, Уенди Уейл, която никога не изгуби вяра в мен; на редактора ми, Сам Вон, за помощта и вниманието му и затова, че непрекъснато ме разсмиваше дори в процеса на редактирането; и на Мария Левин, първата ми приятелка в „Рандъм Хаус“. Благодаря на Глория Сейфиър, Лиз Хок, Маргарет Кафарели, Ан Хауард Бейли, Джули Флорънс, Джеймс Хачър — Татенцето, д-р Джон Никсън, Джери Хана, Джей Сойер и Франк Селф. Благодаря и на „ДеТомас/Бобо&съдружници“, които не ме изоставиха дори в тежки моменти. Благодаря на Барнаби и Мери Конрад, както и на Писателската гилдия на Санта Барбара, на Джо Рой и на Бирмингамската обществена библиотека, Джеф Норел, Бирмингамския колеж, Ан Харви и Джон Лок от издателство „Оксмур“. Безкрайно съм признателна на своята машинописка и дясна ръка Лиза Макдоналд и на дъщеря й Джесая, която бе послушна и тихо гледаше „Улица Сезам“, докато ние с майка й работехме. И специални благодарности на всички добри хора от Алабама, от миналото и настоящето. Там е моето сърце. Там е домът ми.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

12 юни 1929

Кафенето отваря врати

Миналата седмица в съседство с пощата, където работя, отвори врати кафене „Уисъл Стоп“ и собственичките Иджи Тредгуд и Рут Джеймсън казват, че бизнесът върви добре. Иджи рече да предам на хората, които я познават, да не се притесняват от хранително отравяне, защото не готви тя. Готвачките са две чернокожи жени. Сипси и Онзел, а скарата приготвя Големия Джордж, съпругът на Онзел.

Ако все още не сте ходили в кафенето, Иджи рече да ви кажа, че закуска се сервира от пет и половина до седем и половина и включва яйца, грис, сухари, бекон, наденички, шунка, червен сос и кафе за 25 цента.

За обяд и вечеря се предлагат: пържено пиле; свински котлети със сос; пържена риба; пилешка яхния с тестени топчета; или чиния кюфтета; заедно с гарнитура от зеленчуци по избор, сухари или царевичен хляб, напитка и десерт — за 35 цента. Гарнитурите са: задушена царевица; пържени зелени домати; пържена бамя; салата от зеле и ряпа; бобена салата; захаросани картофи; зелен боб.

За десерт има пай.

Онзи ден с половинката ми Уилбър вечеряхме в кафенето и беше толкова вкусно, та Уилбър заяви, че занапред ще се храни само там. Ха-ха, де да беше вярно. Непрекъснато готвя, а не мога да смогна на този лакомник.

Между другото Иджи рече, че една от кокошките й снесла яйце с десетдоларова банкнота в него.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

15 декември 1985

Ивлин Кауч пристигна в „Розовата тераса“ със съпруга си Ед на свиждане на майка му, Старата мама, настанила се тук наскоро и с голяма неохота. Ивлин бързо се измъкна от компанията им и отиде в салона за посетители, за да се наслади на шоколадовото си десертче на тишина и спокойствие. Но в мига, в който седна, старицата до нея заговори…

— Да ме питаш през коя година някой се е оженил… за кого се е оженил… или каква рокля е носила майката на булката, в девет от десет случая ще се сетя, но за нищо на света не мога да кажа кога успях да остарея толкова. Животът просто отлетя. За пръв път го забелязах през юни тази година, когато влязох в болница заради жлъчката, която още си е в болницата, ако вече не са я изхвърлили… казва ли ти някой? Онази ниската набитата сестра тъкмо ми бе направила поредната клизма — много обичат да правят клизми там, — когато видях какво имам на ръката. Бяха ми сложили бяла гумена гривна с надпис: „Госпожа Клио Тредгуд… осемдесет и шест годишна“. Представяш ли си!

Когато се прибрах, казах на приятелката си госпожа Отис, че вече не ни остава друго, освен да седим и да чакаме да хвърлим топа… Тя рече, че предпочита израза „да се преселим в отвъдното“. Горкичката, сърце не ми даде да й кажа, че както и да му викаме, всички ще хвърлим топа един ден.

Интересно как докато си дете имаш чувството, че времето е спряло, но когато станеш към двайсетгодишен, то започва да препуска като бързия влак за Мемфис. Предполагам, че животът минава неусетно за всички. При мен определено мина така. Един ден бях малко момиченце, а на следващия — голяма жена с гърди и косми долу. Кога стана всичко това, така и не разбрах. Но пък никога не съм била особено умна, нито в училище, нито след това…

С госпожа Отис сме от Уисъл Стоп, малко градче на петнайсетина километра оттук, долу до железопътните депа… Живеехме на една улица трийсет години, но когато съпругът й почина, синът и снаха й тропнаха с крак да дойде в старческия дом и ме помолиха да я придружа. Казах им, че ще остана при нея, докато… тя още не знае, но щом свикне тук, ще се прибера у дома.

Не че тук е зле. Онзи ден ни раздадоха коледни значки. Моята беше с малки червени коледни топки, а на госпожа Отис се падна лицето на Дядо Коледа. Мъчно ми е обаче за котето.

Тук не дават да водиш котки и моята ми липсва. През целия си живот все съм гледала по една-две котки. Тази я дадох на съседското момиче, дето ми полива цветята. На верандата имам четири кашпи с мушката.

Приятелката ми госпожа Отис е само на седемдесет и осем години и е много мила жена, но си пада малко плашлива. Държах камъните от жлъчката си в буркан до леглото и тя ме накара да ги скрия. Потискали я, рече. Госпожа Отис е много дребничка, а както виждаш, аз съм голяма жена. С едър кокал…

Но така и не се научих да карам кола… През почти целия си живот не мърдах никъде, не се отдалечавах от къщи. Все трябваше да чакам някой да ме вземе и да ме закара до магазина, на лекар или до църквата. Преди години до Бирмингам вървеше мотриса, но отдавна я спряха. Единственото, което бих променила, ако можех да върна времето назад, ще е да изкарам шофьорска книжка.

Странно какви неща ти липсват, когато си далеч от къщи. Липсва ми ароматът на кафе… и пържен бекон рано сутрин. Тук каквото и да готвят, изобщо не мирише, а не дават и нищо пържено. Всичко е варено и без трошичка сол! Варената храна за нищо не става, не си ли съгласна?

Старата дама не изчака Ивлин да отвърне.

— Следобед обичах да ям сухари или царевичен хляб с мътеница. Дробях си ги и гребях с лъжицата, но пред хората не можеш да ядеш, както си хапваш у дома, нали? Липсва ми и дървото.

Къщата ми е стара крайпътна съборетина с дневна, спалня и кухня, дървена, стените са облицовани с чам. Точно както обичам. Гипсовите стени не ми харесват. Изглеждат… хм, не знам, някак си студени и неприветливи.

Донесох си от къщи една картина — момиченце на люлка със замък и хубави сини сапунени мехурчета за фон. Исках да я окача в стаята си, но сестрата рече, че момичето е голо от кръста нагоре и не е прилично. Да знаеш, имам я тази картина от петдесет години и досега изобщо не бях забелязала, че е гола. Мен ако питаш, старците тук и без това не виждат достатъчно, че да разберат. Но старческият дом е методистки, така че картината отиде в гардероба при жлъчните ми камъни.

Ще се радвам да се прибера у дома… Вкъщи, разбира се, е страшна бъркотия. Отдавна не съм мела. Хвърлих метлата по едни свадливи сойки, дето кряскаха навън, и какво стана — метлата се заклещи на дървото. Трябва да помоля някой да я свали, като се прибера.

Както и да е, онази вечер, докато ни прибираше от коледната гощавка в църквата, синът на госпожа Отис мина с колата през железопътната линия покрай мястото, където някога се намираше кафенето, а после хвана по Първа улица покрай старата къща на семейство Тредгуд. Разбира се, сега къщата е закована с дъски и се руши, но когато завихме по улицата, фаровете осветиха прозорците така, че за миг я видях каквато си беше преди седемдесет години — цялата осветена и изпълнена с весела глъчка. Чух смях и Еси Ру да дрънка на пианото в дневната „Излез, малка каубойке“ или „Голямата планина от мед и масло“, и почти видях Иджи Тредгуд, седнала в клоните на индианския люляк, да вие като куче всеки път, когато Еси Ру се опита да запее. Иджи все разправяше, че Еси Ру пее толкова добре, колкото кравите танцуват. Явно това и тъгата по дома ме наведоха на спомени…

Помня всичко сякаш беше вчера, но като се замисля, май няма нещо за семейство Тредгуд, което да не помня. Ей богу, и как да не помня, като живеех в съседната къща от деня на раждането си и се омъжих за един от синовете им.

Тредгуд имаха девет деца, а три от момичетата, Еси Ру и близначките, бяха горе-долу на моите години, така че непрекъснато ходех у тях да си играем или им гостувах с преспиване. Майка ми почина от туберкулоза, когато бях на четири, а след като и баща ми умря в Нашвил, просто останах у Тредгуд завинаги. Може да се каже, че гостуването ми с преспиване така и не свърши…

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

8 октомври 1929

Метеорит удря къща в Уисъл Стоп

Госпожа Били Луис Отис, която живее на Първа улица №401, съобщи, че в четвъртък вечерта трикилограмов в метеорит пробил покрива на къщата й. Нея я подминал на косъм, но ударил радиоприемника. В този миг тя седяла на дивана, защото кучето се било намърдало на стола, и тъкмо била пуснала приемника за „Вариетето на Флайшман“. Сега в покрива й имало дупка, широка един метър, а радиото й било разбито на парчета.

Бърта и Харолд Вик отпразнуваха годишнината от сватбата си на поляната пред къщата, да ги види целия квартал. И честито на господин Ърл Адкок-старши, заместник-директор в железопътна компания „Ел&Ен“, който бе избран за Велик магистър на Милосърдния и покровителствен орден на лосовете. Ложа №37, в която членува и половинката ми.

Между другото Иджи каза, че ако искате да си опечете нещо на скара, можете да го занесете в кафенето и Големия Джордж ще се погрижи. Пилетата се пекат за 10 цента, а прасетата — според размера.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

15 декември 1985

След цял час госпожа Тредгуд още говореше. Ивлин Кауч бе изяла три десертчета „Милки Уей“ и докато разопаковаше второ шоколадче с фъстъчено масло, си мислеше дали старицата някога ще млъкне.

— Колко жалко, че домът на Тредгуд се руши така. Много неща се случиха в него, много деца се родиха там, изживяхме безброй щастливи мигове. Беше голяма двуетажна селска къща с широка веранда, завиваща чак до задния вход… а всички стаи бяха облепени с тапети на розички, които изглеждаха прекрасно, щом светнехме лампите вечер.

Железопътната линия минаваше буквално през задния двор, където в летните вечери гъмжеше от светулки и миришеше на дивите орлови нокти, растящи покрай релсите. Татко бе посадил там смокини и ябълки и бе сковал за мама красива дървена рамка за асми, по която обаче се виеха глицинии. А цялата задна стена на къщата бе обрасла с трендафили. О, как ми се иска да можеше да я видиш.

Мама и татко Тредгуд ме отгледаха като тяхно собствено дете и аз харесвах всички от семейството. Особено Бъди. Но се омъжих за Клио, по-големия му брат, хиропрактора, и да не повярва човек, но след време се оказа, че имам болен гръб, и всичко се нареди.

Та цял живот бях все около Иджи и останалите от семейство Тредгуд. И да ти кажа честно, те бяха по-интересни и от филм… мда. Ако щеш вярвай, но почти не говорех, докато не навърших петдесет, а оттогава не мога да спра. Един път Клио ми рече: „Нини“, казвам се Вирджиния, но всички ми викат Нини, та „Нини — рече ми той — само повтаряш: «Иджи каза това, Иджи каза онова», нямаш ли друга работа, та висиш по цял ден в кафенето?“

Замислих се аз сериозно и накрая отвърнах: „Не, нямам…“. Не искам да омаловажавам мнението на Клио по никакъв начин, но това си беше самата истина.

Миналия февруари станаха трийсет и една години, откакто погребах Клио, и често се чудя дали не го засегнах с тези си думи, но мисля, че не се обиди, защото в крайна сметка той обичаше Иджи колкото и всички ние и често се смееше на щуротиите й. Тя беше малката му сестричка, при това голяма шегаджийка. Двете с Рут държаха кафене „Уисъл Стоп“.

Иджи вършеше всевъзможни дивотии само за да ни разсмее. Веднъж остави чипове за покер в кошницата за дарения в баптистката църква. Голяма калпазанка беше, но как изобщо им мина през ум, че може да е убила онзи човек, не мога да си представя.

За пръв път, откакто бе седнала в салона, Ивлин спря да яде и погледна всъщност милата на вид старица с избеляла рокля на сини цветя и побеляла коса, фризирана на вълнисти къдри, които се поклащаха при всяко движение.

— Според някои всичко започнало в деня, в който тя се запозна с Рут, но аз мисля, че започна по време на неделната вечеря на 1 април 1919 година — годината, в която Леона се омъжи за Джон Джъстис. Помня, че беше първи април, защото Иджи седна на масата и показа на всички малка бяла кутийка, в която имаше човешки пръст, поставен върху памук. Твърдеше, че го намерила в задния двор. Но се оказа нейният пръст, пъхнат в дупка на дъното на кутията. Първоаприлска шега!!!

Всички се смяха, с изключение на Леона. Тя бе най-голямата и най-красивата сестра и татко Тредгуд страшно я глезеше… всъщност всички я глезеха.

По онова време Иджи беше на десет или единайсет години и бе облякла чисто нова бяла памучна рокля и всички я уверявахме, че изглежда прекрасно. Бяхме много весели и тъкмо начевахме боровинковия сладкиш, когато изведнъж, като гръм от ясно небе, Иджи стана и заяви: „До края на живота си повече няма да облека рокля!“ И при тези думи, скъпа, се качи на горния етаж и намъкна едни стари панталони и риза на Бъди. До ден-днешен не мога да разбера какво я ядоса. Никой не разбра.

Но Леона, която знаеше много добре, че Иджи винаги изпълнява заканите си, се разписка: „О, татко, Иджи ще провали сватбата ми. Знам си аз!“ Татко обаче отвърна: „Не е вярно, миличка. Ти ще си най-красивата булка в цяла Алабама“. Татко имаше големи засукани мустаци… Обърна се към нас: „Нали така, деца?“ и ние всички се заклехме, че сме съгласни, за да я успокоим и да я накараме да млъкне. Всички, освен Бъди, който просто се изкиска. Иджи му беше любимката и каквото и да направеше, той винаги беше на нейна страна.

Та Леона си дояждаше десерта и тъкмо си мислехме, че се е успокоила, когато тя изкрещя толкова силно, че Сипси, чернокожата прислужница, изпусна нещо в кухнята. „О, татко — проплака Леона, — какво ще стане, ако някой от нас умре?“ Какъв въпрос само, а? Ние погледнахме мама, която просто остави вилицата си на масата. „Деца, сигурна съм, че сестра ви ще отстъпи за дреболия като това да облече рокля, щом се налага. Може да е инат, но е умно дете“.

След две седмици обаче чух как мама казва на Айда Симс, шивачката, че за сватбата ще й трябва зелен кадифен костюм с папийонка за Иджи. Айда изгледа мама озадачено и попита: „Костюм ли?“, а мама отвърна: „Знам, Айда, знам. Опитах всичко, за да я убедя да облече нещо по-подходящо за сватба, но детето е своенравно“.

Такава си беше Иджи, още от малка. Аз лично мисля, че искаше да е като Бъди… какви пакостници само бяха двамата!

Старата дама се засмя.

— По едно време имаха едно миещо мече, Куки, и аз можех с часове да го гледам как се опитва да мие бисквити. Слагаха купичка с вода в задния двор и му даваха содени бисквитки, а животинчето ги миеше една след друга и не можеше да разбере къде изчезват. Всеки път поглеждаше към празните си лапички изненадано. Така и не разбра къде отиват бисквитките. Прекара голяма част от живота си в миене на бисквити. И курабии му давахме, но не беше така забавно… веднъж изми фунийка сладолед… Но стига съм бъбрила толкова за енота, че ще ме помислят за луда като госпожа Филбийм ей там. Милата, мисли си, че живее в сериала „Корабчето на любовта“ и пътува към Аляска. Много от горките хора тук дори не знаят кои са…

Ед, съпругът на Ивлин, се показа на вратата и й махна да тръгва. Тя събра опаковките от десертите, напъха ги в чантата си и стана.

— Извинете, но съпругът ми ме вика. Ще тръгваме.

Госпожа Тредгуд вдигна изненадано глава и попита:

— О, така ли? Наистина ли трябва да тръгваш?

— Да, налага се.

— Е, приятно ми бе да си побъбрим… как се казваш, скъпа?

— Ивлин.

— Когато дойдеш пак, ела да ме видиш, чу ли? Беше ми приятно да си говоря с теб… Чао — провикна се тя след Ивлин и зачака друг посетител.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

15 октомври 1929

Спор за метеорита

Госпожа Вера Адкок и синът й Ърл-младши твърдят, че по право метеоритът е техен, защото семейство Отис живеят под наем в ударената от метеорита къща, и тъй като къщата е тяхна, то и метеоритът е техен.

Но запитана какво мисли по въпроса, госпожа Биди Луис Отис отвърна, че метеоритът е неин, защото е ударил нейното радио. Съпругът й Рой, кантонер в „Южни железници“, работил нощна смяна по време на инцидента, но заяви, че в случилото се няма нищо необичайно, защото през 1833 г. 10 000 метеорита паднали само за една нощ, а този бил само един и нямало защо да се вдига такава шумотевица около него.

Биди твърди, че ще си го запази като сувенир.

Между другото, въобразявам ли си, или наистина времената стават все по-тежки? Половинката ми каза, че миналата седмица в кафенето се появили петима скитници да просят храна.

Дот Уиймс

Девънпорт, Айова

Скитнически лагер

15 октомври 1929

Петима мъже седяха сгушени край слаб огън, а оранжевите и черни сенки танцуваха по лицата им, докато пиеха слабо кафе от тенекиени консервени кутии: Джим Филипс — Смоуки, Елмо Уилямс Мастиления, Джейк Бръмбара, Сакет Стрелеца и Чатануга Баркър Червения — петима от близо двестате хиляди мъже и момчета, които скитаха из страната през онази година.

Смоуки вдигна очи, но не каза нищо, а останалите се съгласиха с него. Бяха уморени и потиснати, защото хапещият студ вещаеше началото на поредната сурова безмилостна зима, и Смоуки знаеше, че скоро ще трябва да поеме на юг заедно с ятата диви гъски, точно както правеше от години.

Бе се родил една мразовита утрин в планината Смоуки в Тенеси. Баща му — дългокрак мъж, второ поколение нелегален производител на алкохол, влюбил се в собствената си продукция — бе допуснал фаталната грешка да се ожени за „добра жена“ — обикновено селско момиче, чийто живот се въртеше около Баптистката църква на свободната воля в Пайн Гроув.

По-голямата част от детството си Смоуки прекара в седене с часове по твърди дървени скамейки със сестричката си Бърнис в пеене на химни и ритуално миене на крака.

На редовните църковни служби майка му бе една от жените, които от време на време ставаха и започваха да бръщолевят като полудели на неразбираем език.

В крайна сметка колкото повече майка му се изпълваше с Духа Божий, толкова повече губеше вяра баща му, докато накрая изобщо престана да ходи на църква. Каза на децата си: „Вярвам в Бог, но не смятам, че е нужно да превърташ, за да го докажеш“.

И една сутрин, когато Смоуки бе осемгодишен, положението стана страшно. Майка му заяви, че Бог й казал, че мъжът й е лош и обладан от Дявола, и го издаде на данъчните служби.

Смоуки никога нямаше да забрави деня, в който изведоха баща му по пътеката от спиртоварната с пистолет, опрян в гърба му. Докато минаваше покрай съпругата си, той я погледна слисано и рече: „Жено, съзнаваш ли какво направи? Взе залъка от собствената си уста“.

Тогава Смоуки видя баща си за последен път.

След като отведоха баща му, майка му съвсем се смахна и се сдуши с някакви укротители на змии от гората, последователи на Петдесетничеството. Една вечер след цял час гръмко проповядване и размахване на Библията червендалестият чорлав пастор успя да докара босоногото си паство до екстаз. Всички скандираха и тропаха с крака, а проповедникът бръкна в един чувал, извади две огромни гърмящи змии и ги размаха във въздуха, обладан от Духа.

Смоуки се вцепени и стисна сестричката си за ръка. Проповедникът танцуваше и призоваваше вярващите да вземат змиите и да пречистят душите си във вярата на Авраам, а майка му се спусна, грабна едната и се взря в нея. После започна да бръщолеви на неразбираемия език, без да откъсва поглед от жълтите очи на змията. Всички в помещението започнаха да се поклащат и да стенат. А после майка му тръгна да обикаля и хората започнаха да падат на пода, да се тресат и да пищят, и да се търкалят под пейките и по пътеките между тях. Всички бяха изпаднали в транс, докато тя повтаряше: „Хосса… Хеламна… Хесамия“.

Преди Смоуки да се усети какво става, сестричката му Бърнис издърпа ръка от неговата, изтича при майка им и я дръпна за роклята.

— Мамо, недей!

С облещени от транса очи майка им погледна Бърнис за частица от секундата и в този миг змията се стрелна и я клъвна по бузата. Тя я погледна слисано, а змията я клъвна пак, като този път с един светкавичен удар прониза със зъби вената на врата й. Майка му хвърли разярената змия на пода и тя запълзя надменно по пътеката между пейките.

Майка му огледа притихналото като гробище помещение, изцъкли очи и се свлече на пода. След по-малко от минута беше мъртва.

В този момент чичото на Смоуки го хвана за ръка и тръгна към изхода.

Бърнис отиде да живее при една съседка, а Смоуки остана у чичо си. Когато стана на тринайсет, тръгна покрай железопътните релси и така и не се върна.

Взе само една снимка — на себе си и сестра си. От време на време я вадеше и я гледаше — те двамата на избеляващата фотография с боядисани в розово устни и бузи: пълничко момиченце с розова панделка в косите и наниз от дребни перлички на врата, а той седнал зад нея с пригладена назад кафява коса, притиснал буза в нейната.

Често се чудеше как ли е Бърнис и си обещаваше, че щом си стъпи на краката, ще я потърси.

Когато стана някъде на двайсет години, изгуби снимката, след като един железопътен полицай го изхвърли от товарния нагон в студена мътна река някъде из Джорджия, и сега рядко се сещаше за сестра си — освен когато се случеше да е във влак, преминаващ нощем през Смоуки Маунтънс на път за някъде другаде…

Онази сутрин Смоуки Филипс се возеше във влак с товарни и пътнически вагони от Джорджия за Флорида. Не беше ял от два дни и си спомни, че приятелят му Елмо Уилямс му бе разправял за две жени, които държат кафене в покрайнините на Бирмингам, и са склонни да те нахранят безплатно веднъж-дваж. По пътя бе видял името на кафенето, изписано на няколко товарни вагона, затова щом съзря табелата „Уисъл Стоп, Алабама“, скочи от влака.

Намери кафенето от другата страна на релсите, точно както му бе казал Елмо. Помещаваше се в малка зелена постройка с навес на зелени и бели райета и табела под надписа „Кока-кола“, която гласеше: „Кафене Уисъл Стоп“. Смоуки заобиколи и потропа на задната врата. Дребна чернокожа жена чевръсто пържеше пиле и режеше зелени домати. Видя го и се провикна:

— Госпожо Иджи!

След малко привлекателна висока жена с лунички и къдрава руса коса излезе на вратата. Беше с чиста бяла риза и мъжки панталони. Изглеждаше около двайсетгодишна.

Смоуки свали шапка.

— Извинете, госпожо, чудех се дали ви се намира някаква работа или нещо, дето мога да свърша. Напоследък късмета ми никакъв го няма.

Иджи огледа мъжа с мърлявото износено яке, избеляла кафява риза и напукани кожени обувки без връзки и веднага разбра, че не лъже.

Отвори вратата и рече:

— Влизай, друже. Мисля, че ще ти намерим нещичко.

После го попита как се казва.

— Смоуки, госпожо.

Тя се обърна към жената зад тезгяха. Смоуки не беше виждал чиста и спретната жена от месеци, а тази бе най-красивата, която бе зървал в живота си. Носеше памучна рокля на точки, а кестенявата й коса бе прибрана назад с червена панделка.

— Рут, това е Смоуки. Ще ни помага с това-онова.

Рут му се усмихна.

— Чудесно. Приятно ми е да се запознаем.

Иджи му посочи мъжката тоалетна.

— Защо не отидеш да се поизмиеш, а после ще ти сложа да хапнеш.

— Добре, госпожо.

Тоалетната беше просторна, с висяща от тавана електрическа крушка, и когато я светна, Смоуки видя, че в ъгъла има голяма вана с крака във формата на животински лапи и черна тапа, вързана за метална верижка. На мивката имаше бръснач, купичка със сапун за бръснене и четка.

Щом се видя в огледалото, Смоуки се засрами колко е мръсен, но пък от доста време дори не бе помирисвал сапун. Взе големия кафяв калъп и се опита да остърже мръсотията и саждите от лицето и ръцете си. Не бе пил от двайсет и четири часа и ръцете му трепереха, така че не успя да се обръсне добре, но се постара, колкото можа. След като се наплиска с одеколон „Олд Спайс“ и среса косата си с гребена, който намери на рафта над мивката, се върна в кафенето.

Иджи и Рут му бяха сервирали обяд. Смоуки седна пред чиния пържено пиле, боб, салата от ряпа, пържени зелени домати, царевичен хляб и студен чай.

Взе вилицата. Ръцете му обаче още трепереха и не успя да я вдигне до устата си. Разля и чая върху ризата си.

Надяваше се никой да не го е видял, но след малко русата жена рече:

— Смоуки, ела да се поразходим.

Той стана и се избърса със салфетката. Мислеше си, че го гонят.

— Да, госпожо.

Жената го заведе на поляната зад кафенето.

— Нервите ти май са поразклатени, а?

— Съжалявам, че разсипах храната, госпожо, но правичката да ви кажа… ами… ще си вървя по пътя, но ви благодаря все пак…

Иджи бръкна в джоба на престилката си, извади плоско шишенце уиски и му го подаде.

— Бог да ви благослови, госпожо, вие сте светица — каза Смоуки и го надигна. После двамата седнаха на един дънер до бараката.

Докато Смоуки успокояваше нервите си, тя каза:

— Виждаш ли онова голямо празно място ей там?

Той погледна и каза:

— Да, госпожо.

— Преди години там беше най-красивото езеро на Уисъл Стоп… През лятото се къпехме и ловяхме риба в него, а ако ни се приискаше, се возехме и с лодка. — Поклати тъжно глава. — Много ми липсва.

Смоуки се вгледа в пустото парче земя.

— Какво стана, пресъхна ли?

Тя му запали цигара.

— Не, още по-страшно. Един ноември голямо ято гъски, над четирийсет трябва да бяха, кацна точно в средата на езерото и следобеда се случи нещо странно. Температурата падна толкова рязко, че цялото езеро замръзна и стана твърдо като камък само за три секунди. Едно, две, три — и се заледи!

Смоуки се слиса.

— Не говорите сериозно, нали?

— Напротив.

— Хм, гъските сигурно са измрели.

— Не, по дяволите! Отлетяха и отмъкнаха езерото. Сигурно някъде в Джорджия…

Смоуки се обърна към нея, видя, че го будалка, присви сините си очи и се разсмя така, че се закашля и се наложи тя да го потупа по гърба.

Смоуки още бършеше сълзите си, когато се върнаха в кафенето, където го чакаше обядът. Яденето беше топло. Някой го бе прибрал във фурната, за да не изстине.

Къде ли се скита синът ми сега?

Мамина радост и на мама тъга…

Кои улици мери с торба на гърба?

Кой влак ли го друса… къде и кога?

Къде ли се скита синът ми сега?

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

22 октомври 1929

Метеоритът ще бъде изложен в кафенето

Днес госпожа Биди Луис Отис обяви, че ще изложи в кафенето метеорита, който проби покрива й миналата седмица, за да спрат всички да й се обаждат и да я разпитват, защото е заета с пренасяне в нова къща. Каза и че метеоритът е просто един голям сив камък, но ако някой толкова иска да го види, да отиде в кафенето.

Иджи рече да се отбиете, когато ви удобно — ще го сложи на тезгяха.

Съжалявам, че в този брой няма други новини, но половинката ми Уилбър е болен от грип и цяла седмица го обгрижвам като малко дете.

Има ли нещо по-досадно от болен мъж?

С прискърбие ви съобщаваме, че обичаната от всички 98-годишна Беси Вик, свекървата на Бърта, почина вчера, най-вероятно от старост.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

22 декември 1985

Следващата неделя, когато Ивлин влезе в салона за посетители, госпожа Тредгуд седеше на същия стол, облечена със същата рокля, и я чакаше.

Доволна като пърхаща птичка, старицата продължи разговора за къщата на Тредгуд, сякаш изобщо не се бяха разделяли, и на Ивлин не й остана друго, освен да отвори едно бадемово шоколадче и да изчака търпеливо края на разказа.

— В предния двор имаше огромен стар индиански люляк. Беряхме малките му плодчета целогодишно, а по Коледа ги нижехме на конци и увивахме люлка с тях. Мама все ни предупреждаваше да не си пъхаме плодчетата в носовете и, естествено, първото, което направи Иджи, след като проходи, бе да излезе на двора и да напъха няколко не само в носа, но и в ушите си. Наложи се дори да извикаме доктор Хадли! Той каза на мама: „Госпожо Тредгуд, изглежда, малката ще стане голяма разбойничка“.

Бъди, разбира се, беше безкрайно доволен от думите на доктора и непрекъснато подкокоросваше Иджи. Но в големите семейства е така. Всеки си има любимци. Истинското й име е Имоджин, но Бъди й викаше Иджи. Беше на осем, когато тя се роди, и я разнасяше като кукла. Когато проходи, Иджи се клатушкаше около него като пате, повлякла след себе си дървеното си петле на колелца.

Бъди бе невероятно чаровен с тъмните си очи и белите си зъби… Можеше така да те омае, че да ти се подкосят краката. Не се сещам за нито едно момиче в Уисъл Стоп, което да не бе влюбено в него по едно или друго време.

Казват, че човек никога не забравя шестнайсетия си рожден ден, и са прави. Още помня розовата торта с бяла глазура и захарна въртележка отгоре, и светлозеления пунш, който мама бе приготвила в кристална купа. И хартиените фенери, окачени из целия двор. Но най-яркият ми спомен от онзи ден е как Бъди Тредгуд ме целуна тайно зад асмата. Наистина! И това бе само една от безбройните целувки, които раздаваше наляво и надясно.

Иджи разнасяше любовни писма за и от Бъди денонощно. Дори започнахме да й викаме Купидон, понеже беше с къса къдрава руса коса, сини очи и лунички. Метнала се бе на майчиния си род. Моминското име на мама бе Алис Лий Клауд и тя често казваше: „Преди да се омъжа бях Облак“[1]. Беше най-милата жена на света. Почти всички в семейството бяха синеоки, с изключение на Бъди и горката Еси Ру, която имаше едно синьо и едно кафяво око. Мама й казваше, че на това се дължи музикалният й талант. Тя виждаше добро във всичко. Веднъж Иджи и Бъди откраднаха четири големи дини от стария Стокуел и ги скриха в къпините. И на следващата сутрин, преди двамата да станат и да успеят да ги преместят, мама ги намери и бе убедена, че са пораснали през нощта. Клио разправяше, че не минавала и година, без мама се разочарова, че не са пораснали отново. Сърце не ни даваше да й кажем, че бяха крадени.

Мама беше баптистка, а татко методист. Затова всяка неделя татко тръгваше наляво към Първа методистка църква, а ние поемахме надясно към баптистката. От време на време Бъди придружаваше татко, но после спря. Каза, че баптистките момичета били по-хубави.

Вкъщи непрекъснато отсядаха всякакви хора. Едно лято мама бе приютила един висок дебел баптистки свещеник, който бе пристигнал в града за енорийския събор, и един ден, когато той излезе, близначките се промъкнаха в стаята му и решиха да си поиграят с панталоните му. Патси Рут се пъхнала в единия крачол, а Милдред в другия. Добре се забавлявали, докато не чули стъпките му по стълбите… Така се уплашили, че Милдред хукнала наляво, а Патси Рут — надясно. Сцепили панталона по средата. Мама каза, че татко не ги напляскал единствено защото свещеникът бил баптист. Но в крайна сметка никой не се разсърди сериозно и след това продължихме да се събираме вкъщи за обяд след неделната служба.

Татко Тредгуд не бе заможен човек, но по онова време на нас ни се струваше истински богаташ. Той държеше единствения магазин в градчето. Там човек можеше да си купи всичко, което му потрябва — дъска за пране, връзки за обувки, корсет или пък кисела краставичка направо от кацата.

Бъди работеше на сладкарския щанд и бих заменила целия чай в Китай за един ягодов шейк, както го приготвяше Бъди. Всички в Уисъл Стоп пазаруваха там. Затова наистина се изненадахме, когато през двайсет и втора магазинът затвори.

Според Клио магазинът фалирал, защото татко не можел да отказва на никого — бил той бял или чернокож. Просто слагаше в торбата всичко, от което хората се нуждаеха, и им го даваше на вересия. Клио все повтаряше, че богатството на татко си отишло през вратата в хартиени торби. Но пък никой от семейство Тредгуд не можеше да отказва. Скъпа, щяха да ти дадат ризата от гърба си, ако им я поискаш. И Клио беше същият. С него никога не сме имали разни скъпотии, но Бог бе добър към нас и разполагахме с всичко, от което се нуждаехме. Вярвам, че бедните хора са добри, освен онези, които са лоши… но пък те ще са си лоши дори да са богати, нали? Повечето хора тук, в „Розовата тераса“, са бедни. Имат само здравни осигуровки и почти всички са на медицински помощи. И да ти кажа — вземи се погрижи за здравните си осигуровки. Бог да ти е на помощ, ако не си здравно осигурена.

Тук обаче има и няколко богати жени. Преди две седмици госпожа Веста Адкок, оная дребната, познавам я от Уисъл Стоп, се издокара с лисичите си кожи и диамантените си пръстени. Тя е от богатите. Но пък богаташите не ми изглеждат щастливи. И още нещо ще ти кажа — децата им като че ли не идват да ги виждат по-често от децата на другите.

Норис и Франсис, синът и снахата на госпожа Отис идват всяка седмица, и в студ, и в пек. Затова в неделя седя тук в салона — за да ги оставя да се видят на спокойствие… но сърцето ми се къса, като гледам как някои от другите чакат свижданията. В събота си фризират косите, в неделя сутринта се обличат официално и сядат да чакат, а накрая никой не идва да ги види. Страшно мъчно ми става, но какво да се прави? Това, че имаш деца, не означава, че ще идват да те виждат в старческия дом… Да, никаква гаранция не е.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

12 юли 1930

Уисъл Стоп се развива скорострелно

Опал Тредгуд, съпругата на Джулиан, нае къщата през две сгради от пощата, където работя аз, и отваря там собствен фризьорски салон. Досега тя правеше прически в кухнята си, но Джулиан й рекъл да престане, защото заради всичките жени, които влизали и излизали по цял ден през задната врата, кокошките им спрели да снасят.

Опал каза, че цените си остават същите: измиване с шампоан и изсушаване за 50 цента и къдрене за 1,50 долара.

Аз лично съм изключително доволна от новото попълнение на улицата. Помислете си само — вече можете да изпратите писмо, да обядвате и да отидете на фризьор в три съседни сгради. Трябва ни само да отворят кино и повече изобщо няма да се налага да ходим до Бирмингам.

Господин и госпожа Глас организираха традиционната годишна фамилна сбирка на семейство Глас в задния си двор, където се стекоха роднините, пръснати из целия щат, а Уилма каза, че тортата била много по-вкусна, отколкото изглеждала.

Между другото половинката ми си закачил пръста на кукичка, докато бил за риба онзи ден, и сега пак лежи у дома и пъшка.

Дот Уиймс

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

18 ноември 1931

По това време името на кафенето вече бе изписано по стените на стотици товарни вагони от Сиатъл до Флорида. Джоунс Търбуха разправяше, че го видял чак в Канада.

Тази година бе особено тежка и нощем горите около Уисъл Стоп блещукаха от лагерните огньове на скитниците, а сред тях нямаше нито един, когото Иджи и Рут да не бяха нахранили в кафенето поне веднъж.

Клио, братът на Иджи, се тревожеше за нея. Бе дошъл да вземе жена си Нини и синчето им Албърт. Докато ги чакаше, пиеше кафе и ядеше фъстъци.

— Иджи, не е нужно да храниш всеки, който потропа на вратата ти. Все пак въртиш бизнес. Джулиан ми каза, че като дошъл тук онзи ден, заварил да ядат седмина. Според него ще оставиш Рут и бебето гладни, за да нахраниш онези лентяи.

Иджи не се впрегна особено.

— Джулиан пък какво разбира? Той самият ще умре от глад, ако не е фризьорският салон на Опал. Защо изобщо го слушаш? Бог му е дал мозък колкото на козел.

Клио нямаше как да не се съгласи с нея по този въпрос.

— Не е само заради Джулиан, миличка. Тревожа се за теб.

— Знам.

— Просто искам да си разумна и да не пилееш цялата си печалба.

Иджи го погледна и се усмихна.

— Клио, много добре знам, че половината град не ти е плащал от пет години, а досега не съм виждала да връщаш никого.

Нини, която обикновено си мълчеше, се обади:

— Права е, Клио.

Клио изяде един фъстък. Иджи стана, стисна го игриво за играта и каза:

— През целия си живот не си връщал гладен човек от прага си.

— Не ми се е налагало. Всички гладници идват при теб — отвърна Клио. — А сега сериозно, Иджи. Не се опитвам да ти давам акъл как да си вършиш работата, но искам да знам дали спестяваш.

— За какво? — попита Иджи. — Много добре знаеш, че парите изяждат главата. Днес например един клиент ми разказа за чичо си, който имал добре платена работа в държавния монетен двор, където секат парите, и всичко било чудесно, докато един ден не дръпнал погрешния лост — и го премазали триста килограма монети от десет цента.

— О, не! Какъв ужас! — възкликна Нини.

Клио погледна съпругата си сякаш е полудяла.

— За бога, жено, ти би повярвала на всичко, което ти каже шантавата ми сестра.

— Но би могло да се случи, нали? Наистина ли са го премазали монети от десет цента, Иджи?

— Самата истина. Или триста кила монети от десет цента, сто и петдесет монети от четвърт долар, все забравям кое от двете беше, но в крайна сметка го убили.

Клио поклати глава и се разсмя.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

29 януари 1986

Всяка неделя, в деня за свиждания, Ед Кауч и майка му, Старата мама, седяха в тясната стаичка цял следобед и гледаха телевизия. Днес Ивлин си помисли, че ако не излезе веднага оттам, ще запищи. Извини се и каза, че отива до тоалетната. Всъщност възнамеряваше да отиде да седне в колата, но бе забравила, че ключовете са у Ед. Поради което пак се озова в салона с госпожа Тредгуд и хапваше кокосови сладки, докато старицата й разказваше за снощната вечеря в „Розовата тераса“.

— И седнала ми тя, скъпа, на масата, надула се като въшка и се хвали…

— Коя?

— Госпожа Адкок.

— Коя е госпожа Адкок?

— Госпожа Адкок! Не помниш ли? Онази с лисичите кожи. Госпожа Адкок!

Ивлин се замисли.

— А, да, богаташката.

— Точно така. Госпожа Адкок с диамантените пръстени.

— Сетих се.

Ивлин й подаде пликчето сладки.

— О, благодаря, обожавам кокосови сладки. — Госпожа Тредгуд си взе една и след малко попита: — Ивлин, не искаш ли кока-кола със сладките? Имам монети в стаята си и ще ти взема от автомата, ако искаш.

— Не, госпожо Тредгуд, благодаря. А вие искате ли?

— О не, скъпа, по принцип обичам безалкохолно, но днес нещо ми се е подул коремът, тъй че бих пийнала малко вода, ако обичаш.

Ивлин отиде и наля две бели чашки.

— Благодаря.

— И какво стана с госпожа Адкок?

Госпожа Тредгуд я изгледа.

— Госпожа Адкок ли? Познаваш ли я?

— Не, но вие тъкмо разказвахте, че се хвалела за нещо.

— А, да… Та значи снощи на вечеря госпожа Адкок ни разправяше, че в дома й имало само автентични антики… на по над петдесет години… всичко, което притежавала, било много скъпо. И аз казах на госпожа Отис: „Ето, аз започнах живота си без никаква стойност, а сега се оказва, че съм безценна антика. Сигурно струвам цяло състояние“.

Госпожа Тредгуд се засмя, след което се замисли.

— Чудя се какво ли е станало с онези кукленски сервизи и каручката. Всяка събота излизахме да се повозим с каручката, татко ни я беше направил на нас, момичетата, и ни се струваше по-хубаво и от пътуване до Париж. Няма да се изненадам, ако козелът, който впрягахме да я тегли, е още жив. Казваше Хари… да, Хари! Ядеше всичко! — Старицата се засмя. — Веднъж Иджи му даде дезодоранта за подмишници на Леона и той го заблиза като сладолед… Играехме на всякакви игри, но едва ли има някой, който да обичаше толкова да се маскира, колкото семейство Тредгуд. Една година мама ни облече четирите като различните бои карти за конкурс в църквата. Аз бях спатия, близначките — купа и каро, Еси Ру беше пика, а след нас се тътреше Иджи, маскирана като жокера в колодата. Спечелихме първо място!

На един четвърти юли бяхме облечени с рокли на звезди и райета като американското знаме и носехме хартиени коронки. Всички седяхме в задния двор и похапвахме домашен сладолед в очакване на фойерверките, когато по задните стълби слезе Бъди Тредгуд, издокаран с една от роклите на Леона и голяма панделка, вързана на главата, и започна да се фръцка превзето. Имитираше Леона. Отгоре на всичко Едуард, Джулиан или някое от другите момчета изнесе грамофона на двора, нави го и пусна „Арабският шейх“, а Бъди се кълчеше под звуците на музиката. Смеехме се на този случай години наред. По-късно обаче Бъди целуна Леона и се помириха. На Бъди всичко му се прощаваше.

Татко наемаше хора, които организираха заря за целия град, щом се стъмнеше. Идваха и всички чернокожи от Траутвил. Каква гледка само! Фойерверките избухваха и осветяваха цялото небе. И, разбира се, момчетата вилнееха и гърмяха фишеци. А след края на зарята се прибирахме в салона и Еси Ру сядаше на пианото. Свиреше „Чуй присмехулника“, „Нола“ или каквито песни бяха популярни съответната година… а Иджи се качваше на дървото и виеше.

Иджи винаги ходеше с гащеризон и боса. Че то нали щеше да съсипе всяка рокля, както се катереше по дърветата и ходеше на лов и за риба с Бъди и братята си. Беше хубаво момиченце, само дето, след като Бъди веднъж й острига косата, изглеждаше досущ като момче.

Но пък всичките дъщери на Тредгуд бяха красиви. Не че не полагаха грижи за външния си вид, особено Леона… Тя бе най-суетната, а и нямаше никакво чувство за хумор.

Аз не бях красива, защото бях твърде висока. Все се изгърбвах и мама Тредгуд ми казваше: „Нини, Бог те е създал толкова висока, за да си по-близо до небето“. Сега обаче не съм толкова висока като преди. С възрастта хората се свиват.

Косата е интересно нещо, нали? Пълно е с хора, които приемат прическите си много сериозно. Но пък май е напълно нормално. И в Библията има куп истории, свързани с коса: Самсон и онази Савската царица, пък и момичето, дето измило краката на Исус с косите си… Не е ли странно, че чернокожите искат да имат права коса, а ние — къдрава? Моята коса беше кафява едно време, но сега се боядисвам с „Блестяща коприна“ №15. Преди ползвах №16, но косата ми ставаше много тъмна и си личеше, че е боядисана.

Едно време просто я прибирах на кок. Но не и госпожица Леона. Косата и бе ябълката на раздора между нея и Иджи. Иджи — беше някъде девет или десетгодишна — бе ходила да си играе с децата в Траутвил и се върна цялата въшлясала. Наложи се всички да си измием главите с газ, мас и оцет. През живота си не съм чувала такива писъци и вой. Леона врякаше все едно я горяха жива. След това не искаше да говори с горката Иджи.

Някъде по това време един ден Бъди се прибра от училище и видя, че Иджи е унила. Той трябваше да ходи на футболен мач и когато тръгна да излиза вечерта, й каза: „Хайде, идвай с мен, Въшчице“, заведе я на стадиона и я сложи да седне на пейката до останалите играчи. Такъв си беше Бъди…

Струва ми се, че Леона не прости напълно на Иджи, чак докато не се омъжи. Суетеше се как изглежда до деня, в който умря. Веднъж бе прочела в списание „Маккол“, че гневът и омразата причиняват бръчки. Леона непрекъснато заплашваше Иджи, че ще я убие, но винаги го правеше с усмивка на лице. Естествено, тя си намери най-богатия съпруг от всички и сватбата й бе прекрасна. Ужасно се страхуваше, че Иджи ще съсипе тържеството, но тревогите й се оказаха напразни, защото малката прекара почти целия ден със семейството на младоженеца и така ги очарова, че я мислеха за най-прелестното създание на света. Още на онази възраст притежаваше чара на Тредгуд. А на света нямаше по-голям чаровник от Бъди Тредгуд.

Госпожа Тредгуд спря, пийна вода и след това замислено рече:

— Знаеш ли, кокосовите сладки ми напомнят за пикника през онзи ужасен ден. Аз вече бях сгодена за Клио, значи съм била на седемнайсет. Случи се един неделен следобед през юни, точно след като си прекарахме чудесно на църковния пикник. Младежката организация на Андалуската баптистка църква пристигна с влака за пикника, а мама и Сипси бяха опекли десет кокосови торти. Момчетата носеха белите си летни костюми, а Клио тъкмо си бе купил нова сламена шапка от магазина на татко, само че неясно как Бъди го бе придумал да му я даде за точно този ден.

След пикника с Еси Ру се прибрахме с подносите от тортите, а всички момчета от семейство Тредгуд отидоха да изпратят групата от Андалусия на гарата, както обикновено. Мама береше смокини в задния двор и аз бях там с нея, когато се случи…

Чухме как влакът потегля, набира скорост и изсвирва. И после чухме как спира с пронизително скърцане и свистене и в същия миг момичетата се разпищяха.

И мама изведнъж се хвана за сърцето, падна на колене и извика: „О, не, дано не е някое от децата ми! Мили боже, дано не е от моите деца!“

Татко Тредгуд чул шумотевицата от магазина и изтичал на гарата. Аз седях на предната веранда с мама, когато мъжете се зададоха по пътеката към къщата. В мига, в който видях сламената шапка в ръцете на Едуард, разбрах, че е Бъди.

Онзи следобед той флиртуваше с хубавичката Мари Милър и тъкмо когато влакът потеглял, скочил на релсите, вдигнал шапка за поздрав и й се усмихнал чаровно — тъкмо когато прозвучала свирката. Казаха, че изобщо не чул влака да връхлита зад него. О, и до днес ми се иска Клио да не му бе давал сламената шапка!

Нямаш представа какво беше. Всички умирахме от мъка, но най-тежко го понесе Иджи. Трябва да е била на дванайсет или тринайсет тогава и когато се случи, беше в Траутвил да играе бейзбол. Клио отиде да я прибере.

Никога не съм виждала човек да страда толкова. Мислех си, че ще умре. Сърцето ми се късаше, като я гледах. В деня на погребението избяга. Не можеше да понесе да присъства. А когато все пак се прибра, се качи в стаята на Бъди и седя там часове в тъмното. А когато й бе твърде тежко да е вкъщи, отиваше да спи у Сипси в Траутвил… но така и не плака. Твърде много я болеше, за да плаче. Но и разбитите сърца продължават да бият.

Мама Тредгуд се поболя от тревоги по нея, но татко каза да я оставим да прави каквото намери за добре. Разбира се, Иджи не бе същата след случилото се, чак докато не се запозна с Рут — чак тогава постепенно започна да идва на себе си. Знам обаче, че така и не прежали Бъди… никой от нас не успя да го прежали.

Но стига съм говорила за онези скръбни дни. Не бива. Освен това, така, както Иджи срещна Рут, Бог никога не затваря една врата, без да отвори друга, и вярвам, че Той изпрати Рут да живее при нас онова лято… Бог бди и над врабчетата и знам, че бди и над мен.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

1 декември 1931

Радиозвездата на Уисъл Стоп

По нищо не отстъпваме на Холивуд! Можете да слушате нашата Еси Ру Лаймуей, която свири на орган в баптистката църква и акомпанира на вокалния квартет „Веселите красавици“, всеки ден този месец от 6:30ч в предаването „Кралят на бисквитите“, където свири на пиано в реклама на „Хармониуми и пиана Станли Чарлс“. Когато господин Чарлс казва: „Не забравяйте, че ако поръчате сега, ще запазя хармониума до Коледа“, музикалният фон е „Джингъл Белс“ в изпълнение на Еси Ру. Тъй че непременно слушайте предаването.

Еси ми сподели, че тази година Станли Чарлс е заредил магазина си с прекалено много пиана и хармониуми и трябва бързо да ги продаде. Освен това, ако кажете, че ви праща тя, ще получите отстъпка. Магазинът се намира в центъра на Бирмингам до спирката на трамвая срещу закусвалнята на Гас.

Между другото буквата О от табелата на фризьорския салон на Опал падна и за малко да удари Биди Луис Отис по главата. Опал е изключително облекчена, че госпожа Отис не е пострадала, но отбеляза, че май не е случайност дето името й също започва с О. Джулиан ще поправи табелата по някое време тази седмица, но Биди заяви, че занапред ще влиза само през задния вход.

Дот Уиймс

П.П. Опал каза, че е получила кашон с кичури естествена коса… Тъй че ако се нуждаете от допълнително коса, отидете при нея…

„Роудс съркъл“ №212

Бирмингам, Алабама

5 януари 1986

Ивлин Кауч се бе заключила в стаичката си за шиене, бе наченала втора кутия сладолед с шоколадови пръчици и се взираше в масата, отрупана с кройки, които не бе пипвала от деня, в който ги купи, обзета от моментен ентусиазъм. Ед седеше в стаята си и гледаше футболния мач по телевизията, което напълно я устройваше, защото напоследък, щом я видеше да яде нещо калорично, я поглеждаше и казваше с престорена изненада:

— И това ли влиза в диетата ти?

Беше излъгала момчето в сладкарницата, че сладоледът е за празника на внуците й. Та тя изобщо нямаше внуци.

Ивлин бе на четирийсет и осем и по някое време животът й бе изгубил посока.

Всичко се променяше толкова бързо. Докато отглеждаше задължителните две деца — „момче за него, момиче за мен“, — светът бе станал съвсем различен, място, което тя вече не можеше да познае.

Вече не схващаше шегите — струваха й се толкова злонамерени, а и вулгарността им още я шокираше. Бе станала почти на петдесет, а нито веднъж не бе изричала думичката с „е“. Затова гледаше предимно стари филми и повторения на „Шоуто на Луси“. По време на виетнамската война бе повярвала на думите на Ед, че тази война е необходима и че всеки, който е против нея, е комунист. Но по-късно, когато заключи, че в крайна сметка войната май не е била толкова наложителна, Джейн Фонда вече бе започнала да прави видеокасети с упражнения, а и на никой не му пукаше за мнението на Ивлин. Още се дразнеше на Джейн Фонда и й се искаше тя престане да размахва кльощавите си крака по телевизията.

Не че Ивлин не се бе старала. Бе се опитала да отгледа сина си като чувствително дете, но Ед здраво я уплаши, като й каза, че момчето ще стане педал, и оттогава тя се отдръпна и се отчужди от него. Дори сега синът й й се струваше напълно непознат човек.

И двете й деца бяха много по-напредничави от нея. Дъщеря й Джанис на петнайсет години знаеше повече за секса, отколкото Ивлин знаеше сега. Нещо се бе объркало.

В гимназията всичко бе толкова просто. Имаше добри момичета и лоши момичета и всички знаеха кое момиче към коя група спада. Или си в кръга на „отбраните“, или не. Ивлин бе в елитната групичка — беше мажоретка. Не знаеше името на нито един член на училищния оркестър, нито на момчетата с навити крачоли и приятелките им с прозрачните блузи от изкуствена материя и гривни на глезените. Момчетата от нейната компания носеха спретнати карирани ризи и бежови панталони с ръб, а момичетата — памучни блузи и брошки. С приятелките й изпушваха по една цигара „Кент“ на сбирките на клуба, а когато гостуваха с преспиване, най-много да изпият някоя бира, но само толкова. Не позволяваха да ги галят от врата надолу.

По-късно се почувства като глупачка, когато придружи дъщери си, за да й поставят противозачатъчна спирала. Ивлин бе чакала до първата си брачна нощ.

А какъв шок само бе преживяла тогава. Никой не й бе казал колко ще боли. Сексът продължаваше да не й носи наслада. Всеки път, когато започнеше да се отпуска, в съзнанието й изникваше образът на лошото момиче.

Тя бе добро момиче, винаги се бе държала като дама, никога не бе повишавала тон, не възразяваше и не противоречеше. Бе предполагала, че в някакъв момент ще бъде възнаградена и че ще има някаква отплата. Но когато дъщеря й я попита дали е правила секс с някой друг, освен с баща й, тя отвърна: „Естествено, че не“. А дъщеря й заяви: „О, майко, колко глупаво. Дори не знаеш дали го бива. Ужас!“

Права беше. Ивлин не знаеше дали мъжа й го бива.

Тъй че в крайна сметка нямаше значение дали си бил добър, или не. Момичетата от гимназията, които бяха „стигнали докрай“, не бяха свършили в затънтени улички, заклеймени и посрамени, както си бе мислила: те бяха щастливо или нещастно омъжени като всички останали. И цялата тази борба да остане неопетнена, страхът да не я докоснат, страхът да не подлуди от страст някое момче с жест и най-големият страх — да не забременее — бе пропиляла цялата тази енергия напразно. Днес кинозвездите раждаха деца, без да са омъжени, и ги кръщаваха с имена като Лунен лъч и Слънчево перо.

И каква бе наградата за това, че не бе посегнала към алкохола? Непрекъснато чуваше, че няма нищо по-грозно от пияна жена, и никога не си позволяваше повече от един коктейл с уиски. Сега всички знаменитости влизаха с парадна стъпка в центъра на Бети Форд, позираха за снимки и когато излезеха, организираха купища партита в тяхна чест. Ивлин се зачуди дали Бети приема хора, които трябва да отслабнат с десет килограма.

Веднъж дъщеря й й бе дала да си дръпне от цигара с марихуана, но след като подложките за топли съдове на кухненския плод запълзяха към нея, тя се уплаши и повече не опита. Така че тревата отпадна.

Чудеше се къде е нейното място, в коя група би се вписала…

Преди десетина години, когато Ед започна да се среща със своя колежка от застрахователната компания, Ивлин се включи в сбирките на една група, „Пълноценна жена“, за да се опита да спаси брака си. Не бе сигурна, че обича Ед чак толкова, но бе достатъчно привързана към него, че да не иска да го изгуби. Освен това какво щеше да прави сама? Бе живяла с него толкова дълго, колкото бе живяла и с родителите си. Въпросната група вярваше, че жената ще намери пълно щастие, ако посвети целия си живот на това да направи съпруга си щастлив.

Ръководителката им ги уведоми, че всички богати и преуспели кариеристки, които изглеждат толкова щастливи, всъщност били ужасно самотни и нещастни и че тайно им завиждали за прекрасните им християнски семейства.

Не й се вярваше много, че Барбара Уолтърс би се отказала от всичко, което има, заради Ед Кауч, но се постара да следва съветите им. Макар да не бе набожна, й носеше утеха да знае, че Библията напълно я подкрепя в пасивността й. Нима свети апостол Павел не бе казал, че жените не бива да надделяват над мъжете, а да си мълчат?

Така, с надеждата, че е на прав път, тя се захвана да извърви „Десетте стъпки към пълното щастие“. Опита стъпка номер едно и посрещна Ед на входната врата гола, увита само с прозрачно домакинско фолио. Но Ед се ужаси — влетя в къщата и затръшна вратата: „За бога, Ивлин! Ами ако вместо мен беше дошъл пощальонът? Полудя ли?“

Затова така и не изпробва стъпка номер две — да отиде в офиса му, облечена като проститутка.

Скоро след това обаче ръководителката на групата, Надин Фингърхът, се разведе и се наложи да тръгне на работа, а групата просто се разпадна. Не след дълго Ед престана да се вижда с онази жена и нещата се уталожиха.

По-късно, все още решена да намери група, в която да срещне разбиране, Ивлин се присъедини към Женския общински център. Харесваха й възгледите им, но тайничко й се искаше да си слагат поне малко червило и да си бръснат краката. Тя бе единствената в залата с грим, чорапогащник и обици. Копнееше да се впише сред тях, но когато ръководителката предложи следващата седмица да си донесат огледалца, за да разгледат вагините си, кракът й повече не стъпи там.

Ед рече, че тези жени са просто вкиснати стари моми, твърде грозни да си намерят мъж. И така Ивлин се оказа твърде отегчена за домакински беседи и твърде уплашена да погледне вагината си.

Вечерта, когато с Ед отидоха на сбирката по случай трийсетата годишнина от завършването на гимназията, Ивлин се надяваше, че там ще намери някого, с когото да сподели как се чувства. Но всички останали жени изглеждаха също толкова объркани и стискаха съпрузите и чашите си така, сякаш ако ги пуснат, ще изчезнат те самите. Като че ли цялото им поколение стоеше на върха на ограда и не знаеше от коя страна да скочи.

С часове разглеждаше снимките си от училище или минаваше с колата покрай местата, където бе израснала.

Ед изобщо не й помагаше. Започваше да заприличва баща си — опитваше се да се държи, както според него трябваше да се държи мъжът в къщата. С годините ставаше все по-затворен и всяка събота обикаляше из строителния магазин да търси нещо, без и той да знае какво. Ходеше на лов, за риба и гледаше футбол като другите мъже, но Ивлин започна да подозира, че и той просто играе роля.

Взря се в празната кутия от сладолед и се зачуди къде ли е изчезнало усмихнатото момиче от училищните снимки.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

2 ноември 1932

Откриват свинарски клуб в Уисъл Стоп

С помощта на Селскостопанската служба на Алабама бе открит местният свинарски клуб. Всеки, който желае да получи повече информация, нека се отбие у госпожа Бърта Вик. Бърта каза, че госпожица Зула Хайт от Китръл, Северна Каролина си е спечелила чистокръвно регистрирано китайско прасе само за седем дни и че и вие можете да постигнете същото, ако си го наумите. Твърди, че да имате породисто прасе е гордост за вас и за целия ви град и ще ви поведе по пътя на благополучието. Така ще поставите началото на добър доход до края на живота си и ще сте осигурени на старини.

Иджи току-що получи ново радио „Филко“ за кафенето и каза, че който иска да слуша „Еймъс и Анди“ или друга програма, е добре дошъл и няма нужда да си поръчва нищо. Звукът бил добър, особено вечер.

Между другото, някой знае ли как се махат следи от кучешки лапи в цимент? Ако знаете, обадете ми се или елате до пощата да ми кажете.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

12 януари 1986

Ивлин отвори чантата си и подаде на госпожа Тредгуд един от увитите в кафява хартия сандвичи със сирене и червен пипер, които носеше от къщи.

Госпожа Тредгуд много се зарадва.

— О, благодаря! Обожавам сандвичи със сирене и червен пипер. Всъщност обичам да ям всякакви неща с хубави цветове. Не си ли съгласна, че сиренето с червен пипер има прекрасен цвят? Толкова е ведър. Обичам и червени чушки, а преди обожавах и захаросани ябълки, но вече не мога да ги ям заради зъбите. Всъщност, като се замисля, обичам всичко червено.

Замълча за миг, после продължи…

— Едно време имахме една червена кокошка, Систър, и всеки път, когато отидех в задния двор, й казвах: „Систър, да не си посмяла да ме клъвнеш по краката, че ще те опържа в тигана“, а тя надигаше глава и се мръдваше настрани. Кълвеше всички, освен мен и сина ми Албърт. Сърце не ни даде да изядем тази кокошка, дори през Депресията. Умря от старост. Когато отида в рая при близките си, се надявам там да са и Систър, и енотът Куки. Старата Сипси със сигурност ще е там.

Нямам представа откъде се взе Сипси… човек никога не знае откъде изникват чернокожите. Била на десет или единайсет, когато започнала работа при мама Тредгуд. Дошла пеш от Траутвил, квартала на чернокожите от другата страна на релсите, рекла, че се казва Сипси Пийви и че си търси работа, и мама я взела. Тя помогна в отглеждането на всичките деца на Тредгуд.

Сипси беше дребна и кльощава, и забавна. Вярваше на всякакви старовремски негърски суеверия. Майка й била робиня и тя се плашеше до смърт от магии… Разказа на мама, че съседката й в Траутвил всяка вечер слагала омагьосан прах в обувките на някакъв мъж и той излинял. Но най-много на света се страхуваше от животински глави. Ако й занесяхме пиле или риба или ако Големия Джордж заколеше прасе, тя не пипваше да го готви, преди да е заровила главата в градината. Разправяше, че ако не заровиш главата, духът на животното ще се всели в тялото ти и ще полудееш. Веднъж татко забрави и донесе у дома пача от свинска глава, а Сипси побягна с крясъци и не стъпи вкъщи, докато някаква нейна приятелка не направи пречистваща магия. Заровила е сигурно стотици глави в градината. Но пък заради това при нас растяха най-едрите домати, бамя и тикви в целия град! — Тя се засмя. — Бъди наричаше двора Рибешката градина.

Но въпреки шантавите й суеверия в целия щат Алабама нямаше по-добра готвачка от нея. Разправят, че още единайсетгодишна приготвяла най-вкусните сухари със сос, ябълков сладкиш, пържено пиле, салата от ряпа и бобена яхния. А хлебните й топчета бяха толкова леки и пухкави, че човек трябваше да ги лови из въздуха, за да ги хапне. Рецептите в кафенето до една бяха нейни. Тя научи Иджи и Рут на всичко за готвенето.

Не знам защо Сипси така и не си роди свои деца. Не съм виждала друг толкова да обича децата. Всички чернокожи жени от Траутвил й оставяха бебетата си, когато излизаха вечер, за да се позабавляват. Знаеха, че тя ще се грижи добре за тях. Сипси разправяше, че нищо не я радва така, както да люлее бебенце.

Люлееше ги и им пееше по цяла нощ, понякога гледаше по две наведнъж и копнееше да си има свое.

— И тогава, един следобед през ноември, около Деня на благодарността — мама разказваше, че навън било кучешки студ и листата на всички дървета били опадали — Сипси оправяла леглата на горния етаж, когато нейна приятелка от църквата за чернокожи влетяла в двора. И й казала, че някакво момиче от Бирмингам долу на гарата дава бебето си. И й казала да побърза, защото влакът щял да тръгне всеки момент.

Щом чула, Сипси изтърчала по стълбите само по тънка рокля и готварска престилка. Докато изхвърчала през задната врата, мама Тредгуд й извикала да си облече палто, но Сипси отвърнала: „Нямам време, госпожо Тредгуд. Трябва да взема онуй бебе“, и изчезнала. Мама чакала на задната веранда и след малко видяла как влакът потегля, а Сипси се връща ухилена до уши, с издрани до кръв крака от търчането из трънаците и на ръце с най-дебелото и черно момченце на света, увито в кърпа с надпис „Хотел «Дикси», Мемфис, Тенеси“. Сипси казала, че майка му се прибирала у дома и й казала, че не смее да се появи с бебе на ръце, тъй като съпругът й тъкмо бил излязъл от затвора след три години.

Така и никой не разбра истинското име на бебето. Сипси каза, че тъй като го била взела от гарата, ще го кръсти Джордж Пулман Пийви, на мъжа, измислил спалния вагон. Но който и да е бил баща му, трябва да е бил едър мъж, защото когато Джордж порасна, стана два метра и сто и петнайсет килограма.

Още от малък татко го водеше в магазина и го учеше на месарския занаят. Джордж колеше прасета още десетгодишен и Сипси така се гордееше с него… а бе нямаше да го обича повече дори да беше нейно собствено дете. Прегръщаше го и казваше: „Миличък, туй, че не сме една кръв, не значи, че не си мой“.

А по-късно, докато съдеха Джордж, се обличаше официално и отиваше в съда и в дъжд, и в пек… По онова време трябва да беше към деветдесетгодишна. Разбира се, човек никога не може да е сигурен точно на колко години са чернокожите.

Сипси все пееше негърски християнски песни… „Напред с товарния вагон“ и „Прибирам се със сутрешния влак“… все за влакове пееше. Вечерта, преди да умре, казала на Джордж как сънувала Исус, облечен целия в бяло като кондуктор на призрачен влак, дошъл да я отведе на небето.

Сипси обаче готвеше в кафенето дълго след като прехвърли осемдесетте. Повечето хора идваха именно заради нейните манджи. Със сигурност не беше заради това как изглеждаше заведението. Когато Иджи и Рут го купиха, кафенето си беше просто една стара барака от другата страна на релсите, близо до пощата, където работеше Дот Уиймс.

Помня деня, в който се нанесоха. Всички бяхме там, за да им помогнем, а Сипси метеше пода, когато забеляза Рут да окачва на стената картина на Тайната вечеря. Спря да мете, погледа картината известно време и попита: „Госпожо Рут, кои са тез на масата с господин Исус?“

Рут отговори мило: „Как, Сипси? Та това са господин Исус и братята му“. Сипси я изгледа и рече: „А-ха. Аз пък все си мислех, че госпожа Мария е родила само един син“ и продължи да мете. Щяхме да се пръснем от смях. Сипси много добре знаеше кои са хората на картината. Просто обичаше да ни занася.

Джулиан и Клио сковаха четири дървени сепарета и построиха още една стая отзад, за да има къде да живеят Иджи и Рут. Стените на кафенето бяха от груб чам, а подът — обикновено дюшеме.

Рут се опита да поразкраси. Закачи картина на кораб, плаващ на лунна светлина, но Иджи мина след нея и я свали, а на нейно място окачи някаква рисунка, дето бе намерила, с няколко кучета, седнали на маса за покер с пури в уста. Под картината написа: „Клубът на киселите краставички“. Това бе името на шантавия клуб, който бяха основали двамата с приятеля й Грейди Килгор. В крайна сметка, като изключим коледните украшения, които сложиха през първата година и които Иджи така и не свали, и един стар железопътен календар, това бе единствената украса в кафенето.

Вътре имаше четири маси и няколко паянтови стола. — Госпожа Тредгуд се разсмя. — Никога не се знаеше със сигурност дали ще те издържат. И каса си нямаха. Държаха парите в кутии от пури и вадеха рестото от нея. На тезгяха имаше купи с картофен чипс и свински кожички, парченца от восъчни пити, тютюн, стръв за риба и лулички от царевични кочани.

Иджи отваряше кафенето, щом пукнеше зората, и затваряше късно вечер, чак след като и последният клиент „вдигнеше гълъбите“, както се изразяваше тя.

Железопътното депо бе само на две пресечки и всички железничари идваха да ядат в кафенето — и бели, и черни. Иджи даваше храна на чернокожите през задната врата. Естествено, на много хора никак не им се нравеше, че обслужва черни, и Иджи си навлече неприятности заради това, но все повтаряше, че никой няма да й нарежда какво да прави. Клио разправяше, че се опълчила сам-самичка на Ку-Клукс-Клан и не допуснала да я спрат. Колкото и добродушна да беше. Иджи се оказа смела, когато ножът опря до кокала…

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

22 март 1933

Иджи пиеше кафе и си приказваше с бездомния си приятел Смоуки. В кухнята Сипси и Онзел пържеха зелени домати за хората, които започваха да пристигат към единайсет и половина часа за обяд, и слушаха „Църковни химни“ по радиото. Точно тогава Оси Смит потропа на кухненската врата.

Сипси си поговори с него, влезе в кафенето, обърса ръце в престилката си и каза:

— Госпожо Иджи, едно черно момче ви вика отзад.

Иджи отиде до задната врата и веднага позна Оси Смит, неин приятел от Траутвил, който работеше в депото.

— Здрасти, Оси. Как си?

— Бива, госпожо Иджи.

— Какво има?

— Госпожо Иджи, от два месеца вече с момчетата в депото надушваме мириса на скара и ни текат лигите, та се чудех дали няма да ни продадете малко сандвичи с кюфтета. Имаме пари.

Иджи въздъхна и поклати глава.

— Виж какво ще ти кажа, Оси. Знаеш, че ако зависи от мен, ще ви поканя през главния вход й ще ви настаня на маса, но ти е ясно, че това няма как да стане.

— Да, госпожо.

— В града има една пасмина, която ще ме подпали веднага, а трябва да си изкарвам хляба.

— Знам, госпожо.

— Значи искам да се върнеш в депото и да кажеш на приятелите си, когато им се дояде, да дойдат отзад до кухненската врата.

Оси се ухили.

— Да, госпожо.

— Кажете на Сипси какво искате и тя ще ви го приготви.

— Добре, госпожо. Мерси.

— Сипси, дай му кюфтета и каквото друго иска. Дай му и пай.

— Здраво ще загазите с онез куклуксклановците, че и аз ще изпатя покрай вас — измърмори Сипси. — Ще ме затрият и повеч’ няма да ме видите.

Но направи сандвичите, сложи ги в хартиена торба заедно с гроздов сок и парчета пай, че и салфетка.

След три дни Грейди Килгор, местният шериф и железопътен полицай на половин ден, влезе наперено в кафенето. Беше едър като мечок и някогашен приятел на брат й Бъди.

Остави шапката си на закачалката, както обикновено, и каза на Иджи, че трябва да обсъдят нещо важно. Тя му занесе кафе в сепарето и седна срещу него. Грейди се наведе през масата и се зае с неприятната задача.

— Иджи, не бива да храниш онези чернилки, много добре го знаеш. На някои от момчетата в града това никак не им харесва. Никой не иска да яде в заведение, където се мъкнат негри. Не е редно и трябва да престанеш.

Иджи се замисли за миг, после кимна и каза:

— Прав си, Грейди. Знам, че не е редно и не бива да го правя.

Грейди се облегна доволно назад.

Тя обаче продължи:

— Обаче знаеш ли, Грейди, интересно как хората правят неща, които не бива. Да вземем теб например. Сигурно много хора биха си помислили, че в неделя след църква не бива да ходиш отвъд реката при Ева Бейтс. Гладис сигурно би рекла, че не е редно да го правиш.

Грейди, който по онова време бе дякон в баптистката църква и бе женен за някогашната Гладис Моутс, известна с избухливия си нрав, пламна целият.

— Стига, Иджи, не е смешно.

— Аз пък мисля, че е. И знаеш ли какво друго е смешно — големи мъже да се напиват и да се намятат с чаршафи.

Грейди повика Рут иззад тезгяха.

— Рут, би ли дошла да й налееш малко акъл? Мен не иска да ме слуша. Просто се опитвам да я отърва от неприятности. Няма да казвам имена, но в града има хора, които не искат да обслужвате негри.

Иджи запали цигара и се усмихна.

— Виж сега, Грейди, следващия път, когато въпросните „хора“ като Джак Бътс, Уилбър Уиймс или Пийт Тидуел дойдат тук, ще ги питам защо, след като не искат никой да разбере кой участва в глупавите им паради, нямат достатъчно акъл да си сменят обувките.

— Чакай, чакай малко, Иджи…

— По дяволите, Грейди, никого не залъгвате. Навсякъде бих познала патъците ти четирийсет и шести номер.

Грейди погледна краката си. Губеше битката, при това бързо.

— Стига, Иджи! Рут, моля те, ела да ми помогнеш с това инатливо магаре.

Рут дойде.

— Грейди какво толкова ще стане, ако продава по някой сандвич през задната врата? Все пак не влизат вътре и не сядат на масите.

— Ами… знам ли, Рут? Ще трябва да говоря с момчетата.

— Никому нищо лошо не правят, Грейди.

Той се замисли.

— Всъщност да де, няма проблем… засега. — Размаха пръст пред Иджи. — Но се погрижи да идват само на задната врата, разбра ли?

Стана, сложи си шапката и добави:

— Уговорката за покер в петък още важи, нали?

— Да, в осем часа. И си носи много пари: усещам, че ще извадя късмет.

— Тогава ще кажа на Джак… Чао, Рут.

— Чао, Грейди.

Иджи поклати глава и го проследи с поглед как се отдалечава по улицата.

— Рут, да беше видяла това теле как седеше пияно-заляно долу при реката и три дни рева като бебе, когато Джо, чернокожият старец, който го отгледа, умря. Кълна се, имам чувството, че вместо мозъци имат мухи в главите. Представи си само: тези момчета се страхуват да седят до негър, докато обядват, а не ги е страх да ядат яйцата, излезли от задника на кокошка.

— О, Иджи!

Иджи се разсмя.

— Извинявай, но понякога страшно се ядосвам.

— Знам, скъпа, но не бива да се разстройваш. Хората просто са си такива и няма как да ги промениш. Просто така са нещата.

Иджи й се усмихна и се зачуди какво ли би станало, ако не беше Рут да я успокоява. Рут също й се усмихна.

И двете бяха наясно, че в някакъв момент ще се наложи да вземат решение какво да правят. И го взеха. След онзи ден единственото, което се промени, бе менюто, окачено на задната врата — всички цени бяха с пет-десет цента по-ниски. Двете решиха, че така е справедливо…

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

6 април 1933

Ново меню в кафенето

Клиентите на кафенето доста се изненадаха, когато миналата седмица видяха, че менюто предлага, освен всичко останало и: филе от опосум, ребърца от пор, кози дроб с лук, пудинг от крастава жаба и пай с пълнеж от пуешко и мишелов със сметана.

Една нищо неподозираща двойка, пристигнала за вечеря в кафенето чак от Гейт Сити, след като прочела менюто, си тръгнала веднага и вече била стигнала чак до средата на улицата, когато Иджи отворила вратата и извикала: „Първоаприлска шега!“

Двамата се върнали, поръчали си обичайното меню и получили безплатно кокосов пай със сладолед.

Между другото половинката ми пусна онзи ден в къщата едно от старите си ловджийски кучета, което довлече кокал, в който се спънах и си счупих пръста на крака. Д-р Хадли ме превърза, но се налага да ходя на работа по пантофи и не мога да обикалям да събирам новини както обикновено. Затова, ако имате някоя новост, просто елате да ми я съобщите в пощата.

Дот Уиймс

„Роудс съркъл“ №212

Бирмингам, Алабама

19 януари 1986

Отново бе неделя и Ивлин и Ед Кауч се приготвяха да тръгват за старческия дом. Ивлин изключи кафеварката и си помисли как никак не й се ходи, но Ед бе изключително докачлив, щом станеше въпрос за майка му, и тя не смееше да не го придружи и поне да поздрави мрънкащата си капризна свекърва. Посещенията в старческия дом бяха истинско мъчение — тя мразеше мириса на болести, дезинфектанти и смърт. Това й напомняше за майка й, лекари и болници.

Ивлин бе на четирийсет, когато майка й почина и започнаха страховете й. Сега, когато четеше сутрешния вестник, отваряше на страницата с некролозите още преди да си прегледа хороскопа. Оставаше доволна, когато починалият бе над седемдесет или осемдесетгодишен, и направо се радваше, ако бе над деветдесет — това я караше да се чувства някак си в безопасност. Но когато прочетеше, че някой е умрял на четирийсет или петдесет, се разстройваше за цял ден, особено ако в края на некролога близките молеха за дарения за фондациите за борба с рака. Най-много се разстройваше обаче, когато причината за смъртта не бе упомената.

Кратко боледуване от какво!

Внезапна смърт от какво?

Каква злополука?

Искаше всички подробности, записани черно на бяло, а не да я оставят да гадае. И страшно мразеше близките да молят за дарения за милосърдните фондации. Те пък с какво се занимаваха? С лечение на бяс?

Но напоследък в некролозите молеха най-вече за дарения за фондациите за борба с рака. Ивлин се чудеше защо трябва да живее в тяло, което ще остарее и ще се руши сред мъки и болка. Защо не можеше да живее в някое бюро например, масивно бюро? Или печка? Или пералня? Предпочиташе за нея да се грижи обикновен майстор като електротехник или водопроводчик, да речем, вместо лекар. Докато агонизираше от родилните болки, д-р Клайд — акушерът й — я бе излъгал в очите. „Госпожо Кауч, ще забравите болката, щом видите бебето си. Затова напънете още малко. Повярвайте ми, дори няма да помните“.

ЛЪЖА! Помнеше всяка от болка по време на цялото раждане и нямаше да роди второто дете, ако Ед не бе настоял да опитат за момче… Друга лъжа: второто раждане болеше също толкова, колкото и първото, може би дори повече, защото този път знаеше какво я чака. Беше ядосана на Ед през всичките девет месеца и слава богу, че се роди Томи, защото не възнамеряваше да се подлага повече на това мъчение.

През целия си живот се бе страхувала от доктори. Преди само се притесняваше, но сега ги мразеше, ненавиждаше ги и ги презираше. Откакто онзи лекар бе влязъл с наперена походка и картон в ръка в болничната стая на майка й през онзи ден… Като дребен диктатор с костюма си от полиестер и тежките си обувки. Толкова самодоволен и надут със сестрите, които пърхаха около него като гейши. Той дори не бе лекуващият лекар на майка й, а само заместваше за визитациите въпросната сутрин. Ивлин бе в стаята и държеше ръката на майка си. Докторът влезе, без да се представи.

Тя каза:

— Добро утро, докторе. Аз съм дъщеря й, Ивлин Кауч.

Без да вдига очи от картона, лекарят заяви гръмко:

— Майка ви е болна от бързо разпространяващ се рак на белия дроб с метастази в черния дроб, панкреаса, далака и признаци за навлизане в костния мозък.

До този момент майка й дори не знаеше, че е болна от рак. Ивлин не бе позволила да й кажат, защото знаеше колко се страхува. До края на дните си нямаше да забрави ужаса, изписан по лицето на майка й, и онзи доктор, който просто продължи по коридора с антуража си.

След два дни майка й изпадна в кома.

Ивлин никога нямаше да забрави и сивите стерилни стени на чакалнята в интензивното отделение, където бе прекарала всички онези седмици, уплашена и объркана като останалите хора там, които знаеха, че близките им лежат съвсем наблизо в студени стаи, в които не проникват слънчеви лъчи, и чакат да умрат.

Напълно непознати седяха в малката чакалня и споделяха едни от може би най-личните и болезнени моменти в живота си, без да знаят как да се държат и какво да кажат. Нямаше правила или етикет. Никой не ги бе подготвил за това изпитание. Всички бяха просто клети хора, уплашени като нея, които се опитваха да изглеждат смели, разговаряха за всекидневието си в шок и се преструваха, че всичко е наред.

Едно от семействата бе твърде уплашено дори да приеме факта, че жената, която умираше зад стената, е майка им. Винаги я наричаха „нашата“ и питаха Ивлин как е „нейната“: опитваха се да изтикат истината надалеч, за да облекчат болката си.

Всеки ден чакаха заедно, наясно, че ще дойде онзи ужасен момент, в който ще трябва да вземат „решението“ дали да изключат апарата за дишане…

„Така ще е най-добре“.

„Поне ще й олекне“.

„Тя би поискала да го направим“.

„Лекарят каза, че вече си е отишла“.

„Това е само техническа подробност“.

Техническа подробност ли?

Все спокойни разговори между улегнали хора, докато Ивлин искаше само да се разплаче за майка си, за милата си майчица, единствения човек на света, който я обичаше повече от всичко.

През онази събота лекарят надникна в чакалнята. Всички впериха очи в него и разговорите секнаха. Той огледа помещението.

— Госпожо Кауч, бихте ли дошли в кабинета ми, ако обичате?

Когато Ивлин стана и взе чантата си с разтреперани ръце, останалите я погледнаха със съчувствие, а една жена я докосна по ръката, но всички тайно изпитваха облекчение, че не са повикали тях.

Като насън тя слушаше внимателно какво й казва лекарят, който представяше нещата като нещо съвсем простичко и нормално.

— Няма смисъл да отлагате…

Думите му звучаха съвсем логично. Ивлин стана и като зомби се прибра у дома.

Мислеше си, че е готова да приеме факта, че е готова да се раздели с нея.

Но пък никой никога не е напълно готов да изключи апарата за дишане на майка си независимо колко дълго е обмислял решението; да угаси светлината от детството си и да си тръгне сякаш изключва лампа на излизане от стая.

Ивлин така и не си прости, че не събра смелост да се върне в болницата и да е с майка си в онзи момент. Още се будеше разплакана от чувство за вина, макар да бе наясно, че не може да се реваншира по никакъв начин.

Като че ли това преживяване постави началото на страха й от всичко, свързано с лекари и болници. Не знаеше дали наистина е така; бе сигурна само, че от мисълта за ходене на доктор я облива студена пот и се разтреперва цялата. А само като чуеше думата „рак“, я побиваха тръпки. Бе спряла да докосва гърдите си, след като веднъж напипа бучица и за малко не припадна. За щастие се оказа, че е носна кърпа, залепила се за сутиена й в пералнята. Съзнаваше, че страхът й е неоснователен и че трябва да отиде на преглед. Казваха, че трябва да се преглеждаш поне веднъж годишно. Ивлин съзнаваше, че трябва да го направи не заради себе си, а заради децата си. Съзнаваше го, но не взимаше мерки. На няколко пъти успя да събере смелост и си записа часове за преглед, но винаги ги отменяше в последния момент.

За последно бе ходила на лекар преди шест години заради пикочна инфекция. Искаше й се лекарят само да й предпише антибиотици по телефона, но той я накара да отиде в кабинета му, за да я прегледа. Легнала разкрачена, Ивлин мислеше дали има нещо по-лошо от това непознат мъж да тършува в тялото й като в торба с покупки от бакалията.

Лекарят я попита кога за последно са преглеждали гърдите й и Ивлин излъга:

— Преди три месеца.

Лекарят каза:

— Така и така сте тук, ще ви прегледам.

Тя започна да бъбри като картечница в опит да го разсее, но той я прекъсна:

— О, тук напипвам нещо, което не ми харесва.

Дните, в които чакаше резултатите от изследванията, бяха непосилни. Ходеше замаяна, сякаш в кошмар, и се молеше и пазареше с Бог, макар да не беше сигурна, че вярва в Бога. Обещаваше му, че ако не е болна от рак, повече никога няма да се оплаква от нищо, че ще прекара остатъка от живота си просто доволна, че е жива, че ще помага на бедните и ще ходи на църква всеки ден.

Но в деня, в който разбра, че е здрава и че няма да умре скоро, отново продължи да си живее постарому. Само че сега, след ужаса от фалшивата тревога, всеки път, когато я заболеше нещо, бе убедена, че е болна от рак и че ако отиде на лекар не само ще й поставят тази диагноза, но и че докторът ще я преслуша и ще я вкара за операция, преди да успее да избяга. Започна да живее с единия крак в гроба. Дори когато погледнеше дланта си, й се струваше, че линията на живота й се скъсява.

Знаеше, че няма да издържи и един ден, ако се наложи отново да чака резултати от изследвания, и реши, че не иска да знае дали е болна. Предпочиташе да си отиде бързо, без дори да разбере.

Тези сутрин, докато пътуваха с колата към старческия дсм, осъзна, че животът и е станал непоносим. Всеки ден си играеше наум игри само за да успее да издържи до вечерта. Казваше си например, че днес ще се случи нещо прекрасно… че следващия път, когато телефонът звънне, някой ще й съобщи добра новина, която ще промени живота и… или че ще получи изненада по пощата. Но никога не намираше в пощенската кутия друго, освен рекламни брошури, а позвъняванията по телефона се оказваха погрешно набран номер или съсед, който искаше нещо.

Тихата истерия и непоносимото отчаяние започнаха, когато най-накрая осъзна, че нищо няма да се промени, че никой няма да дойде и да я спаси. Имаше чувството, че е на дъното на кладенец и крещи, но никой не я чува.

Напоследък дните се нижеха като поредица от дълги черни нощи и сиви сутрини, в които усещането, че е пропиляла живота си, я блъсваше като тежка вълна и ужасно я плашеше. Но тя се страхуваше не от смъртта. Твърде често бе поглеждала към черната бездна на отвъдното и й се бе искало да скочи. Всъщност тази мисъл започваше да й се струва все по-примамлива.

Дори знаеше как ще се самоубие — със сребърен куршум, объл и студен като ледено мартини. Щеше да сложи пистолета във фризера за няколко часа, за да е заскрежен и студен, когато го опре в главата си. Почти усещаше как леденият куршум пронизва парещия й объркан мозък и замразява болката завинаги. Гърмът от изстрела щеше да е последното, което ще чуе. И после… нищо. Може би само тишината, която чуват птиците, докато летят в чистия хладен въздух високо над земята. Сладкото, неопетнено чувство за свобода.

Не, Ивлин не се страхуваше от смъртта, а от живота си, който започваше да й напомня за сивата чакалня на интензивното отделение.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

16 май 1934

Нападение от съсел

Бърта Вик съобщи, че в петък през нощта около два часа отишла до тоалетната и там я ухапал съсел, вмъкнал се през тръбите. Тя каза, че повикала Харолд, който не й повярвал, докато не отишъл лично в банята и не видял животинчето да плува в тоалетната.

Половинката ми рече, че съселът сигурно се е вмъкнал в канализацията заради наводненията. Бърта заяви, че не я интересува каква е причината и че занапред винаги ще поглежда, преди да седне, на каквото и да е.

Харолд ще даде съсела за препариране.

Някой друг получи ли прекалено висока сметка за ток този месец? Моята е ужасяващо висока, което е странно, но пък половинката ми замина на риболов с брат си Олтън за една седмица, а той е човекът, който забравя да угаси лампите. Кажете ми, ако и вие имате същия проблем.

Между другото, Еси Ру има нов ангажимент в Бирмингам — да свири на хармониум в радиопредаването на Застрахователна компания „Пазете живота“ по WAPI, тъй че я слушайте.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

19 януари 1986

Госпожа Тредгуд си мислеше, че Ивлин не е дошла да види свекърва си тази неделя, и се разхождаше по страничния коридор, където държаха проходилките и инвалидните колички. Когато зави зад ъгъла обаче, я видя — седеше в една инвалидна количка, ядеше десертче „Бейби Рут“ и по лицето й се стичаха сълзи. Госпожа Тредгуд отиде при нея.

— Скъпа, защо си разстроена?

Ивлин я погледна и отвърна:

— Не знам. — След което продължи да плаче и да дъвче шоколадчето.

— Хайде, миличка, вземи си чантата и да се поразходим. — Старицата я хвана за ръка, вдигна я от количката и я поведе по коридора.

— Какво е станало. Защо си толкова тъжна?

— Не знам — отвърна Ивлин и отново избухна в сълзи.

— О, миличка, не може да е чак толкова лошо. Я ми изброй едно по едно нещата, които те тревожат.

— Ами… просто… откакто децата ми заминаха за колежа, се чувствам безполезна.

— Напълно разбираемо е, скъпа. Всички минават през подобен период.

Ивлин продължи:

— И… и просто не мога да спра да ям. Опитвам се, всеки ден се събуждам с мисълта, че ще мина на диета, а после се натъпквам. Крия десертчета из цялата къща, че дори и в гаража. Не знам какво ми става.

— Е, скъпа, от едно десертче нищо няма да ти стане.

— От едно — да, но аз изяждам по шест-седем. Понякога ми се иска да имах смелостта да стана ужасно дебела и да се свърши. Или да имам волята да отслабна. Просто се чувствам… като хваната в капан някъде по средата. Еманципацията започна твърде късно за мен — вече бях омъжена и с две деца, когато открих, че не е задължително да се жениш. Преди си мислех, че няма друг начин. Какво ли ми е разбирала главата? А сега е твърде късно за промяна… имам чувството, че съм пропиляла целия си живот. — Ивлин се обърна към госпожа Тредгуд, лицето й все още бе обляно в сълзи. — О, госпожо Тредгуд, твърде млада съм, за да съм старица, и твърде стара, за да съм девойка. Никъде не мога да си намеря място. Иде ми да се самоубия, но дори за това не събирам смелост.

Госпожа Тредгуд се възмути.

— Ивлин Кауч, и през ум да не ти минава подобно нещо! Така все едно забиваш нож в гърба на Исус! Това са глупости, скъпа! Трябва просто да се стегнеш и да отвориш сърцето си за Бог. Той ще ти помогне. А сега нека те попитам — гърдите болят ли те?

Ивлин я изгледа.

— Ами да, понякога.

— Гърбът и краката болят ли те?

— Да. Откъде знаете?

— Много просто, скъпа. Караш тежка менопауза. Това ти е целият проблем. Трябва да си пиеш хормоните и да се разхождаш всеки ден на чист въздух. Аз така правех, когато ми се случи. Разплаквах се, когато ядях пържола, само като си помислех за горката крава. Побърквах Клио, като му разправях, че никой не ме обича. А когато почнех да му лазя сериозно по нервите, той казваше: „Хайде, Нини, време е да ти бием инжекцията“. И ми инжектираше витамин В 12 в дупето. Всеки ден излизах на разходка покрай релсите, ходех напред-назад, точно както сега правим с теб, и се оправях.

— Но аз съм още млада за менопауза — възрази Ивлин. — Само на четирийсет и осем съм.

— О, не, скъпа, на много жени им се случва рано. Например една жена от Джорджия, само на трийсет и шест, станала една сутрин, качила се в колата си, връхлетяла на предните стълби на съда и хвърлила главата на майка си, която била отсякла малко преди това в кухнята, на полицая пред входа и просто обърнала колата и подкарала на обратно. Виждаш ли до какво може да доведе ранната менопауза, ако не внимаваш?

— Наистина ли това е причината? Затова ли съм толкова раздразнителна?

— Със сигурност. По-зле е и от въртележка… нагоре-надолу, нагоре-надолу… а пък що се отнася до теглото, хич не ти трябва да си кльощава. Виж ги старците тук, повечето са само кожа и кости. Или отиди в баптистката болница и влез в раковото отделение. Онези хора много биха се зарадвали да са с няколко килограма по-тежки. Горките с мъка се опитват да задържат теглото си. Тъй че не се притеснявай, че си пълна, а бъди благодарна, че си здрава! Трябва да четеш Светото писание и осемдесет и девети псалм всяка сутрин — ще ти помогне, както помогна на мен.

Ивлин попита госпожа Тредгуд дали е страдала някога от депресия.

Старицата й отвърна искрено.

— Не, скъпа, напоследък като че ли не съм. Твърде съм заета да благодаря на Бог за всичко добро, което ми е дал, а съм видяла толкова добрини, че дори не мога да ги преборя. Не ме разбирай погрешно, всеки си има мъки, а някои хора — повече от другите.

— Но изглеждате толкова щастлива, сякаш животът ви е напълно безгрижен.

Госпожа Тредгуд се засмя.

— О, миличка, погребала съм много близки и всеки път ме боли еднакво. А и често съм се питала защо добрият Бог ми е отредил толкова много скърби, та да си мисля, че няма да изкарам и ден повече на този свят. Но Той ни праща само толкова, колкото можем да понесем… и ще ти кажа следното: не бива да се отдаваш на тъгата, защото тя ще те разболее по-бързо от всичко друго на света.

— Права сте. Знам, че сте права Ед казва, че май трябва да отида на психиатър.

— Миличка, не е нужно да стигаш чак дотам. Когато искаш да поговориш с някого, просто ела да ме видиш. С радост ще си поприказвам с теб. А и ще ми е приятно да си имам компания.

— Благодаря ви, госпожо Тредгуд, непременно ще го направя. — Ивлин си погледна часовника. — Трябва да тръгвам, че Ед ще се ядоса.

Отвори чантата си и си издуха носа в носната кърпичка, в която по-рано имаше увити фъстъци с шоколадова глазура.

— Знаете ли какво? Вече се чувствам по-добре. Наистина!

— Радвам се и ще се моля за нервите ти, скъпа. Трябва да идеш на църква и да помолиш Бог да облекчи бремето ти и да те напътства през този труден период, както е напътствал мен брой пъти.

— Благодаря… Е, ще се видим следващата седмица — отвърна Ивлин и се отдалечи по коридора.

Госпожа Тредгуд се провикна след нея:

— А междувременно си вземи от онези хранителни добавки, „Стрестабс“ №10!

— Номер 10?

— Да. Номер 10!

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

8 юни 1935

Самодейният театър с блестящо представление

Самодейният театър на Уисъл Стоп изнесе ежегодното си представление в петък вечерта и единственото, което мога да кажа, е: „Браво на вас, момичета!“. Пиесата, която представиха, се казва „Хамлет“ от английския драматург господин Уилям Шекспир, който не е непознат в Уисъл Стоп, защото беше автор и на миналогодишната пиеса.

Ролята на Хамлет изпълни Ърл Адкок-младши, а любимата му изигра племенницата на д-р Хадли — Мери Бес, която е тук на гости. В случай че сте изпуснали представлението, накрая тя се самоубива. Със съжаление трябва да споделя, че не я чувах много добре, но пък според мен това дете е твърде младо и за пътувания извън града.

Ролите на майката и бащата на Хамлет изпълниха отец Скрогинс и Веста Адкок, която е председател на самодейния театър и, както всички знаем, майката на Ърл-младши.

Музикалният съпровод осигури нашата Еси Ру Лаймуей, която направи бойната сцена със сабите още по-вълнуваща.

Между другото Веста каза, че следващата година ще поставят пиеса, която тя пише в момента, озаглавена „Историята на Уисъл Стоп“, тъй че ако някой има предложения, да й пише.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

26 януари 1986

Ивлин се отби при свекърва си, колкото да я поздрави любезно, и се запъти към салона, където я чакаше приятелката й.

— Как си днес, скъпа?

— Добре съм, госпожо Тредгуд, а вие?

— И аз съм добре. Взе ли си „Стрестабс“, както ти поръчах?

— Да.

— И помогнаха ли ти?

— Да ви кажа, госпожо Тредгуд, мисля, че ми помогнаха.

— Е, радвам се да го чуя.

Ивлин затършува в чантата си.

— Какво си донесла днес?

— Три кутийки стафиди с шоколадова глазура.

— Стафиди с шоколад? Сигурно са вкусни.

Старицата наблюдаваше Ивлин, която още ровеше в чантата си.

— Скъпа, не се ли притесняваш, че ще завъдиш мравки в чантата си с всички тези сладкиши, дето носиш?

— Не съм се замисляла за това — отвърна Ивлин тъкмо когато откри каквото търсеше, както и кутия ментови дражета с тъмен шоколад.

— Благодаря ти, скъпа, обожавам сладко. Много обичах дъвчащи бонбони, но ако не внимаваш с тях, можеш направо да си извадиш някой зъб. Същото важи и за карамелените!

Една чернокожа сестра, Джинин, дойде да търси господин Дънауей, за да му даде успокоителните хапчета, но в салона както обикновено седяха само двете жени.

След като сестрата излезе, госпожа Тредгуд отбеляза колко интересно е, че чернокожите така се различават по нюанса на кожата.

— Да вземем Онзел, жената на Големия Джордж например… тя имаше цвят на орех, рижа коса и лунички. Разправяше, че сърцето на майка й се късало, когато се омъжила за Джордж, тъй като той беше черен като нощта. Но какво да се прави, като обичала едри черни мъже, а Джордж определено бе най-едрият и най-черният мъж на света. А пък когато се родиха близнаците, Джаспър се оказа светъл като Онзел, а Артис беше толкова черен, че венците му синееха. Онзел не можеше да повярва, че от утробата й е излязло нещо толкова черно.

— Сини венци ли?

— О, да, скъпа. По-черно от това няма! След това се роди Уили Бой, който бе светъл и със зелени очи. Истинското му име, разбира се, беше Чуден съветник, като от Библията, но ние му викахме Уили Бой.

— Чуден съветник ли? Не го помня това. Сигурна ли сте, че е от Библията?

— О, да… оттам е. Онзел дори ни показа цитата: „И ще Му дадат име: Чуден съветник“. Онзел беше много набожна. Все разправяше, че когато й стане тъжно, трябвало само да си помисли за благия Исус и духът й бухвал, както бухваха бисквитите, които правеше. След тях се роди Палавото птиче — черна като баща си, със смешна щръкнала коса, но нейните венци не бяха сини…

— Не ми казвайте, че и това име е от Библията!

Госпожа Тредгуд се засмя:

— О, за бога, скъпа, не! Сипси казваше, че приличала на мършаво птиченце, а като малка все се стрелваше в кухнята и крадеше бисквити, след което се криеше и ги изяждаше. Та затова Сипси започна да й вика Палавото птиче. Всъщност малката наистина приличаше на птиченце… Но исках да кажа само как в едно семейство може да има две светли и две черни деца.

— Знаеш ли, като се замисля, в „Розовата тераса“ няма чернокожи, освен чистачите и някои от сестрите… а една от тях е толкова умна, че е завършила колеж за медицински сестри. Казва се Джинин — сладка и наперена дребна жена и използва разни засукани думи. Напомня ми малко на Сипси, и тя бе така независима. Да. — Госпожа Тредгуд кимна. — Старата Сипси живя сама в дома си до последния си час. И аз искам да съм си в моята къща, когато издъхна. Не искам повече да ходя в болницата. На моите години всеки път, когато влезеш в болница, се чудиш дали ще излезеш… Съседката ми, госпожа Хартман, ми каза, че докато братовчедка й била в болница в Атланта, един от пациентите излязъл от стаята си, за да подиша чист въздух, и го намерили чак след половин година, заключен на тавана на шестия етаж. От него бил останал само скелет в болнична пижама. А господин Дънауей ми разказа, че когато бил в болницата, му откраднали изкуствените зъби направо от чашата, докато той бил в операционната. Що за човек ще открадне зъбите на един старец?

— Не знам — рече Ивлин.

— И аз не знам.

Траутвил, Алабама

2 юни 1917

Когато Сипси подаде на Онзел новородените близнаци, тя не можа да повярва на очите си. По-големият син, Джаспър, имаше цвета на мляко с кафе, а другият, Артис, бе черен като въглен.

По-късно, когато дойде да ги види, Големия Джордж за малко да се пръсне от смях.

Сипси гледаше в устата на Артис.

— Я виж, Джордж, туй бебе има сини венци. — Тя поклати слисано глава. — Бог да ни е на помощ.

Но Големия Джордж, който не беше суеверен, продължи да се смее…

След десет години обаче хич не му беше до смях. Тъкмо бе нашибал Артис с пръчка почти до смърт, задето бе наръгал брат си Джаспър с нож. Бе го пробол пет пъти в ръката преди едно по-голямо момче да го отскубне от брат му.

Джаспър бе станал и бе изтичал до кафенето при майка си стиснал прободената си ръка. Големия Джордж, който стоеше отзад при скарата, го видя пръв и го занесе до дома на доктора.

Д-р Хадли почисти раните и ги превърза, а когато Джаспър каза, че го е наръгал брат му, Големия Джордж за малко да потъне в земята от унижение.

Вечерта и двете момчета не можеха да заспят от болка. Лежаха в леглата си, гледаха пълната луна зад прозореца и слушаха крякането на жабите и песните на щурците.

Артис се обърна към брат си, който изглеждаше почти бял на лунната светлина, и каза:

— Знам, че не биваше да го правя, но така ми хареса, че не можах да спра.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

1 юли 1935

Сбирки на Библейския кръжок

Дамският кръжок за изучаване на Библията към Баптистката църква се събра миналата сряда в дома на госпожа Вера Адкок и обсъди начини за изучаване на Библията така, че да е по-лесна за разбиране. Темата бе „Ноевият ковчег“ и се обсъди въпросът „Защо Ной е взел две змии в ковчега, след като е имал шанс да се отърве от тях веднъж завинаги?“ Ако някой има отговор на този въпрос, моля да се обади на Веста.

В събота Рут и Иджи отпразнуваха рождения ден на сина си. Гостите играха „Закачи опашката на магарето“, почерпиха се с торта и сладолед и всички получиха стъклени локомотивчета, пълни с бучки захар.

Иджи каза, че в събота ще ходят на кино и че ако някой иска да отиде с тях, да й се обади.

Като стана въпрос за кино, онази вечер, когато се прибрах от работа, половинката ми така бързаше да стигнем до Бирмингам за по-евтината ранна прожекция, че си грабна палтото и ме извлече през вратата. А после през целия филм само се оплакваше, че го боли гърбът. Като се прибрахме вкъщи, той установи, че от бързане е облякъл палтото с все закачалката. Казах му, че следващия път ще платим пълната цена, защото от цялото му въртене на седалката не успях да изгледам филма като хората.

Между другото някой да иска да купи употребяван, но запазен съпруг? Продавам го евтино.

Само се шегувам, Уилбър!

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

2 февруари 1986

Щом Ивлин влезе, приятелката й възкликна:

— О, Ивлин, как ми се иска да бе дошла преди десет минути. Изпусна за малко съседката ми госпожа Хартман. Дойде и ми донесе разни неща. — Госпожа Тредгуд показа на Ивлин малко растение индийски меч в бяла керамична саксия с формата на кокер шпаньол. — А на госпожа Отис донесе прекрасна лилия. Така исках да ви запозная, много щеше да я харесаш. Дъщеря й ми полива мушкатата. Разказах й за теб…

Ивлин изказа съжаление, че я е изпуснала, и даде на госпожа Тредгуд кексчето с розова глазура, което бе взела сутринта от пекарна „Уейтс“.

Госпожа Тредгуд й благодари, начена сладкиша и се взря с наслада в саксията.

— Обожавам кокер шпаньоли. На света няма по-хубаво нещо от това да те посрещне някое от тези кучета. Момченцето на Рут Иджи имаше кокер, който всеки път те посрещаше с подскачане и си въртеше опашката така лудешки, все едно не си идвал от години, а не просто си мръднал до ъгъла на улицата. Котките се държат все едно изобщо не ги е грижа за теб. И някои хора се държат така — бягат, не те оставят да ги обичаш. Иджи бе от тях.

Ивлин се изненада.

— Нима? — попита и отхапа от кексчето си.

— О, да, скъпа. В гимназията всички се бяха отчаяли от нея. През повечето време дори не ходеше на училище, а когато все пак отидеше, винаги бе облечена със стария прокъсан гащеризон на Бъди. Но най-често просто ходеше в гората с Джулиан и приятелите му на лов или за риба. Всички обаче я харесваха. И момчета и момичета, и черни и бели, всички искаха да са приятели с Иджи. Усмивката й бе широка и чаровна като на всички Тредгуд и когато поискаше, можеше така да те разсмее! Както вече споменах, притежаваше чара на Бъди…

Но в някои отношения Иджи бе като диво животно. Не допускаше никого твърде близо до себе си. Когато решеше, че някой я харесва прекалено много, просто хващаше гората. Разбиваше сърца наляво и надясно. Сипси твърдеше, че била такава, защото мама яла дивеч, докато била бременна с Иджи и затова сега тя се държала като дивачка! Но когато Рут дойде да живее при нас, Иджи се промени.

Рут беше от Валдоста, щата Джорджия, и пристигна, за да поеме организацията на църковните мероприятия за през лято. Едва ли е била на повече от двайсет и една, двайсет и две години. Имаше светлокестенява коса, кафяви очи и дълги мигли и бе толкова мила и приветлива, че всички се влюбваха в нея от пръв поглед. Просто нямаше как — тя бе от онези добри до дъното на душата си момичета, че колкото повече я опознаваше човек, толкова по-красива му се струваше.

Рут за пръв път пътуваше извън родния си град и бе срамежлива в разговорите и малко уплашена. Естествено, бе единствено дете. Родила се, когато майка й и баща й били, вече доста стари. Баща й беше свещеник в Джорджия и мисля, че бе възпитана доста строго.

Но щом я зърнаха, всички момчета от града, които не ходеха на църква, започнаха да се тълпят на служба всяка неделя. Рут бе мила с всички и нашата Иджи бе запленена от нея… По онова време Иджи трябва да беше на петнайсет-шестнайсет.

През първата седмица от престоя на Рут Иджи само се мотаеше около индианския люляк и я наблюдаваше, когато излезеше от къщата. Много скоро обаче започна да се перчи с номерата си — висеше надолу с главата от дървото, играеше футбол из двора и се прибираше с огромни риби, преметнати през рамо, точно когато Рут се прибираше от църквата.

Джулиан разправяше, че Иджи не била уловила рибите, а ги била купила от някакви чернокожи момчета край реката. Допусна грешката да го каже пред Рут и това му коства новите обувки — Иджи му ги напълни с кравешка тор през нощта.

И тогава един ден мама рече на Рут: „Ще се опиташ ли да убедиш най-малката ми дъщеря да дойде и да вечеря с нас като човек?“

Рут излезе и попита Иджи, която четеше списание „Истински детективи“, седнала в клоните на дървото, дали би дошла да вечеря на масата. Иджи не я погледна, но заяви, че ще си помисли. Тъкмо бяхме седнали и приключвахме с молитвата, когато Иджи влезе и се качи на горния етаж. Чухме в банята да потича вода и след пет минути Иджи, която почти никога не се хранеше с нас, слезе по стълбите.

Мама ни погледна и прошепна: „Деца, сестра ви е влюбена и не искам никой да й се смее. Разбрахме ли се?“

Ние обещахме да не се смеем и тъкмо тогава Иджи влезе с умито лице и коса, пригладена назад с някаква стара помада, която бе намерила в аптечката. Опитахме се да не се смеем, но каква гледка представляваше само! Рут я попита единствено дали иска да й сложи зелен боб, а Иджи така се изчерви, че ушите й пламнаха като домати… Патси Рут започна, само леко се изкиска, последвана от Милдред. И, както вече казах, аз все следвах примера им и също се разкикотих, а после Джулиан, който вече не се сдържаше, се разсмя така, че оплю с картофено пюре горкичката Еси Ру срещу себе си.

Много грубо от наша страна, но просто не се сдържахме. Мама рече: „Деца, излезте“ и ние всички избягахме в салона и се затъркаляхме по пода от смях. Патси Рут дори се напишка.

Но най-смешното беше, че Иджи толкова се бе стъписала да седи до Рут, че изобщо не разбра на какво се смеем. Когато мина покрай салона, ни изгледа и каза: „Много възпитано от ваша страна да се държите така пред гостите“. И, естествено, ние отново избухнахме в смях…

Скоро след това Иджи започна да се държи като дресирано кученце. Мисля, че и самата Рут бе самотна през онова лято… Иджи я разсмиваше и правеше всевъзможни щуротии, за да я забавлява. Мама заяви, че за пръв път в живота си може да накара Иджи да свърши всичко, което й поръча — трябвало само да помоли Рут да я накара. Разправяше и че Иджи би скочила на задно салто в пропаст, ако Рут поиска. И аз напълно й вярвах! За пръв път, откакто Бъди умря, Иджи отиде на църква.

Иджи и Рут станаха неразделни. Просто си паснаха и често седяха на люлката на верандата и се кикотеха по цяла вечер. Дори Сипси взе Иджи на подбив и когато я видеше сама, казваше: „Ех, таз любов как й е завъртяла главата“.

Как само се забавлявахме през онова лято! Рут бе малко резервирана отначало, но започна да се отпуска и да се включва в игрите ни. И не след дълго, когато Еси Ру свиреше на пианото, Рут запяваше с всички нас.

Всичко вървеше прекрасно, но един следобед мама ми каза, че не иска и да си помисля какво ще се случи в края на лятото, когато Рут трябваше да се прибере у дома.

Уисъл Стоп, Алабама

18 юли 1924

Една съботна сутрин — Рут бе в Уисъл Стоп от два месеца — някой почука на прозореца на стаята й в шест сутринта. Рут отвори очи и видя Иджи, седнала в клоните на индианския люляк, да я приканя с жест да й отвори.

Рут се надигна сънено.

— Защо си станала толкова рано?

— Обеща днес да излезем на пикник.

— Вярно е, но защо толкова рано? Събота е.

— Моля те. Нали ми обеща? Ако не дойдеш веднага, ще скоча от покрива и ще се самоубия. Тогава какво ще правиш?

Рут се засмя.

— Патси Рут, Милдред и Еси Ру няма ли да дойдат с нас?

— Няма.

— А не мислиш ли, че е добре да ги поканим?

— Не. Моля те, искам да сме само двете. Моля те. Ще ти покажа нещо.

— Иджи, не искам да се обидят.

— О, няма да се обидят. И без това не им се ходи. Вече ги питах и те заявиха, че ще си стоят вкъщи, в случай че наминат тъпите им гаджета.

— Сигурна ли си?

— Напълно — излъга Иджи.

— А Нини и Джулиан?

— Били заети. Хайде, Рут, Сипси вече ни приготви обяд, само за нас двете. Ако не дойдеш, ще скоча и ти ще си виновна за смъртта ми. Когато ме закопаят, ще съжаляваш, че не си излязла с мен на пикника.

— Добре, добре. Остави ме поне да се облека.

— Побързай! И не се гизди, ще те чакам в колата.

— С колата ли ще ходим?

— Разбира се. Защо не?

— Добре.

Иджи пропусна да спомене, че се бе промъкнала в стаята на Джулиан в пет сутринта и бе свила ключовете за форда от джоба на панталоните му, тъй че бе жизненоважно да тръгнат преди той да се е събудил.

Отидоха до една местност край езерото Дабъл Спринг, която Иджи бе открила преди години. Там имаше водопад, изливащ се в бистър поток, осеян с красиви кафяви и сиви камъчета, обли и гладки като яйца.

Иджи просна одеялото и извади кошницата от колата. Държеше се много загадъчно.

После каза:

— Рут, ще ти покажа нещо, но искам да се закълнеш, че няма да казваш на никого.

— Какво ще ми покажеш?

— Кълнеш ли се, че няма да кажеш?

— Да, кълна се. Какво е?

— Ще видиш.

Извади от кошницата един празен буркан и рече:

— Хайде, да вървим.

Изминаха около километър и половина през гората.

Иджи посочи едно дърво.

— Ето там е!

— Кое?

— Големият дъб.

Иджи хвана Рут за ръка и я поведе наляво, спря до едно дърво на около трийсет метра от дъба и рече:

— Рут, стой тук и каквото и да става, не мърдай.

— Какво ще правиш?

— Няма значение, просто гледай. И мълчи. Не вдигай никакъв шум.

Иджи, която бе боса, отиде до големия дъб и на половината път се обърна, за да види дали Рут я гледа. Когато стигна на три метра от дървото, пак се обърна. И тогава направи нещо удивително. Приближи се бавно, на пръсти, и с тихичко тананикане пъхна ръката, с която държеше буркана, в една хралупа в дъба.

Изведнъж Рут чу звук като от циркуляр и небето почерня от рояците гневни пчели, които излетяха от хралупата.

За секунди хиляди пчели покриха Иджи от глава до пети. Тя стоя неподвижно около минута, след което внимателно извади ръка от дупката и тръгна бавно назад към Рут, без да спира да тананика. Докато стигне до приятелката си, почти всички пчели бяха отлетели и напълно черното допреди малко момиче застана, ухилено до уши, с буркан див мед в ръце.

Подаде буркана на Рут.

— Заповядайте, мадам!

Уплашената до смърт Рут се свлече по ствола на дървото и избухна в сълзи.

— Помислих, че ще умреш! Защо го направи? Можеше да загинеш!

— О, не плачи. Съжалявам. Не искаш ли мед? Специално за теб го извадих… моля те, не плачи. Всичко е наред, правя го непрекъснато и никога не ме жилят. Честна дума. Хайде, стани, че ще се изцапаш.

Иджи подаде на Рут старото синьо шалче, което носеше в джоба на гащеризона си. Рут още трепереше, но стана, издуха си носа и изтупа роклята си.

Иджи се опита да я разведри:

— Само си помисли, Рут, досега не съм вадила мед за никой друг. И ти единствена на света знаеш какво мога. Просто исках да си имаме тайна.

Рут не отговори.

— Съжалявам, Рут, не ми се сърди.

— Да ти се сърдя ли? — Рут я прегърна. — О, Иджи, не ти се сърдя. Просто не знам какво ще правя, ако ти се случи нещо. Наистина не знам.

Сърцето на Иджи така се разтуптя, че за малко да падне.

След като изядоха пилето, картофената салата, бисквитите и почти всичкия мед, Рут се облегна на дървото и Иджи положи глава в скута й.

— Рут, бих убила заради теб, без дори да се замисля.

— Иджи, не говори такива ужасни неща.

— Не са ужасни. По-добре е да убиеш от обич, отколкото от омраза. Не си ли съгласна?

— Мисля, че не трябва да се убива по каквато и да било причина.

— Добре де. Тогава бих умряла за теб. Това как ти се струва? Не си ли съгласна, че човек може да умре от обич?

— Не.

— Но в Библията пише, че Исус за това е умрял.

— Различно е.

— Не е. Ако умра сега, изобщо няма да съжалявам. Ще съм труп с усмивка на устата.

— Не ставай глупава.

— Но преди малко можеше да загина, нали?

Рут я хвана за ръка и й се усмихна.

— Моята Иджи омайва пчелите като факир.

— Нима?

— Да. Чувала съм, че има хора, които могат да го правят, но до днес не го бях виждала с очите си.

— Толкова ли е лошо?

— Неее. Прекрасно е. Не знаеше ли?

— Не. Мислех си по-скоро, че е лудост или нещо от сорта.

— Не, прекрасно е да си факир.

Рут се наведе и прошепна в ухото й:

— Ти си факир, Иджи Тредгуд, така си е…

В отговор Иджи се усмихна и се вгледа в ясното синьо небе, отразено в очите й, щастлива, както са щастливи всички влюбени през лятото.

Уисъл Стоп, Алабама

29 август 1924

Любопитно е как повечето хора могат да прекарат дълго време с някого и постепенно да го обикнат, без изобщо да са сигурни кога точно се е зародило чувството. Рут обаче знаеше кога се случи с нея. Когато ухилената до уши Иджи се бе опитала да й подаде буркана с мед, чувствата, които Рут се опитваше да обуздае, я заляха като вълна и точно в този миг тя осъзна, че обича Иджи с цялото си сърце. Затова се бе разплакала под дървото. Бе се разплакала, защото никога не се бе чувствала така и знаеше, че вероятно повече няма изпита подобно чувство.

А сега, месец по-късно, плачеше, защото обичаше Иджи толкова, че се налагаше да си тръгне. Иджи бе шестнайсетгодишно хлапе, страдащо от временно увлечение, и не знаеше какви ги говори. Нямаше представа какво иска, когато умоляваше Рут да остане да живее при тях, но Рут осъзнаваше, че трябва да замине.

Не бе съвсем сигурна защо точно иска да бъде с Иджи повече отколкото с който и да било друг човек на света, но го искаше. Бе се молила за това; бе плакала; но нямаше друг вариант, освен да се прибере у дома, да се омъжи за Франк Бенет — младия мъж, за когото бе сгодена — и да се опита да бъде добра майка и съпруга. Бе наясно, че каквото и да говори сега, Иджи ще преживее увлечението си и ще продължи напред. Рут постъпваше по единствения възможен начин.

Когато на следващата сутрин каза на Иджи, че си тръгва, тя напълно превъртя. Потроши стаята си и се разкрещя така, че виковете й отекваха из цялата къща.

Рут седеше на леглото си и кършеше ръце. Мама влезе при нея и каза:

— Рут, моля те, отиди да поговориш с нея. Не пуска мен и баща си в стаята, а никой от останалите не смее да влезе. Моля те, скъпа, страх ме е, че ще се нарани.

Отекна нов трясък.

Мама погледна Рут умолително.

— О, Рут, тя е като ранено животинче. Моля те, опитай се да я успокоиш.

Нини се показа на прага.

— Мамо, Еси Ру каза, че счупила и лампата. — След което погледна извинително към Рут. — Разстроена е, защото си тръгваш.

Рут тръгна по дългия коридор. Джулиан, Милдред, Патси Крут и Еси Ру се криеха в стаите си, подали само глави през вратите, и я гледаха ококорени, докато минаваше покрай тях.

Мама и Нини стояха в дъното на коридора, Нини си беше запушила уши.

Рут почука тихо на вратата.

Отвътре Иджи изкрещя:

— Оставете ме на мира, по дяволите! — И хвърли нещо, което се разби във вратата.

Мама се покашля и каза кротко:

— Деца, защо не изчакате в салона, за да не пречите на Рут?

И шестимата веднага изтърчаха по стълбите.

Рут пак почука на вратата.

— Иджи, аз съм.

— Махай се!

Искам да поговорим.

— Не! Остави ме на мира!

— Моля те, не се дръж така.

— Махай се! Сериозно говоря! — кресна Иджи в отговор и във вратата се разби още нещо.

— Моля те, пусни ме.

— Не!!!

— Моля те, миличка.

— Не!!!

— Иджи, отвори вратата веднага! Съвсем сериозно говоря, ясно ли е?

Последва миг тишина и вратата бавно се отвори.

Рут влезе и я затвори след себе си. Иджи бе потрошила всичко в стаята. Някои неща дори по два пъти.

— Защо се държиш така? Знаеше, че все някога ще си тръгна.

— Защо не ме вземеш с теб?

— Обясних ти защо.

— Тогава остани при нас.

— Не мога.

— Защо?! — изкрещя Иджи.

— Би ли престанала да крещиш? Излагаш и мен, и майка си. Цялата улица те слуша.

— Не ми пука.

— А на мен ми пука. Защо се държиш като дете?

— Защото те обичам и не искам да си ходиш!

— Иджи, ума ли си изгуби? Какво ще кажат хората, когато голямо момиче като теб се държи като… да не казвам какво?

— Не ми пука!

Рут започна да разтребва.

— Защо ще се жениш за онзи мъж?

— Обясних ти защо.

— Защо?

— Защото искам, затова.

— Но ти не го обичаш.

— Напротив.

— Не е вярно. Обичаш мен… знаеш, че е така. Обичаш мен!

— Иджи, обичам го и ще се омъжа за него.

И тогава Иджи отново полудя, разплака се и закрещя разярено:

— Ти си лъжкиня! Мразя те! Да пукнеш дано! Не искам да те виждам до края на живота си! Мразя те!

Рут я хвана за раменете и я разтърси с всички сили. По лицето на Иджи се стичаха сълзи и тя продължаваше да крещи:

— Мразя те! Да гниеш в ада дано!

— Престани! Чуваш ли ме? — И преди да се усети какво прави, Рут зашлеви Иджи с цялата си сила.

Иджи я зяпна втрещена и онемяла. Двете просто стояха и се гледаха и в този миг на Рут й се прииска просто да я сграбчи и да я прегърне силно, но знаеше, че ако го направи, никога няма да я пусне.

Тъй че Рут взе най-тежкото решение в живота си: просто се обърна, излезе и затвори вратата.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

9 февруари 1986

Ивлин донесе кутия тако от закусвалнята „Тако Бел“ на три пресечки от дома й и госпожа Тредгуд бе очарована.

— Това е първата чуждестранна храна, която опитвам, като изключим френско-американските спагети. Харесва ми. — Погледна сандвича. — Голям е колкото хамбургерите на „Кристал“, нали?

Ивлин нямаше търпение да научи още за Рут и се опита да смени темата.

— Госпожо Тредгуд, Рут замина ли си онова лято, или остана в Уисъл Стоп?

— Бяха с размерите на бисквита и им слагаха ситно нарязан лук.

— Моля?

— Хамбургерите на „Кристал“.

— А, да, точно така, наистина им слагаха лук. Какво стана с Рут?

— Какво да е станало?

— Очевидно се е върнала в Уисъл Стоп по някое време, но през онова лято замина ли си?

— О, да, прибра се у тях. Знаеш ли, че ги продаваха по пет за двайсет и пет цента. Дали още е така?

— Мисля, че не. Кога си тръгна?

— Кога ли? Да видим… Беше през юли или август. През август, точно така. Сега си спомних. Сигурна ли си, че искаш да ти разказвам за нея? Изобщо не те оставям и ти да кажеш нещо. Само дърдоря.

— Не се притеснявайте, госпожо Тредгуд. Говорете.

— Но сигурна ли си, че искаш да слушаш тези стари истории?

— Да.

— Е, добре. Когато дойде краят на август, мама и татко умоляваха Рут да остане и да им помогне да задържат Иджи в училище за последната й година в гимназията. Заявиха, че ще й платят колкото поиска. Но Рут отвърна, че не може, защото е сгодена и ще се омъжва през есента. Сипси обаче рекла на мама, че каквито и да ги разправя, Рут очевидно не иска да се връща в Джорджия. И че намирала всяка сутрин възглавницата й мокра, сякаш била плакала цяла нощ.

Не знам какво каза Рут на Иджи вечерта, преди да си тръгне, но чух как Иджи влезе в стаята си и след няколко минути настана дандания до бога. Иджи бе грабнала една от футболните купи на Бъди и изпотроши всички прозорци и каквото още й попаднало пред очите. Беше страшно.

Не смеех да се приближа до стаята й дори за всичката любов и пари на света… На следващата сутрин тя дори не излезе на верандата, за да си вземе довиждане с Рут. Първо Бъди, после Рут. Иджи просто не можеше да го понесе. На другия ден се запиля някъде. Повече не стъпи в училище, а й оставаше само една година до завършването.

От време на време наминаваше — когато татко получи инфаркт и за сватбите на Джулиан и момичетата.

Само Големия Джордж знаеше къде е, но той никога нямаше да я издаде. Винаги когато Иджи потрябваше на мама за нещо, тя казваше на Големия Джордж, а той отвръщаше, че ще й предаде, ако случайно я срещне. Но Иджи винаги получаваше съобщението и си идваше.

Аз, разбира се, имам няколко теории къде се криеше…

Риболовен клуб „Колелото на каруцата“

Река Уориър, Алабама

собственик: Дж. Бейтс

30 август 1924

Ако карате осем мили южно от Уисъл Стоп, завиете наляво по крайречния път и продължите направо още три километра, ще видите закована на дърво табела, нашарена с дупки от едри сачми. На нея пише: Риболовен клуб „Колелото на каруцата“, а стрелката отдолу сочи към прашен път.

Иджи идваше тук с Бъди от осемгодишна. Всъщност само тя дойде до клуба, за да каже на Ева, че Бъди е загинал, защото знаеше, че Бъди я обича.

Бъди се запозна с Ева, когато бе седемнайсетгодишен, а тя на деветнайсет. Той знаеше, че от дванайсетата си година е преспала с купища мъже и че всеки път й е било приятно, но не го бе грижа. Ева раздаваше тялото си, както всичко останало, което притежаваше, и бе пълна противоположност на порядъчните момичета в Уисъл Стоп. Първия път, когато легна с него, го накара да се почувства като истински мъж.

Ева беше едро миловидно момиче с ръждивокафява коса и зелени като ябълка очи. Винаги носеше пъстри нанизи от мъниста и яркочервено червило, дори когато ходеше за риба. Не знаеше значението на думичката „срам“ и бе истинска благодат за мъжете. Не бе от момичетата, които повечето мъже биха представили на майките си, но Бъди реши, че ще го направи.

Една неделя я доведе в Уисъл Стоп за вечеря, а след това я заведе да й покаже магазина на баща си и й направи шейк със сладолед. Бъди не беше сноб, за разлика от Леона, която за малко да припадне, когато Ева седна на масата. Ева не бе глупачка и каза на Бъди, че й е било приятно да види дома му, но че на нея й харесва повече край реката.

Всички момчета в града разправяха шеги за нея и говореха мръсотии, щом се споменеше името й, но не и ако Бъди бе наблизо. Вярно, че бе спала, с който си поиска и когато си поиска, но каквото и да се говореше за нея, когато Ева обичаше някого, му бе вярна. Тя бе с Бъди и колкото и да обичаше да флиртува, той също й бе верен. И двамата го знаеха и само това бе от значение.

Ева се радваше на изключителния лукс да не я е грижа какво мислят хората за нея. Бе наследила това от баща си, Джак Бейтс Големия — сто и петдесет килограмов производител на нелегален алкохол, който обичаше да се весели. И който можеше да надпие и надяде всеки мъж в страната.

Иджи умоляваше Бъди да я води на реката и понякога той я взимаше. Риболовният клуб бе просто дървена барака със сини лампички, увити по верандата, няколко ръждясали рекламни табели на кола „Роял Краун“ и избеляла реклама на гуми „Гудиър“, подпряна до вратата, а отзад имаше няколко бунгала с мрежи на малките веранди — но Иджи винаги се забавляваше, когато ходеше там.

В събота и неделя в клуба обикновено се събираха доста хора — слушаха селяндурска музика, танцуваха и пиеха по цяла нощ. Иджи седеше с Бъди и Големия Джак и гледаше как Ева танцува вихрено.

Веднъж Бъди я посочи и каза:

— Виж, Иджи, ето това е истинска жена. За тази червенокоска си струва да живее човек.

Големия Джак, който бе луд по Бъди, се засмя, тупна го по гърба и рече:

— Да не мислиш, че си достатъчно голям мъж, за да обуздаеш това момиче, а, малкият?

— Опитвам се, Джак — отвърна Бъди. — Може и да не успея, но се опитвам.

Обикновено скоро след това Ева хващаше Бъди за ръка и го завеждаше в бунгалото си, а Иджи оставаше да чака с Големия Джак и да го гледа как яде. Една вечер той изяде седем огромни пържоли и четири купи картофено пюре.

След като Бъди и Ева се върнеха, Бъди прибираше Иджи у дома. По обратния път винаги казваше:

— Обичам тази жена, Иджи, не смей да се съмняваш в това.

И Иджи никога не се усъмни.

Но това бе преди девет години, а днес Иджи спря на стоп един рибар, който я остави при закованата на дървото табела. Вчера Рут си бе заминала за Джорджия и Иджи не можеше да понесе мисълта да си стои вкъщи.

Почти се бе стъмнило, когато стигна до бялата порта с двете големи колела от каруца. Музиката се чуваше още от пътя, а пред клуба имаше паркирани пет-шест коли и сините лампички вече светеха.

Едно малко трикрако куче дотича при нея и заподскача около краката й. Иджи бе сигурна, че е на Ева — тя не бе способна да върне от прага си никого. Около клуба винаги се навъртаха поне двайсет бездомни котки и Ева ги хранеше. Отваряше задната врата и им хвърляше храна на двора. Бъди все повтаряше, че всяко бездомно същество на сто километра околовръст в крайна сметка се появявало пред вратата на Ева.

Иджи отдавна не бе слизала до реката, но всичко си изглеждаше като преди. Ламаринените табели бяха още по-ръждясали и две от сините крушки бяха изгорели, но отвътре, както винаги, се разнасяше смях.

Щом Иджи влезе, Ева, която пиеше бира на масата на някакви мъже, веднага я забеляза и извика:

— О, боже! Я гледай кого довял вятърът!

Носеше розов пуловер от ангорска вълна, гердан и обеци в тон и яркочервено червило. После се провикна към баща си в кухнята:

— Татко! Иджи дойде! Я ми ела, хитруша такава! — Скочи и сграбчи Иджи в задушаваща прегръдка. — Къде се запиля? Помислихме си, че са те изяли кучетата.

Големия Джак излезе от кухнята. Като че ли бе качил поне още двайсет килограма, откакто Иджи го бе виждала за последно.

— Я виж ти, кой дошъл! Въшчицата. Радвам се да те видя.

Ева я хвана за раменете и я огледа.

— Проклета да съм! Станала си още по-висока и кльощава. Трябва да я поохраним, нали, татко?

Големия Джак, който също я оглеждаше, заяви:

— Да му се не види, с всеки ден заприличва все повече на Бъди. Виж я само, Ева! Не си ли съгласна.

— Проклета да съм, така си е! — отвърна Ева.

Дръпна Иджи към масата и заяви:

— Момчета, това е моя приятелка. Запознайте се с Иджи Тредгуд, сестричката на Бъди. Миличка, сядай да пийнеш нещо. Я Е чакай малко, ти пълнолетна ли си? — попита Ева, но след миг размисли. — О, какво пък толкова, по дяволите! От малко алкохол нищо няма да ти стане, нали, момчета?

Мъжете се съгласиха.

Щом въодушевлението й от срещата с Иджи поутихна, Ева забеляза, че нещо не е наред, и каза:

— Момчета, защо не идете за малко на онази маса? С приятелката ми трябва да си поговорим… Скъпа, какво има? Изглеждаш така, сякаш си изгубила най-добрата си приятелка, Иджи отрече да има някакъв проблем, поръчваше си още питиета и се опитваше да се шегува. Напи се и накрая затанцува и започна да се прави на маймуна. Ева просто я гледаше.

Към девет Големия Джак я накара да седне и да хапне, но в десет тя отново се развилия.

Ева се обърна към загрижения си баща:

— Най-добре да я оставим да прави каквото поиска.

След пет-шест часа Иджи, която вече се бе сдобила с куп нови приятели, ги бе събрала около себе си и им разказваше смешни истории. Малко след това, когато някой засвири тъжна песен за изгубена любов, Иджи млъкна по средата на разказа си, отпусна глава на масата и заплака. Ева, която вече също се бе наквасила порядъчно и бе мислила за Бъди цяла вечер, се разрева с нея. Групичката слушатели се премести на по-весела маса.

Към три през нощта Ева рече:

— Хайде, да вървим. — Прегърна Иджи през рамо, заведе я в бунгалото си и я сложи да спи.

Ева не можеше да понася гледката на страдащи хора. Седна до Иджи, която още плачеше, и й каза:

— Миличка, не знам за кого плачеш, а и няма значение, защото ще ти мине. Хайде, стига… просто ти трябва някой, който да те обича… всичко ще се нареди… Ева е до теб…

След което угаси лампата.

Ева не знаеше много неща, но знаеше всичко за любовта.

През следващите пет години Иджи щеше да живее с прекъсвания долу край реката. Ева винаги бе на разположение, когато се нуждаеше от нея, също както с Бъди.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

28 ноември 1935

Приятел в нужда се познава

Завчера през нощта Бил Железничаря изхвърли 17 пушени бута от влака с държавни провизии и доколкото разбрах, приятелите ни в Траутвил са отпразнували прекрасно Деня на благодарността.

Пиесата „Историята на Уисъл Стоп“, която бе представена в училището, ни напомни, че индианците, живели някога по тези места, са били смели и свирепи, особено чрез изпълнението на Веста Адкок в ролята на вожда на черноногите Сиякага.

Половинката ми твърди, че има една трета индианска кръв от племето на черноногите, но че не бил толкова свиреп… Шегувам се, Уилбър.

П.П. Ако се чудите кой караше картонения влак, който мина през сцената, да знаете, че беше не друг, а Пинът Лаймуей.

Иджи каза, че Сипси, чернокожата й помощница, отгледала стрък бамя, висок метър и деветдесет, в градината на Тредгуд и че го занесла в кафенето.

Още скърбим за поминалия наскоро Уил Роджърс. Всички много го обичахме и се чудим кой ли би могъл да замени любимия ни Доктор Ябълков сок. Колко от нас помнят онези щастливи вечери в кафенето, когато го слушахме по радиото? В тези трудни времена той ни караше за малко да забравим проблемите си и да се посмеем. Поднасяме съболезнования на съпругата и децата му, а Сипси ще им прати един от пайовете си с орехи, тъй че минете през пощата, за да подпишете картичката, която ще прикачим към него.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

16 февруари 1986

Ивлин бе донесла кутия с различни видове курабийки с надеждата да разведри свекърва си, но Старата мама заяви, че не ги иска, и Ивлин ги занесе на госпожа Тредгуд, която много им се зарадва.

— Мога да ям джинджифилови и ванилови курабийки по цял ден! А ти?

Ивлин, за съжаление, трябваше да се съгласи с кимване.

Госпожа Тредгуд задъвка една курабийка, сведе очи към пода и почна…

— Знаеш ли, Ивлин? Мразя този линолеум. Тук всички подове са настлани с грозен сив линолеум. Не е ли по-добре като е пълно със стари хора, които ходят по пантофи и са склонни да се подхлъзват и да си чупят костите, да застелят подовете с нещо по-меко? В дневната вкъщи си имам черга. Накарах Норис да занесе черните ми обувки с връзки на обущаря, за да им сложат нови гумени подметки, и като ги обуя сутрин, не ги свалям, докато не си легна вечер. Нямам намерение да си чупя костите. Счупиш ли си тазобедрената кост, си пътник.

Старците тук са по леглата най-късно в седем и половина или в осем. Аз не съм свикнала да заспивам толкова рано. Не си лягах, преди влакът в десет и двайсет за Атланта да мине покрай къщи. Е, сега си лягам в осем и гася лампата, за да не преча на госпожа Отис, но не мога да заспя, докато не чуя свирката на влака в десет и двайсет. Чува се из целия град. А може и просто да си въобразявам, няма значение, но докато не я чуя, не заспивам.

Добре че обичам влаковете, защото Уисъл Стоп винаги си е бил железопътна гара, а Траутвил бе само няколко бараки и една стара черква — Примитивистката баптистка църква на връх Сион, където ходеха Сипси и останалите чернокожи.

Железопътните релси минават покрай къщата ми. Ако имам въдица, мога да докосвам влаковете с нея — толкова близо минават. Та през последните петдесет години седях на верандата и гледах как влаковете минават един след друг, и така и не ми омръзна. Също като енота, дето миеше бисквитките. Най-много обичам да ги гледам вечер. Вагон-ресторантът ми е любим. Сега в него има само снекбар, където хората пият бира и пушат цигари, но преди да спрат добрите влакове, експресът от Ню Йорк за Ню Орлиънс в осем без двайсет минаваше покрай къщи точно по времето за вечеря. О, да можеше само да го видиш — чернокожите келнери, издокарани с колосани бели сака и черни кожени папийонки, изящните съдове и сребърните чайници, както и свежа роза и зеленина на всяка маса. По масите имаше и малки лампи с абажури.

Разбира се, в онези времена жените се обличаха с най-хубавите си рокли, носеха шапки и кожи, а мъжете изглеждаха прекрасно със сините си костюми. Експресът за Ню Орлинъс имаше малки венециански щори на всеки прозорец. А във вагон-ресторанта можеше да си седиш и да ядеш, докато влакът препуска в нощта. Казвах на Клио, че идеята да пътуваш и да ядеш едновременно много ми се нрави.

Иджи все повтаряше: „Нини, возиш се на влака само заради яденето“. Права беше. Обожавах пържолите, които сервираха, а и никъде пържените яйца с шунка не са така вкусни, както ги правят във влака. Когато експресът спреше в някое градче по пътя, готвачите купуваха от местните хора пресни яйца, шунка и пъстърва. Едно време всички продукти бяха пресни.

Вече почти не готвя… е, от време на време си отварям консерва доматена супа. Не че не обичам вкусните ястия. Напротив. Но сега е трудно да намериш добри готови манджи. Веднъж госпожа Отис ни записа в програмата „Ястия на колела“ към църквата. Но манджите им бяха отвратителни. Може и да идваха на колела, но изобщо не можеха да се сравняват с ястията, които предлагаха във влаковете.

Естествено, да живееш до железопътната линия си има и недостатъци. Чиниите ми непрекъснато се пукаха, дори зеленият сервиз, който спечелих от томбола в киното в Бирмингам по време на Депресията. Спомням си дори коя песен бяха пуснали: „Здравейте“ на Кейт Смит.

Госпожа Тредгуд погледна Ивлин.

— Ти едва ли я помниш, но тя бе известна като Пойната птица на Юга. Голямо дебело момиче с лъчезарен характер. Не си ли съгласна, че дебелите хора са добряци?

Ивлин се усмихна немощно с надеждата това да е вярно, тъй като вече бе наченала второ пакетче бисквити „Лорна Дун“.

— Но не бих заменила влаковете за нищо на света. Какво иначе щях да правя толкова години? По онова време още нямаше телевизия. Опитвах се да отгатна откъде идват хората и накъде пътуват. От време на време, когато Клио успяваше да отдели някой и друг долар, ни взимаше с детето и отивахме с влака чак до Мемфис и обратно. Джаспър, синът на Големия Джордж и Онзел, беше стюард в спалния вагон и се държеше с нас като че ли сме кралят и кралицата на Румъния. Джаспър стана председател на Братството на стюардите на спални вагони. Двамата с брат му Артис се преместиха в Бирмингам още като малки… но Артис влиза в затвора два или три пъти. Интересно как никога не знаеш какво ще излезе от едно дете… Да вземем например момченцето на Рут и Иджи. Живот като неговия би съсипал някои хора, но не и него. Не се знае какво носи човек в сърцето си, докато не бъде подложен на изпитание.

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

16 юни 1936

В мига, в който Иджи чу гласовете навън край релсите, разбра, че някой е пострадал. Погледна през прозореца и видя Биди Луиз Отис да тича към кафенето.

Сипси и Онзел излязоха от кухнята точно когато Биди отвори вратата и извика:

— Момченцето ви го прегази влак!

Сърцето на Иджи за миг спря да бие.

Сипси вдигна ръце към устата си.

— О, Боже, Исусе Христе!

Иджи се обърна към Онзел:

— Дръж Рут тук. — И хукна към железопътната линия.

Когато стигна, видя шестгодишното момченце да лежи по гръб с широко отворени очи, взряно в събралите се хора, които го гледаха ужасени.

Щом я видя, то се усмихна и Иджи почти му отвърна с усмивка, като си мислеше, че всичко е наред, докато не зърна ръката му в локва кръв на цял метър от него.

Големия Джордж, който бе зад кафенето при скарата, дотърча след нея и видя кръвта в същия миг, в който и Иджи. Вдигна момчето и затича колкото краката го държат към дома на д-р Хадли.

Онзел беше запречила вратата на задната стая и не даваше на Рут да излезе.

— Не, госпожо Рут, не ходете там. Да почакаме тук, мила.

Рут бе уплашена и объркана.

— Какво стана? Нещо с детето ли?

Онзел я отведе до дивана, седна до нея и стисна ръцете й като в менгеме.

— Тихо, мила… поседнете тук, всичко ще се оправи.

Рут бе ужасена.

— Какво е станало?

Сипси още беше в кафенето и размахваше пръст към тавана.

— Да не си посмял, Боже… да не смееш да правиш такива неща на госпожа Иджи и госпожа Рут… хич не си го и помисляй! Чуваш ли ме, Боже! Да не си посмял!

Иджи тичаше по петите на Големия Джордж и двамата завикаха към къщата още докато бяха на три пресечки от нея:

— Доктор Хадли! Доктор Хадли!

Жената на лекаря, Маргарет, ги чу и излезе на верандата. Зърна ги тъкмо когато завиваха зад ъгъла и извика на съпруга си:

— Излез веднага! Иджи идва с Бъди-младши!

Д-р Хадли скочи от масата и ги посрещна на тротоара, все още със салфетка в ръка. Когато видя шуртящата от ръката на момчето кръв, хвърли салфетката и каза:

— Качвайте се в колата! Трябва да го закараме в Бирмингам. Ще се наложи кръвопреливане.

И докато тичаше към стария додж, извика на жена си да се обади в болницата и да съобщи, че идват. Маргарет изтича в къщата, а Големия Джордж, целият в кръв, седна на задната седалка с момчето в ръце. Иджи седна отпред и говореше на детето през целия път, разказваше му приказки, за да го успокоява, макар собствените й крака да трепереха.

На входа на спешното отделение ги чакаха медицинска сестра и санитар.

Когато понечиха да влязат, сестрата каза на Иджи:

— Съжалявам, но помощникът ви ще трябва да изчака отвън. Това е болница за бели.

Момчето, което не бе казало и дума досега, не сваляше очи от Големия Джордж, докато го носеха по коридора, но след като завиха зад ъгъла, го изгуби от поглед…

Целият в кръв, Джордж се подпря навън на тухлената стена, хвана се за главата и зачака.

Две пъпчиви момчета минаха покрай него и едното му се озъби:

— Я гледай, поредната чернилка, посечена в сбиване.

Другото се провикна:

— Ей, я отивай в негърската болница!

Приятелят му — без един преден зъб и с кривогледо око — се изплю, намести панталоните си и продължи с нахакана походка по улицата.

„Уиймс Уикли“,

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

24 юни 1936

Трагедия пред кафенето

За съжаление трябва да ви съобщя, че момченцето на Иджи и Рут изгуби ръката си миналата седмица, докато си играело на релсите пред кафенето. Детето тичало покрай влака, подхлъзнало се и паднало на релсите. Влакът се движел с 65 км/ч, каза кондуктор Барни Крос.

Момчето все още е в болницата в Бирмингам и макар да е изгубило много кръв, е добре и скоро ще се прибере у дома.

Заедно с този случай тук в Уисъл Стоп тази година сме изгубили общо едно стъпало, една ръка и един показалец. Както и чернокожия мъж, когото убиха, а това означава само едно — за в бъдеще трябва да сме по-внимателни. Омръзна ни близките ни да губят крайници и разни други неща.

А на мен лично ми омръзна да пиша подобни новини.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

23 февруари 1986

Госпожа Тредгуд похапваше доволно шоколадчето с фъстъчено масло „Рийсис“, което й бе донесла Ивлин, и си спомняше за любимите си отминали времена, когато всички влакове минавали покрай къщата й.

Но нещо, което старицата бе казала миналата седмица, бе заинтригувало Ивлин и любопитството й не й даваше мира.

— Госпожо Тредгуд, не казахте ли, че Рут и Иджи имали син?

— О, да, Чуканчето. Нямаше по-смело момченце от него, дори след като остана без ръка.

— Мили боже, какво му се е случило?

— Падна и един влак му отряза ръката, точно над лакътя. Казваше се Бъди Тредгуд — младши, но започнаха да му викат Чуканчето, защото от ръката му остана само чуканче. С Клио му отидохме на свиждане в болницата и колко смел беше само — не плачеше, не се самосъжаляваше. Но пък Иджи го възпита да е корав и да поема тежки удари. Отиде при един свой приятел, който правеше надгробни паметници, и му поръча малка плоча с надпис:

Тук почива ръката на Бъди-младши.

1929 — 1936 г.

Сбогом, вярна приятелко.

Заби я в полето зад кафенето и когато Бъди-младши се прибра от болницата, го заведе там и решиха да организират погребение на ръката. Всички дойдоха. Децата на Онзел и Големия Джордж — Артис и Джаспър. Уил и Бой и Палавото птиче, както и съседските хлапета. Иджи уреди и един скаут да изсвири погребалния марш на тромпет.

Иджи първа започна да му вика Чуканчето, а Рут много се ядоса и заяви, че било ужасно грубо. Но Иджи каза, че така е най-добре, за да не го наричат с подобни прякори зад гърба му.

Според нея момчето трябвало да приеме факта, че няма ръка, и да не става твърде докачливо на тази тема. И се оказа права, защото не съм виждала толкова сръчен еднорък човек… можеше да играе на топчета, да ходи на лов и за риба, правеше каквото му щукне. Беше и най-добрият стрелец в Уисъл Стоп.

Когато беше малък и в кафенето дойдеше непознат, Иджи го викаше и го караше да разказва една измишльотина, че бил ходил да лови риба в река Уориър, и когато клиентът се увлечеше в историята, Иджи питаше малкия: „Колко голяма беше рибата, Чуканче?“ А той протягаше ръка, както правят старите рибари, и отвръщаше: „Ей толкова“. После двамата се превиваха от смях на израженията на хората, които се опитваха да разберат колко точно дълга е била рибата.

Разбира се, избухваше от време на време като всички момчета. Но единственият път, когато го видях разстроен, бе на една Коледа, когато всички седяхме в кафенето, пиехме кафе и ядяхме плодова торта. Изведнъж той се разрева като луд и започна да троши играчките си. Рут и Иджи се спуснаха в задната стая при него и за нула време Иджи му облече палтото и го изведе навън. Рут, разтревожена, изтича след тях и попита къде отиват, по Иджи отвърна, че нямало значение и че просто щели да се поразходят.

И когато след час се върнаха, Чуканчето отново се смееше весело.

Години по-късно, един ден, докато той косеше тревата на двора ми, го извиках на верандата и му дадох чаша студен чай. Попитах го: „Чуканче, помниш ли онази Коледа, когато побесня и стъпка конструктора, който ти подарихме с Клио?“

Той само се засмя и отвърна: „О, лельо Нини — така ме наричаше, — разбира се, че помня“. „Къде те заведе Иджи тогава?“ А той рече: „А, не мога да ти кажа, лельо Нини. Обещах, че няма да казвам на никого“.

Тъй че не знам къде са ходили, но Иджи явно му е казала нещо, защото момчето повече не се притесняваше, че няма ръка. Стана шампион за 1946 година в Стрелбата по диви пуйки — а знаеш ли колко трудно е да простреляш дива пуйка?

Ивлин отвърна, че не знае.

— Ще ти кажа колко, скъпа. Трябва да уцелиш пуйката точно между очите, а главата й е не по-голяма от юмрука ми! На това му викам аз точен изстрел! Дори се занимаваше с най-различни спортове… не се остави ръката да го спре… И колко беше мил. По-сладко момче не съм виждала.

Рут, разбира се, бе добра майка и той я обожаваше, както и всички ние. Но Чуканчето и Иджи имаха специална връзка. Излизаха на лов или за риба сами. Мисля, че просто се радваха на компанията си повече отколкото на компанията на който и да било друг.

Спомням си как веднъж Чуканчето пъхна парче орехов пай в джоба на новите си панталони и ги съсипа. Рут се разфуча, но Иджи се запревива от смях. Тя обаче можеше и да е строга с него. Хвърли го в реката, когато бе петгодишен, и го научи да плува. Но едно ще ти кажа, Чуканчето никога не отговаряше на майка си, както правят някои момчета. Поне когато Иджи беше наблизо. Той уважаваше майка си, за разлика от Артис, сина на Онзел. Виж, това момче бе непоправимо.

— Сигурно — отвърна Ивлин и забеляза, че госпожа Тредгуд е облякла дрехите си наопаки.

Уисъл Стоп, Алабама

Коледа 1937

Всички хлапета в града се бяха снабдили с тапешници за Коледа и повечето се събраха в задния двор на д-р Хадли за масова престрелка. Цялата градина миришеше на сяра от изстрелите, които трещяха в студения въздух цял следобед. Всички вече бяха умрели по над сто пъти. Бум! Бум! Бум! Мъртъв си!

Бум! Бум!

— Ох! Уцели ме!… Аааа!

Осемгодишният Дуейн Килгор се хвана за гърдите, падна на земята и умира цели три минути. След последния гърч най-накрая скочи, разопакова поредната червена лента и презареди трескаво оръжието си.

Тредгуд Чуканчето пристигна последен за престрелката, тъй като тъкмо бе приключил коледния обяд в кафенето със семейството си и Смоуки Самотника. Втурна се в двора тъкмо навреме, защото всички бяха заредили оръжията и се готвеха да започнат нов рунд. Той изтича зад едно дърво и се прицели във Върнън Хадли. Бум! Бум!

Пук! Пук! Пук!… Върнън изскочи иззад храста, където се криеше, и извика:

— Не уцели, загубеняко!

Чуканчето, който бе изстрелял всичките си капси, се опитваше да презареди, когато по-големият с няколко години Боби Лий Скрогинс изтича до него и започна да стреля.

Пук! Пук! Пук!… Бум! Бум! Бум!

— Уцелих те!

И преди да се усети, Чуканчето беше мъртъв… Но реши да играе. Презареждаше отново и отново, за да го убият за пореден път.

Пеги Хадли, по-малката сестра на Върнън и съученичка на Чуканчето, излезе, опакована в новото си кафяво палто и с новата си кукла в ръце, и седна на задните стълби, за да гледа. Изведнъж на Чуканчето вече не му струваше толкова забавно да го убиват отново и отново и отчаяно започна да се опитва да уцели поне едно от другите момчета, но те бяха прекалено много и той не успяваше да презареди достатъчно бързо, за да се защити.

Бум! Бум! Бум!… Отново го убиха! Но той не се отказваше. Направи отчаян опит да изтича зад големия дъб по средата на двора, откъдето можеше да се показва за миг, да стреля и пак да се скрие. Вече бе убил Дуейн с един късметлийски изстрел и се целеше във Върнън, когато Боби Лий изскочи зад купчина тухли… Чуканчето се обърна, но твърде късно.

Боби Лий бе насочил към него два пистолета и започна да гърми.

Бум! Бум! Бум! Бум! Бум! Бум! Бум! Бум! Бум!

Боби Лий извика:

— Мъртъв си! Двойно мъртъв! Умри!

Чуканчето нямаше друг избор, освен да умре пред Пеги.

Смъртта му бе бърза и тиха, след което той стана и заяви:

— Ще се прибера до къщи за още капси. Връщам се след малко.

Имаше предостатъчно капси, но му се искаше да умре наистина. Пеги бе гледала как го убиват отново и отново.

След като момчето си тръгна. Пеги стана и извика на брат си:

— Не играете честно. Горкото Чуканче има само една ръка и това не е често ще те изпортя на мама, Върнън!

Чуканчето се втурна в задната стая на кафенето и хвърли пистолета си на пода, след което ритна електрическото влакче в стената, ядосан и разплакан. Когато Рут и Иджи влязоха при него, той тъпчеше конструктора и вече го бе смазал. Щом ги видя, се развика през сълзи:

— Не мога да правя нищо без нея. — И започна да удря чуканчето на липсващата си ръка.

Рут го сграбчи.

— Какво ти става, миличък? Какво се е случило?

— Всички, освен мен, стреляха с по два пистолета! Не мога да ги победя, убиваха ме цял следобед!

— Кой?

— Дуейн, Върнън и Боби Лий Скрогинс.

Рут промълви съкрушено:

— О, скъпи…

Знаеше, че този момент все някога ще настъпи, но сега, когато денят най-сетне бе дошъл, не знаеше какво да каже. Как да обясни на едно седемгодишно дете, че всичко ще се оправи? Обърна се към Иджи за помощ.

Иджи гледа Чуканчето известно време, след което взе палтото си, вдигна момчето от леглото, облече му якето и го изведе при колата.

— Я ела с мен, господинчо.

— Къде отиваме.

— Няма значение.

Чуканчето седеше смълчан, докато Иджи караше по пътя покрай реката. Когато стигнаха до табела с надпис Риболовен къмпинг „Колелото на каруцата“, тя зави. След малко спряха пред порта, изработена от две големи бели колела от каруца.

Иджи слезе и я отвори, след което продължи с колата до една барака досами реката, натисна клаксона и след минутка им отвори червенокоса жена.

Иджи каза на Чуканчето да стои в колата, слезе и отиде при жената. Кучето на прага полудя от радост, заподскача и заджафка явно доволно да я види.

Иджи поговори няколко минути, жената влезе за момент вътре и когато се върна, даде на Иджи гумена топка. Щом отвори вътрешната врата с мрежа против комари, кучето се стрелна навън и така се затъркаля около Иджи, че сякаш всеки миг щеше да се пръсне от радост. Иджи слезе от верандата и каза:

— Хайде, Лейди! — И хвърли топката високо. Малкият бял териер скочи поне на метър и двайсет и хвана топката във въздуха, след което изтича при Иджи и й я подаде. Иджи метна топката в стената на бараката и Лейди отново скочи и я улови.

И чак тогава Чуканчето забеляза, че кученцето има само три крака.

Териерът скача и тича след топката поне десет минути, без нито веднъж да изгуби равновесие. След известно време Иджи го прибра вътре и се сбогува с червенокосата жена.

После се качи в колата, подкара по един тесен път и спря до реката.

— Чуканче, ще те питам нещо.

— Да, госпожо.

— Как ти се видя кучето? Забавляваше ли се?

— Да, госпожо.

— Според теб радва ли се на живота?

— Да.

— Да ти се стори, че се самосъжалява?

— Не.

— Ти си ми син и те обичам безрезервно. Знаеш това, нали?

— Да, госпожо.

— Но да ти кажа, Чуканче, хич не ми се ще да си мисля, че имаш по-малко мозък от горкото глупаво кученце.

Момчето заби поглед в пода на колата.

— Да, госпожо.

— Тъй че не искам повече да чувам какво можеш и какво не можеш, ясно ли е?

— Да.

Иджи отвори жабката и извади бутилка уиски „Зелената река“.

— Освен това с чичо ти Джулиан другата седмица ще те изведем да стреляме с истинска пушка.

— Наистина ли?

— Наистина. — Тя отвори бутилката и отпи. — Ще те направим най-добрия стрелец в щата и никой няма да смее да вдигне оръжие срещу теб… На, пий.

— Наистина? — Чуканчето се ококори.

— Да. Но не казвай на майка си. Онези момчета ще съжаляват, че изобщо са се родили.

Чуканчето отпи от бутилката, опита се да се престори, че течността няма вкус на запален бензин, след което попита:

— Коя беше онази жена?

— Моя приятелка.

— Идвала си тук и преди, нали?

— Да, няколко пъти. Но не казвай на майка си.

— Добре.

Бирмингам, Алабама

(Слагтаун)

30 декември 1934

Онзел повтаряше на сина си Артис до втръсване, че не му позволява да ходи в Бирмингам, но въпреки това тази вечер той отиде.

Скочи от товарния влак, който пристигна на гарата към осем часа, и когато влезе в чакалнята, зяпна възхитено.

Гарата бе колкото гарите в Уисъл Стоп и Траутвил заедно, с дълги редици махагонови пейки и пъстри плочки по пода и стените.

Ваксаджии… Щанд за сандвичи… Павилион за пури… Фризьорски салон… Списания… Бръснар… Понички и бонбони… Цигари… Бар… Кафене… Книжарница… Гладачница. Сувенири… Безалкохолни напитки… Сладолед…

Гарата бе истински град, гъмжащ от носачи, портиери и пътници, събрани под висок двайсет метра стъклен купол. Всичко това бе смайващо за седемнайсетгодишното момче, което за пръв път излизаше от Уисъл Стоп. На Артис му се стори, че е видял целия свят, събран в тази едничка сграда, и той се затътри замаян към вратата.

И видя най-голямата електрическа светлинна табела на света — висока колкото двайсететажна сграда и с хиляди златни крушки, които сияеха на фона на черното небе: „Добре дошли в Бирмингам… Вълшебният град…“

А градът наистина бе вълшебен; бе провъзгласен за „най-бързо разгащващия се град на Юга“. Дори Питсбърг още го наричаха Бирмингам на Севера… Бирмингам с извисяващите се небостъргачи и стоманолеярни, които осветяваха небето в червено и лилаво, с оживените си улици, гъмжащи от стотици автомобили и трамваи, които пъплеха напред-назад ден и нощ.

Артис вървеше по улицата като в транс. Мина покрай „Сейнт Клеър“ (Най-модерният хотел в Бирмингам), кафене „Ел&Ен“ и хотел „Терминал“. Надзърна през венецианските щори на едно кафене, видя множество бели мъже да се наслаждават на специалитетите за деня и разбра, че мястото му не е тук. Продължи покрай ресторант „Ред Топ“, мина по Надлеза на дъгата, покрай кафене „Мелба“ и сякаш някакъв примитивен инстинкт го отведе до северната част на Четвърто авеню, където пейзажът изведнъж започна да се променя.

Откри каквото търсеше: тук се намираха дванайсетте пресечки, по-известни като Слагтаун, Харлема на Юга, мястото, за което бе мечтал.

По улицата имаше издокарани двойки, които разговаряха и се смееха на път за някъде, и те сякаш го понесоха със себе си като пенлива вълна. От всяка врата и всеки прозорец се лееше музика. Гласът на Беси Смит се чуваше от един от горните етажи над главата му: „О, безгрижна любов… О, безгрижна любов…“

Джаз и блус се сляха в едно, когато мина покрай кинотеатър „Фролик“, гръмко рекламиран като най-добрия салон за чернокожи на Юга, в който се прожектираха само мюзикъли и комедии.

А хората не спираха да се движат… На следващата пресечка Етел Уотърс пееше и задаваше музикалния въпрос: „С какво заслужих да съм толкова черна и тъжна?“, докато от друга сграда Ма Рейнли викаше „Хей, надзирателю, кажи ми какво сторих?“… А в клуб „Сребърна луна, синя нота“ танцуваха вихрено под звуците на „Танц на лютия пипер“ на Арт Тейтъм.

Артис бе тук — в Слагтаун в събота вечер, — а само през един квартал белите в Бирмингам дори не подозираха за съществуването на това екзотично, вълшебно място. Слагтаун, където прислужницата в богаташка къща на Хайланд Авеню можеше да е кралицата на квартала тази вечер, а носачите и ваксаджиите водеха модното ревю след падането на мрака. Всички те бяха тук, с пригладени назад лъскави черни коси и златни зъби, които проблясваха под многоцветните лампи и сияйните табели. Тълпата от черни, мургави, кафяви, мулати, червени и хора със смесена кръв увлече Артис по улицата; всички бяха със зелени и лилави костюми, с двуцветни обувки в жълто и бежово и тънки вратовръзки на червени и бели райета, а дамите сияеха с устни в червено и оранжево, бяха заметнати с рижави лисичи кожи и поклащаха елегантно бедра на обувките си на висок ток…

Пред очите му примигваха надписи: „Билярдна зала за господа“, „Грил Сейнт Джеймс“, ресторант „Синият рай“, „Школа за красота Алма Мей“… „Театър Немпиън, тук щастието струва само 10 цента“… Две сгради по-надолу през един прозорец видя как двойки танцуват в „Бална зала Черно и кафяво“, а кехлибарените прожектори лениво обхождаха помещението и обливаха хората в светлолилаво. Зави зад ъгъла, носен все по-бързо от тълпата, покрай втора употреба „Облаците на радостта“, кафене „Малката Дилайла“, билярдна зала „Пандора“ и коктейлбар „Стълба към звездите“, покрай кино „Пасттайм“, в което тази седмица даваха „Една Мей Харис в представление само за чернокожи“. В съседство в театър „Гранд“ щяха да пеят Мери Марбъл и групата Литъл Чипс. Артис продължи покрай кафе „Малкият Савой“, после покрай още танцуващи двойки, чиито силуети се очертаваха на фона на прозорците на бална зала „Дикси Карлтън“ с голямата въртяща се топка на тавана, която хвърляше отблясъци из цялото помещение. Танцуващите фокстрот вътре не забелязваха чернокожото момче с гащеризон, зяпнало от почуда, омаяно от закусвалня „Работната пчеличка“, която предлагаше „Гофрети, печени на електрически тиган, Горещи кексчета по всяко време на денонощието, Любимите ви сандвичи на тостер и най-доброто кафе в града, Хотдог за 5 цента, Домашно чили, Хамбургери, Сандвичи със свинско, шунка и сирене за десет цента…“, Застрахователна компания „Виола Кръмбли Отвъд дъгата“, която се занимаваше със застраховки за погребения и на витрината имаше табела, която приканваше евентуалните клиенти „запазете си парцел, докато сте млади“, следваше хотел „Делукс — Стаи за господа“.

Близо до клуб „Казино“ една едрогърда красавица зад Артис, блестяща в царевичножълта сатенена рокля и с лимоненожълт пухкав шал, изписка и замахна с дамската си чанта към пъргав господин, но не уцели. Господинът се засмя и Артис също се засмя, след което продължи по улицата заедно с тълпата, наясно, че вече си е у дома.

Новините от Слагтаун Флотсам&Джетсам

(Вестникът за чернокожи на Бирмингам — списван от господин Милтън Джеймс)

6 май 1937

Господин Артис О. Пийви бе приет в университетската болница късно в събота вечерта с многобройни травми, получени при опит да отвори особено скъпа бутилка вино, каза неизвестната дама, която го придружаваше; марката и годината на реколтата не се съобщават.

Въобразявам ли си, или наистина видях госпожица Айда Дозиър в късния трамвай онази вечер, запътила се към „Тъксидо Джанкшън“ в Енсли за няколко танца с Бърни Ъпшоу, след което обаче я зърнах да си тръгва в колата на господин Дж. Т. Уилямс?

Сигурно във всяка от популярните музикални групи в страната има поне по две-три момчета от Бирмингам, благодарение на музикалното майсторство на обичания професор Фес Уейтли. Добре сме приети на музикалната сцена. Не забравяйте, че старият ни приятел Каб Калоуей скоро ще озари с присъствието си вълшебния ни град.

Програмата на „Фролик“ тази седмица е чудесна:

Понеделник — Четвъртък:

Тромпетистът Ърскин Хокинс „Гавриил на ХХ в.“

В „Лютите Шунки“

Също така: Спортен кинопреглед за чернокожи

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

2 март 1986

Докато ядеше ванилов сладолед с дървена лъжичка, госпожа Тредгуд разказваше на Ивлин за Голямата депресия…

— Много хора умряха от едно или друго. Тежки времена. Особено за чернокожите, които поначало си бяха бедни. Сипси разправяше, че в Траутвил хората щели да умрат от измръзване или глад, ако не бил Бил Железничаря.

Ивлин не бе чувала това име.

— Кой е Бил Железничаря?

Госпожа Тредгуд, изглежда, се изненада.

— Не съм ли ти разказвала за него?

— Мисля, че не.

— Той беше прочут бандит. Казват, че бил чернокож, промъквал се нощем във влаковете и хвърлял храна и въглища от товарните вагони с държавни провизии, а чернокожите, които живееха покрай релсите, идваха да вземат продуктите призори и бързо тичаха да се приберат. Май така и не го заловиха… не се разбра кой е точно… Грейди Килгор, приятел на Иджи и железопътен полицай, идваше в кафенето всеки ден, а Иджи му казваше през смях: „Чух, че Бил Железничаря още е на свобода. Защо още не сте го хванали, момчета?“ Грейди страшно се — ядосваше. Слагаха по двайсет души допълнителна охрана във влаковете и предлагаха доживотна безплатна карта за линиите на „Ел&Ен“ в замяна на информация за бандита, но никой не каза нищо. Иджи го спукваше от подигравки по този въпрос!

Но иначе бяха добри приятели. Грейди членуваше в Клуба на киселата краставичка…

— Моля?

Госпожа Тредгуд се разсмя.

— Клубът на киселата краставичка бе една от налудничавите идеи на Иджи, Грейди и Джак Бътс.

— Що за клуб е бил?

— Разправяха, че е клуб за социални сбирки, но всъщност се събираха само няколко от непрокопсаните приятели на Иджи — няколко железничари. Ева Бейтс и Смоуки Самотника. Единственото, което правеха, бе да се наливат с уиски и да си разказват измишльотини. Гледат те право в очите и те лъжат дори когато истината ще им е от по-голяма полза… Как само се забавляваха, като си измисляха разни налудничави истории! Веднъж Рут тъкмо се бе прибрала от църква, а Иджи седеше с приятелите си на масата и рече: „Рут, съжалявам, но докато те нямаше, Чуканчето глътна един куршум 22-ри калибър“. И понеже Рут се притесни, й каза: „Не се тревожи де, нищо му няма. Заведох го при доктор Хадли и той му даде половин бутилка рициново масло и рече, че мога да го прибера у дома, само да не го насочвам към хора“.

Ивлин се засмя, а госпожа Тредгуд продължи:

— Ясно ти е, че Рут не бе много очарована от клуба. Иджи обаче не се отказваше от него и често свикваше тайни събрания. Клио разправяше, че на тайните събрания всъщност играели покер. Но каза и че клубът вършел добри дела, само че отричат, ако ги попиташ. Не харесваха баптисткия свещеник, отец Скрогинс, защото беше въздържател и всеки път, когато някой окаян глупак ги попиташе откъде може да си купи уиски или стръв за риболов, го пращаха в дома му. Направо го побъркваха.

— Сипси бе единственият чернокож член на клуба, защото по нищо не им отстъпваше в лъжите — продължи госпожа Тредгуд. — Веднъж им разказа за някаква жена, на която акуширала, но раждането било трудно и бебето не искало да излезе. Сипси й дала супена лъжица енфие и жената кихнала толкова силно, че изстреляла бебето чак в другата стая…

— О, не! — възкликна Ивлин.

— О, да! После им каза, че докато приятелката й Лизи от Траутвил била бременна, непрекъснато й се ядяла кола. Нагъвала я с шепи направо от кутията и когато се родило бебето, било бяло като сняг и твърдо като колосан чаршаф…

— О, боже!

— Но да ти кажа, Ивлин, това може и да е вярно. Със сигурност знам, че някои чернокожи жени ядяха глина направо от земята.

— Не го вярвам.

— Е, скъпа, така съм чувала. Или пък беше тебешир? Все забравям кое от двете. Но със сигурност ядяха или глина, или тебешир.

Ивлин поклати глава и се усмихна на приятелката си.

— Много сте забавна, госпожо Тредгуд.

Старицата се замисли и отвърна доволно:

— Да, май наистина съм забавна.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

1 декември 1939

Сняг в Уисъл Стоп

Каква радост — заваля истински сняг! Миналата седмица Уисъл Стоп заприлича на Северния полюс. Има ли нещо по-красиво от зеленика, покрита със сняг? Мисля, че няма, но слава богу, тук вали само веднъж на десет години. Половинката ми, който си мисли, че може да шофира при всякакви атмосферни условия, бе твърдо решен да повози старите си ловни кучета и се подхлъзнал в канавка на Първа улица. Тъй че ако видите дребна женица, която моли този и онзи да я откара тук или там, докато ремонтират колата, да знаете, че съм аз.

Да, половинката ми е същият човек, който излезе с колата в онази градушка с ледени късове колкото бейзболни топки, след което трябваха три седмици, за да се смени предното стъкло. Същият онзи, който бе ударен от гръм, докато ловеше риба с лодка на реката. Така че следващия път при лошо време, ако видите Уилбър, го пратете у дома и ще го заключа в килера. Страхувам се, че в кърпа му е вързано да го отнесе някое торнадо… тогава с кого ще се карам?

Чух слухове, че Бил Железничаря ограбил пет влака за една седмица. Срещнах Гладис Килгор във фризьорския салон и тя ми каза, че съпругът й, Грейди, който работи в железницата, е побеснял от яд.

Между другото, ако Бил Железничаря чете в момента, да вземе да хвърли от влака някоя нова кола, преди Грейди да го хване… Крайно се нуждая от нова кола!

Дот Уиймс

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

1 декември 1938

Слънцето тъкмо се бе издигнало зад кафенето, когато Иджи разтърси Чуканчето и извика:

— Ставай! Ела да видиш! — И го замъкна до прозореца.

Цялото поле беше бяло.

Момчето зяпна.

— Какво е това?

— Сняг — засмя се Иджи.

— Наистина ли?

— Да.

Момчето вече беше в трети клас, но за пръв път в живота си виждаше сняг.

Рут дойде при тях по нощница и погледна навън също толкова изненадано.

Тримата бързо се облякоха и след пет минути вече бяха на двора. Снегът бе само пет сантиметра, но те се въргаляха в него и правеха снежни топки. Из целия град се отваряха врати и се носеха въодушевени детски възгласи. До седем часа онази сутрин Чуканчето и Иджи вече бяха направили нисък и дебел снежен човек, а Рут им приготви снежен сладолед с мляко и захар.

Иджи реши да изпрати Чуканчето до училище и докато вървяха покрай железопътната линия, виждаха само белота, простираща се докъдето стига погледът. Чуканчето така подскачаше от радост, че на два пъти падна. Иджи реши да му разкаже някоя история, за да го успокои.

— Казвала ли съм ти за онзи случай, когато със Смоуки играхме покер с Железния Сам Прасето?

— Не. Кой е Железния Сам Прасето?

— Да не искаш да кажеш, че никога не си чувал за Железния Сам, най-жестокия играч на покер в Алабама?

— Не съм.

— Значи със Смоуки участвахме в среднощна игра в Гейт Сити и аз започнах да печеля. Печелех всички раздавания повече от час, а Сам Прасето се нервираше все повече и повече. Но какво да направя? Не можех да се откажа, след като печелех — не е редно. А колкото повече печелех, толкова повече се ядосваше той и съвсем скоро така побесня, че тупна пистолета си на масата и заяви, че ще застреля следващия, който му даде лоши карти.

Чуканчето вече бе изцяло погълнат от историята.

— И чий ред бе да раздава?

— По ирония бе забравил, че е негов ред, и що да видиш? Даде си две двойки. Тъй че просто взе пистолета и се гръмна, както си седеше на масата… държеше на думата си, сериозно.

— Еха! Ти видя ли картите?

— Разбира се. Две двойки си бяха.

Докато обмисляше чутото, Чуканчето забеляза нещо да стърчи от снега до релсите, изтича до него и го вдигна.

— Виж, лельо Иджи, консерва кисело зеле. Дори не е отворена!

И тогава момчето осъзна нещо и се стъписа. Вдигна консервата със страхопочитание и прошепна:

— Лельо Иджи, обзалагам се, че тази консерва е от продуктите, които Бил Железничаря хвърля от влаковете. Какво мислиш?

Иджи огледа кутията.

— Възможно е, напълно е възможно. Но я върни на мястото й, за да я намерят хората, за които е предназначена.

Чуканчето сложи консервата в снега точно на мястото, от което я бе взел, сякаш бе свещена реликва.

— Еха!

За пръв път виждаше сняг, а сега бе намерил и консерва, вероятно хвърлена от Бил Железничаря. Страхотно продължиха напред и след няколко минути Чуканчето попита:

— Бил Железничаря е най-смелият човек на света, нали, лельо Иджи?

— Смел е, да.

— Но не мислиш, че е най-смелият човек, така ли?

Иджи се замисли.

— Не е най-смелият, когото познавам. Един от най-смелите е, но не и най-смелият.

Чуканчето се озадачи.

— Че кой е по-смел от Бил Железничаря?

— Големия Джордж.

— Нашият Джордж ли?

— Да.

— Какво е направил?

— Ами, първо, аз нямаше да съм тук, ако не беше той.

— Искаш да кажеш, че нямаше да си тук днес ли?

— Не, искам да кажа, че изобщо нямаше да съм жива. Щяха да ме изядат прасетата.

— Сериозно ли?

— Да. Когато бях на две или три годинки, с Бъди и Джулиан се мотаехме около кочината и аз се покатерих на оградата и паднах презглава право при прасетата.

— Наистина ли?

— Да. И те се спуснаха към мен, нали знаеш, че ядат всичко… а особено обичат малки деца.

— Сериозно?

— Да. Както и да е, аз веднага скочих и побягнах, но се спънах и паднах и те за малко да ме изядат, обаче Големия Джордж ме видя, скочи в кочината и започна да ги разбутва. Става въпрос за сто и петдесет килограмови прасета. Джордж ги грабваше и ги мяташе настрани все едно бяха чували с картофи. Успя да ги задържи далеч от мен, докато Бъди пропълзя под оградата и ме измъкна.

— Наистина ли!

— Наистина. Нали си виждал белезите по ръцете на Големия Джордж?

— Да.

— От зъбите на онези прасета са. Но Големия Джордж не каза и думичка на татко, защото знаеше, че татко ще убие Бъди, задето ме е завел при кочината.

— Не знаех.

— Знам.

— Еха! А познаваш ли други смели хора? Когато чичо Джулиан застреля онзи елен миналата седмица, прояви голяма смелост.

— Има различни видове смелост — отвърна Иджи. — Не е нужно да си смел, за да застреляш голямо глупаво животно.

— Тогава кои други смели хора познаваш, освен Големия Джордж?

— Хм, да видим — замисли се Иджи. — Трябва да призная, че майка ти е от най-смелите хора, които познавам.

— Мама ли?

— Да, майка ти.

— Не ти вярвам. Тя се страхува от всичко, дори от буболечки. Какво смело е направила?

— Веднъж направи нещо заради мен.

— Какво?

— Няма значение. Ти ме попита кои смели хора познавам и аз ти отговорих. Майка ти и Големия Джордж.

— Истината ли казваш?

— Самата истина.

Чуканчето се слиса.

— Ами, аз ще бъда…

— Точно така. И искам винаги да помниш още нещо. На света има удивителни същества, които са около нас и се представят за хора. Никога не го забравяй, синко. Чу ли ме?

Чуканчето я погледна искрено и отвърна:

— Няма да го забравя, обещавам.

Продължиха да вървят покрай релсите. Един червен кардинал излетя от заснежено дърво и прелетя като комета над белия хоризонт.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

9 март 1986

Преди, през безкрайно дългите черни нощи, в които Ивлин бе лежала, обляна в пот от страх и видения за смърт, тръбички и тумори, й се бе искало да извика за помощ спящия до нея Ед. Но просто продължаваше да си лежи в мрачната бездна на собственото си нещастие до сутринта.

Напоследък, за да не мисли как ще дръпне спусъка на студения пистолет, затваряше очи и се опитваше да чуе гласа на госпожа Тредгуд, дишаше дълбоко, съсредоточаваше се и скоро си представяше, че е в Уисъл Стоп. Виждаше се как върви по улицата и влиза във фризьорския салон на Опал и дори усеща как мият косата й с топла вода, която постепенно става все по-студена. След като й направят прическа, се отбива при Дот Уиймс в пощата, после отива в кафенето, където вижда всички съвсем ясно — Чуканчето, Рут и Иджи. Поръчва си обяд, а Уилбър Уиймс и Грейди Килгор й махат от съседната маса. Сипси и Онзел й се усмихват, а от кухнята се разнася песен от радиото. Всички я питат как е, слънцето винаги блести ярко и бъдещето винаги е светло… Напоследък спеше все повече и мислеше за пистолети все по-рядко…

Тази сутрин, когато се събуди, Ивлин осъзна, че всъщност чака с нетърпение посещението в старческия дом. Историите за кафенето и Уисъл Стоп от последните седмици й се струваха по-реални от живота й с Ед в Бирмингам.

Когато пристигна в салона, приятелката й, както обикновено, бе в добро настроение и се зарадва на шоколада с бадеми „Хърши“, който специално си бе поръчала.

Докато похапваше от него, госпожа Тредгуд размишляваше за някакъв скитник от онези времена.

— Боже, чудя се какво ли е станало със Смоуки Самотника. Нямам представа къде е сега, сигурно е умрял.

Спомням си първия път, когато дойде в кафенето. Ядях пържени зелени домати, а той почука на задната врата да проси храна. Иджи влезе в кухнята и след малко се върна с бедния човечец и му каза да се умие в тоалетната, докато тя му направи нещо за ядене. Когато отиде да му приготви храната, каза, че това бил най-самотният тип, който била виждала. Скитникът каза, че се казвал Смоуки Филипс, но Иджи го кръсти Смоуки Самотника и след това всеки път, когато го видеше да се задава по пътя, казваше: „Смоуки Самотника пристига“.

Горкичкият, мисля, че нямаше семейство, и Рут и Иджи го съжалиха, защото си беше жив умрял, и му позволиха да остане в старата барака зад кафенето. От време на време не го свърташе и изчезваше да се скита, по два-три пъти годишно, но рано или късно се връщаше, обикновено пиян и изтощен, отиваше в бараката и спеше дълго. През живота си не бе притежавал нищо. Имаше само нож, вилица и отварачка за консерви, държеше ги в хастара на шапката си. Разправяше, че не му се мъкне багаж. Струва ми се, че онази барака бе единственият дом, който някога е имал, а ако не бяха Рут и Иджи, сигурно щеше умре от глад.

Но мисля, че винаги се връщаше, защото беше влюбен в Рут. Така и не си призна, но си личеше от начина, по който я гледаше.

Да ти кажа, много съм благодарна, че Клио си отиде пръв. Изглежда, мъжът не може да живее без жена си. Затова повечето умират много бързо след съпругите си. Просто не знаят какво да правят без тях. Жалко наистина… да вземем например стария Дънауей тук в дома. Жена му почина само преди месец, а той вече започна да задиря другите жени и затова го тъпчат успокоителни — за да го успокоят. Мисли се за някакъв Ромео представяш ли си? А да го видиш само как изглежда. Прилича на стар пуяк с големи клепнали уши. Но коя съм аз, че да съдя. Както и да изглежда човек, винаги ще се намери някой, който го мисли за най-големия красавец на света. Значи може и да си хване някоя от бабите…

Улица „Уест Мадисън“

Чикаго, Илинойс

3 декември 1938

Улица „Уест Мадисън“ в Чикаго не се различава по нищо от улица „Прат“ в Балтимор, улица „Саут Мейн“ в Лос Анджелис и Трета улица в Сан Франциско — на нея има евангелистки църкви, евтини пансиони и хотели, магазини за дрехи втора употреба, кухни за бедни, заложни къщи, магазини за алкохол и складове, които гъмжат от, както ги наричат снизходително, „разочаровани мъже“.

Единственото, по което тази година в Чикаго се различаваше от всички други, бе, че Смоуки Самотника, който обикновено пътуваше сам, си бе намерил приятел. На практика хлапе, но пък си беше компания. Бяха се запознали преди месец в Мичиган.

Момчето беше хубаво, със свежо лице, и носеше тънък сиво-син пуловер върху избеляла кафява риза и одърпани кафяви панталони, а кожата му бе мека като бебешко дупе. Още с жълто покрай устата, хлапето си бе навлякло големи неприятности в Детройт, където някакви мъже се опитали да го изнасилят, и бе помолило Смоуки да попътува с него известно време.

Смоуки му каза онова, което един възрастен мъж някога бе казал на него: „Прибирай се у дома, малкият, докато още можеш. Не ти трябва този живот, защото изпикаеш ли се веднъж от движещ се вагон, няма връщане назад“.

Това обаче не оказа никакво въздействие, както някога не бе спряло и самия него, тъй че Смоуки реши да позволи на момчето да пътува с него.

Хлапето беше забавно. За малко да си смъкне панталоните, докато ровеше в джобовете си с надеждата да намери изостанала монета от десет цента. Искаше да гледа как Сали Рант изпълнява прословутия си танц под съпровода на „Бели птици на лунна светлина“, както гласеше афишът. Не намери пари, но жената на гишето за билетите го съжали и го пусна да влезе безплатно.

Смоуки успя да изпроси четвърт долар, докато го чакаше да излезе от представлението, и реши да ги похарчи за по една пържола от десет цента от закусвалня „Тайл“. Цял ден не бяха хапвали почти нищо, освен консерва кренвирши и няколко гранясали бисквити. Докато Смоуки пушеше цигара „Лъки Страйк“, която бе намерил в изхвърлена кутия, хлапето излезе от залата. Цялото сияеше.

— О, Смоуки, само да я беше видял! По-красива и изящна жена не съм виждал. Беше като ангел, истински жив ангел, слязъл от небето.

По време на цялата вечеря не спря да говори за нея.

След пържолите не им достигнаха трийсет цента, за да си вземат стая в хотел, така че се отправиха към парка „Грантс“, където се надяваха да поспят в някоя колиба от картон, шперплат и дъски, каквито се намираха тук-там, ако човек имаше късмет. Тази вечер извадиха късмет.

Преди да си легнат, хлапето каза, както всяка друга вечер:

— Разкажи ми за местата, на които си бил, и за нещата, които си видял, Смоуки.

— Нали ти разказах.

— Нищо, разкажи ми пак.

Смоуки му разказа за онзи път в Балтимор, когато бе работил в закусвалня „Уайт Тауър“, която така лъщеше от чистота, че можеше да ядеш направо от черно-белите плочки на пода; и за времето, когато бе работил като миньор в покрайнините на Питсбърг.

— Да знаеш, че много от онези хора биха яли и плъхове, но не мога. Прекалено често съм ги виждал как ти спасяват живота. И мен спасиха веднъж. Плъховете първи надушват газ в мините… Веднъж с един старец копаехме дълбоко в галерията и изведнъж към нас се спуснаха стотици плъхове, препускаха със сто километра в час. Не знаех какво става, но чернокожият старец хвърли кирката и изкрещя: „Бягай!“ Послушах го и това ми спаси живота. Сега като видя плъх, не го закачам. Да, харесвам плъховете.

Момчето, което почти бе заспало, продума:

— А коя е най-гадната работа, която си вършил, Смоуки?

— Най-гадната ли? Хм, да видим… Вършил съм много неща, които един почтен човек не би вършил, но като че ли най-лошата ми работа бе през двайсет и осма в една фабрика за терпентин във Винегар Бенд, щата Алабама. От два месеца ядях само свинско с боб и бях без пукната пара, та всеки петак ми струваше голям като палачинка. Иначе никога нямаше да се хвана там. Единствените бели хора, които работеха там, бяха каджуни, и всички им викаха „терпентинови негри“. Тази работа би убила бял човек; аз издържах само пет дни, а после три седмици повръщах от миризмата — просмуква се в косата, в кожата… Наложи се да си изгоря дрехите…

Изведнъж Смоуки млъкна и се надигна. В мига, в който чу викове и забързани стъпки, разбра, че са от Легиона. През последните няколко месеца Американският легион нападаше скитнически лагери и помиташе всичко по пътя си, защото членовете му бяха твърдо решени да прочистят бездомната паплач от града си.

Така че извика на момчето:

— Ставай! Да се махаме!

И двамата хукнаха заедно с останалите сто двайсет и двама души, отседнали в скитническия лагер през тази нощ. Чуваха се само бягащите стъпки на мъже през гората, събаряне на картонени колиби и удари върху талашит с метални щанги.

Смоуки хукна наляво и щом налетя на гъсти храсти, се скри в тях, защото знаеше, че дробовете му не са издръжливи и не може да избяга от преследвачите. Прилепи се до земята и остана там, докато хайката приключи. Хлапето бягаше бързо и Смоуки щеше да го настигне някъде по пътя.

По-късно се върна в лагера, за да види какво е останало от него. Доскорошното градче от колиби вече представляваше само разхвърляни дъски, талашит и картони, смачкани като палачинки. Той се обърна и понечи да си тръгне, когато чу глас.

— Смоуки?

Хлапето лежеше на пет-шест метра от мястото на колибата, в която се бяха приютили. Изненадан, Смоуки отиде при него.

— Какво стана?

— Знам, че ми каза никога да не си развързвам обувките, но ми стягаха. Спънах се.

— Ранен ли си?

— Мисля, че съм мъртъв.

Смоуки клекна до него и видя, че дясната половина на главата му е размазана. Момчето го погледна.

— Да знаеш, Смоуки… мислех си, че скитосването ще е забавно… ама не е…

После затвори очи и издъхна.

На другия ден Смоуки повика двама познати и погребаха хлапето в гробището за бездомници в покрайнините на Чикаго и Елмо Уилис прочете куплет от страница 301 на малката червена песнопойка на Армията на спасението, която винаги носеше със себе си.

Да се радваме за покойния си другар,

защото ний скърбим, но душата му ликува.

От затвора литна тя на свобода,

от оковите на тялото се отърва.

Така и не бяха научили името му, затова просто направиха надгробна плоча от една щайга и написаха върху нея: ХЛАПЕТО.

Когато другите мъже си тръгнаха, Смоуки остана за няколко минути, за да се сбогува.

— Е, приятелю, поне видя Сали Ранд. Това никак не е малко… После се обърка и тръгна към депото, за да се качи на влак за Алабама. Искаше да се махне от Чикаго; вятърът, брулещ сградите, бе толкова студен, че понякога очите на човек се насълзяваха.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

8 декември 1938

Внимавайте за капсул-детонатори

Кажете на децата си да не играят покрай железопътните депа, където извършват взривни работи. Половинката ми ми каза, че преди няколко дни на път за Нашвил чул за някакъв човек, който по погрешка захапал капсул-детонатор и си отнесъл устните.

Опал рече, че покрай приготовленията за банкета на „Източна звезда“ в магазина е такава лудница, че някой взел по погрешка синьо женско палто. Ако сте вие, върнете го.

Баптистката църква организира надбягване с каруци със слама и Пеги Хадли остана на паркинга по погрешка, но по-късно настигна останалите.

Иджи и Рут зарадваха група деца миналата събота, като ги заведоха в Авъндейл Парк, за да видят Госпожица Фенси — прочутата слоница, обичана от малки и големи. Всички се снимали с Госпожица Фенси и ще си получат снимките, щом ги проявят в дрогерията в четвъртък.

Миналият петък д-р Клио Тредгуд се върна от клиника „Майс“, където бе завел малкия Албърт за изследвания. За съжаление новините, които донесе на Нини, не са добри. Можем само да се надяваме, че лекарите са сгрешили. Клио отново ще е в кабинета си в понеделник.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

15 март 1986

Днес двете седяха, ядяха фъстъковки и си говореха. Или поне госпожа Тредгуд говореше.

— Надявах се да съм си у дома до Великден, но изглежда, няма да стане. На госпожа Отис още й е трудно, но все пак се записа в курса по рисуване и занаяти, който провеждат тук. И свекърва ти го посещава. Джинин рече, че за Великден ще организират лов на яйца и ще поканят ученици да участват. Ще е забавно…

От малка обожавам Великден. Обичам всичко, свързано с този празник. Като деца всяка събота преди Великден боядисвахме яйца в кухнята. Но за боядисването на златното яйце винаги отговаряше мама Тредгуд.

Сутринта в празничния ден си обличахме нови дрехи и обувки от магазина на татко. След църковната служба мама и татко ни качваха на автобуса до Бирмингам, а те през това време криеха по поне двеста яйца в задния двор. Раздаваха и всевъзможни награди — но най-голямата получаваше онзи, който откриеше златното яйце.

Бях на тринайсет, когато го намерих аз. Обикаляхме из двора вече два часа и никой не бе успял да го открие. Аз спрях по средата на градината, за да си поема дъх, и случайно зърнах нещо да блещука под циркуляра. И наистина, оказа се златното яйце, скрито в тревата, сякаш чакаше само мен. Еси Ру позеленя от яд. Искаше тя да го намери, защото този път наградата бе голямо жълто прозрачно яйце, обсипано със златист прашец. А вътре имаше миниатюра на мъничко семейство: майка, баща, две момиченца и куче пред къща, която приличаше на нашата. Гледах яйцето с часове… Какво ли стана с него? Май го продадоха на гаражната разпродажба по време на Първата световна война.

Великден винаги ми е бил щастлив ден. Една година именно на Великден Бог ми съобщи, че ще родя Албърт.

Понякога, като се замисля какви проблеми си имат другите хора, осъзнавам какъв късмет извадих с Клио. И да исках, нямаше да си намеря по-добър съпруг. Не заглеждаше други жени, не пиеше и беше умен. Не се хваля, защото не обичам хвалбите. Това си е самата истина. Просто си беше любознателен, не го правеше нарочно. Винаги, когато имах нужда от помощ с правописа, го питах: „Татенце, как се пише тази или онази дума?“ Клио знаеше как се пише всяка дума. А го биваше и по история. За която и дата да го питаш, винаги я знаеше. И не съм виждала друг човек, който толкова да иска да стане лекар… искаше да е хирург. Знам, че когато татко умря и се наложи да напусне медицинската академия, сърцето му се късаше, но той така и не се оплака, нито веднъж.

И всички го обичаха. Когото и от познатите му да питаш, всички ще ти кажат, че Клио Тредгуд бе най-добрият човек на земята.

Но младите момичета са интересна работа. Искат елегантност, блясък и романтика. Клио беше мълчалив. Не него желаех в началото, но той искаше мен. Каза, че го решил още първата вечер, когато се върнал от колежа и ме видял как помагам на Сипси да реже тестото за бисквитите на голямата метална маса в кухнята.

След което отишъл в салона и заявил на мама и татко Тредгуд: „Ще се оженя за високото момиче, което реже бисквити в кухнята“. Решил го просто за миг. Но пък всички Тредгуд бяха такива. По онова време аз бях на петнайсет и му казах, че изобщо не искам да се женя, защото съм твърде малка. Той отвърна, че следващата година пак ще опита, и когато го направи, аз още не бях готова. Омъжих се за него, когато станах на осемнайсет — и все още не се чувствах готова.

Първо се страхувах, че Клио не е мъжът на живота ми, и плаках на рамото на мама Тредгуд, че май съм се омъжила за неподходящия мъж. Мама ми рече да не се тревожа, защото ще го обикна.

Старицата се обърна към Ивлин:

— Чудя се колко ли хора в крайна сметка се оказват женени не за онези, които поискат, а за онези, които са най-подходящи за тях. Както и да е, сега като си спомня колко щастлив живот имахме с Клио, при мисълта, че имаше опасност да му откажа, направо ме втриса.

Естествено, когато се омъжих за него, бях още млада и зелена. — Тя се изкиска. — Толкова млада и зелена, че не знаех нищо за секса и не бях виждала гол мъж, а това, миличка, може да те уплаши до смърт, ако не си подготвена. Но Клио бе много мил с мен и малко по малко схванах как става работата.

И съвсем честно мога да заявя, че през всичките години на брака ни не си разменихме нито една лоша дума. Той бе всичко за мен — майка, баща, съпруг, учител. Всичко, което би искала жената от един мъж. О, а колко трудно ни бе, когато се налагаше да се разделим. Първо ни раздели войната, а после аз трябваше да се върна у дома при мама, докато Клио учеше за хиропрактор. Всичко постигна сам, без никаква чужда помощ. Не се оплакваше, просто се трудеше. Такъв беше моят Клио.

И през всичките години, когато се опитвахме да заченем деца без успех, той никога не каза и дума, която да ме разстрои, а знам колко много искаше деца. Накрая, когато докторът каза, че имам обърната матка и никога няма да имам деца, Клио просто ме прегърна и каза: „Няма нищо, скъпа, само от теб се нуждая на този свят“. И винаги ме караше да се чувствам така. О, но как само исках да го даря с бебе. Молех се непрекъснато, казвах: „Боже, ако съм съгрешила нещо и ако затова си ме направил ялова, моля те, не карай Клио да страда заради мен“. Тормозех се години наред.

И тогава, един Великден, седях в църквата за неделната служба и докато отец Скрогинс разказваше историята за възкресението на нашия Господ Бог, затворих очи и си помислих колко хубаво би било да мога да вдигна ръце и да се възнеса на небето с Исус, за да донеса едно малко ангелче за Клио. Както се бях замислила дълбоко, през витража нахлу слънчев лъч и ме освети като прожектор. Светлината бе толкова ярка, че ме заслепи, а лъчът не се премести от мен до края на проповедта.

После отец Скрогинс ми каза, че докато говорел, не можел да свали очи от мен, защото косата ми сякаш пламтяла, а аз просто съм сияела. Рече ми: „В неделя несъмнено си избрахте най-подходящото място на скамейките, госпожо Тредгуд“.

И аз веднага разбрах посланието: така Бог ми казваше, че е отговорил на молитвите ми. Алилуя! Исус се възнесе!

Родих Албърт, когато бях на трийсет и две. А Клио Тредгуд беше най-щастливият татко на света. Албърт беше едро бебе, пет килограма и шестстотин грама. По онова време още живеехме в голямата къща и с мен в спалнята бяха мама Тредгуд и Сипси, а Клио чакаше долу в кухнята с всички останали. Рут и Иджи дойдоха от кафенето, а Иджи донесла бутилка уиски и сипвала тайничко от него в чашата с чай на Клио, та да го успокои. Доколкото знам, това е единственият път, в който Клио пи алкохол през живота си. Иджи заяви, че знаела как се чувства брат й. Тя преживя същото, когато Рут роди своето бебе.

Казаха, че когато Сипси подала Албърт на Клио за пръв път, той се разплакал. Чак по-късно разбрахме, че има някакъв проблем.

Забелязахме, че на бебето му е трудно да седи. Опитваше се да се задържи, но винаги се катурваше. А проходи чак на годинка и девет месеца. Водихме го по всякакви доктори из цял Бирмингам, но никой не разбра какво му е. Накрая Клио каза, че май трябва да заведе Албърт в клиниката „Майо“, за да видим дали там ще успеят да направят нещо. Облякох сина си с моряшко костюмче и шапчица, спомням си, че беше студен, влажен януарски ден, и когато с Клио се качиха на влака и потеглиха, малкият Албърт се обърна в ръцете му и ме погледна.

Мъчно ми бе, че заминават. Докато се връщах към къщи, имах чувството, че някой ми е изтръгнал сърцето. Държаха Албърт в клиниката три седмици, правиха му изследване след изследване, а аз се молех всяка минута, докато ги нямаше: „Моля те, Боже, нека на бебето ми да му няма нищо“.

След като се прибраха у дома, първия ден Клио не ми каза и думичка за резултатите от изследванията, а и аз не попитах. Предполагам, че не съм искала изобщо да знам. Той ми донесе най-сладката снимка на света: с Албърт се бяха снимали в кабина с монети, седнали на полумесец на фона на звезди. Още стои на скрина ми и не бих я продала и за милион долара.

Чак след вечеря Клио ме накара да седна на дивана, протегна ръка и каза: „Майко, трябва да си смела“. А на мен сърцето ми сякаш падна в петите. Лекарите открили, че при раждането бебето получило мозъчен кръвоизлив. Попитах го: „Ще умре ли?“, а той отвърна: „Не, скъпа, физически е напълно здрав. Прегледаха го от главата до петите“. При тези думи страшно ми олекна и рекох: „Слава богу!“, но Клио каза: „Чакай малко, скъпа, има и още нещо“. Заявих, че щом детето ми е здраво, друго не ме интересува, но той ме накара пак да седна и рече: „С теб трябва да обсъдим нещо много важно“. И ми обясни как лекарите в клиниката казали, че макар Албърт да е здрав физически и вероятно ще живее дълго, е много възможно умът му да не се развие повече от на четири-петгодишно дете. Казали, че може да си остане дете за цял живот. И че грижите, които се изискват в такива случаи, са твърде големи. Клио каза, че имало специални места, където… Аз го прекъснах по средата на изречението. „Бреме ли? Как може това безценно сладко детенце да е бреме?“ Що за човек би си помислил подобно нещо? От мига, в който се роди, Албърт бе радостта на живота ми. На света нямаше по-чиста душа. И години по-късно, винаги, когато се почувствах потисната, просто поглеждах Албърт. Всеки ден от живота си трябваше да полагам усилия, за да съм добра, а на него това си му бе в душата. През ума му никога не е минавала лоша мисъл. Дори не знаеше какво означава думата „зло“.

Много хора сигурно биха се натъжили, ако имат дете, увредено при раждането, но аз мисля, че Бог го създаде такъв, за да не страда. Той дори не разбра, че по земята има лоши хора. Обичаше всички и всички го обичаха. До дъното на душата си вярвам, че той бе ангел, изпратен ми от Бог, и понякога нямам търпение да ида на небето и да го видя отново. Той беше мой приятел и ми липсва… особено по Великден.

Госпожа Тредгуд сведе поглед към ръцете си.

— Сега, след като, изглежда, ще постоя тук още известно време, си мисля за картината в спалнята у дома, на която една индианска девойка гребе с кану по реката на лунна светлина. Виж, тя е напълно облечена, та ще видя дали Норис може да ми я донесе.

Госпожа Тредгуд извади нещо от кутията с фъстъковките и очите й блеснаха.

— Ивлин, виж! Награда. Миниатюрна кокошчица… от любимите ми! — Старицата вдигна триумфално фигурката, за да я види приятелката й.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

30 декември 1939

Религиозните шевни машини са измама

Мъжът, който дойде в града преди две седмици да продава онези религиозни шевни машини, дето уж те лекували, докато шиеш, бил арестуван в Бирмингам. Изглежда, машините не са внос от Франция, а са произведени в Чатануга, Тенеси, и изобщо не са религиозни. Биди Луиз Отис много се разстрои, защото си мислела, че нейната много облекчава артрита й.

Скаутите от Уисъл Стоп Дюан Глас и Върнън Хадли получиха значките си за заслуги, а Боби Лий Скрогинс премина в по-горната група на орлите-скаути. Капитанът им Джулиан Тредгуд ги заведе на екскурзия до желязната статуя на Вулкан на Червената планина в Бирмингам…

Джулиан каза, че статуята е толкова голяма, че в ухото на Вулкан може да се побере изправен човек.

Че на кого му е притрябвало да стои в нечие ухо, питам аз?

Веста Адкок организира следобедно парти за дамите от организация „Източна звезда“, на което ги почерпи с петифури.

Между другото, Опал моли съседите си да не хранят котката й Бутс, макар да се прави на гладна и да проси храна. Ядяла си предостатъчно у дома и е на диета, защото ветеринарят предупредил, че била много дебела.

Дот Уиймс

П.П. Някой да е виждал списанието „Нашънъл Джиографик“ на половинката ми? Разправя, че го бил изгубил някъде из града, и е много ядосан, защото не успял да го прочете докрай.

Траутвил, Алабама

8 януари 1938

Откакто Иджи окачи снимката на слоницата Госпожица Фенси в кафенето, най-малкото дете на Онзел и Джордж бе запленено от нея. Момиченцето умоляваше баща си да го заведе в Авъндейл Парк, за да види слоницата.

И днес Палавото птиче мислеше само за това.

Беше болна вече повече от месец. Д-р Хадли им каза, че е пневмония и че ако не успеят да я накарат да яде, не виждал как ще преживее и една седмица.

Големия Джордж се бе надвесил над леглото на дъщеря си с купичка неизядена овесена каша и я умоляваше:

— Хайде, една лъжичка за татко, миличка. Какво искаш? Искаш ли татко да ти вземе котенце?

Палавото птиче, която бе шестгодишна и тежеше само тринайсет килограма, лежеше апатично с изцъклени очи и клатеше глава.

— Искаш ли мама да ти опече бисквити? — попита я Онзел. — От онези с меда, миличка?

— Не.

— Госпожа Иджи и госпожа Рут са тук. Донесоха ти бонбони… от тях няма ли да хапнеш?

Момиченцето извърна глава към облепената със снимки от списания стена и промърмори нещо.

Онзел се наведе към него.

— Какво рече, миличка? Бисквити ли искаш?

Палавото птиче отвърна немощно:

— Искам да видя Госпожица Фенси.

Онзел се обърна с насълзени очи.

— Ей за това ви разправях, госпожо Рут? Наумила си е, че иска да види онази слоница, и докато не я заведем, и залък няма да хапне.

Иджи и Големия Джордж излязоха на верандата и седнаха на избелелите зелени столове. Джордж се взря в двора.

— Госпожо Иджи, няма да оставя детето си да умре, преди да е видяло онзи слон.

— Джордж, знаеш, че няма как да отидете в Авъндейл Парк. Онази вечер там е имало голямо събрание на ку-клукс-клан. Я си минал през портата, я са ти пръснали главата.

Големия Джордж се замисли и отвърна:

— Е, ще трябва да ме гръмнат, защото по-скоро ще ида в гроба, отколкото да оставя детето ми да умре.

Иджи го разбираше прекрасно.

Този висок два метра исполин, който можеше да вдигне сто и петдесет килограмово прасе и да го метне като чувал с картофи, така обичаше малката, че винаги излизаше от къщата, когато Онзел я пляскаше. А вечер, когато се прибираше от работа, Палавото птиче изтичваше да го посрещне, покатерваше се по него като по дърво и го прегръщаше. Въртеше го на малкия си пръст.

През онази година Джордж бе отишъл с трамвая до Бирмингам, за да й купи снежнобяла рокля за Великден и обувки в същия цвят. В празничния ден Онзел успя да върже стърчащата й коса на две опашки с бели панделки. Когато Сипси видя момиченцето, цялото в бяло, се разсмя и рече, че приличало на муха в купа с мляко. Но Големия Джордж не го бе грижа, че малката е черна като нощта и косата й стърчи: носеше я на ръце до църквата и я слагаше да седне в скута му все едно бе принцеса Маргарет Роуз.

Тъй че колкото повече се влошаваше състоянието на Палавото птиче, толкова повече Иджи се тревожеше какво може да направи в отчаянието си Големия Джордж.

Два дни след разговора им бе студено и мокро след проливен дъжд. Чуканчето се прибираше от училище покрай железопътната линия и се наслаждаваше на силния боров аромат, който се разнасяше от къщите по пътя. Беше облечен с кафяви панталони от рипсено кадифе и кожено яке, което бе виждало и по-добри дни, и умираше от студ.

Когато се прибра в кафенето, седна до печката, за да се стопли. Ушите му бяха пламнали от студ.

— Скъпи, защо не си сложи шапка? — попита майка му.

— Забравих.

— Нали не искаш да се разболееш?

— Не.

Зарадва се, когато влезе Иджи. Тя изнесе въглища от килера и го попита дали иска да отиде до Авъндейл Парк в Бирмингам с нея и Смоуки. Момчето веднага подскочи радостно.

— Да!

— Ами да вървим тогава.

— Я чакай малко. Нямаш ли домашни? — попита Рут.

— Съвсем малко.

— Обещаваш ли да ги напишеш, когато се прибереш, ако те пусна?

— Да, госпожо.

— Иджи, веднага ще се приберете, нали?

— Разбира се. Защо? Просто ще говоря с човека.

— Добре, добре, но си сложи шапката, Чуканче.

Момчето изтича навън.

— Чао, мамо!

Рут подаде шапката му на Иджи.

— Гледай да се върнете преди мръкване.

— Добре, не се притеснявай.

Натовариха се в колата и потеглиха към Бирмингам.

В полунощ същата вечер Смоуки се обади по телефона и каза на обезумялата от тревоги Рут да не се притеснява и че са добре. Затвори преди Рут да успее да го попита къде са.

В шест без петнайсет на следващата сутрин Рут и Сипси приготвяха ястията от менюто за закуска сами, защото Онзел бе останала у дома при Палавото птиче, чието състояние се влошаваше все повече. Рут се бе побъркала от притеснения по Чуканчето, Иджи и Смоуки, които още не се бяха прибрали.

— Ще се върне — успокои я Сипси. — Просто си е такава, все духва нанякъде. Ама знаете добре, че няма да даде и косъм да падне от главата на малкия.

Час по-късно, докато Грейди Килгор и приятелите му си пиеха сутрешното кафе, прозвуча клаксон на автомобил, приближаващ към кафенето. А после от далечината долетя звънтенето на коледни камбанки, което се усилваше с всяка секунда. Всички се спуснаха към прозореца — и не повярваха на очите си.

Във фризьорския салон в съседство Опал, която тъкмо бе вляла шепа яркозелен шампоан „Палмолив“ върху главата на първата си клиентка за деня, погледна през прозореца и така извика, че уплаши горката Биди Луиз Отис почти до смърт.

Госпожица Фенси, цялата нагиздена с кожени гривни на краката, със звънчета и лилави пера на главата, доволно мина покрай кафенето, размахала хобот, след което прекоси релсите и се запъти към Траутвил.

Сипси излезе от кухнята, видя огромното животно, изтича в тоалетната и се заключи вътре.

Миг по-късно в кафенето нахлу Чуканчето и извика:

— Мамо, мамо, излез! — Изтича при Рут, хвана я за ръка и я повлече навън.

Докато Госпожица Фенси вървеше с поклащане по калните улици на Траутвил, навсякъде по пътя й се отваряха врати и деца пискаха радостно. Слисаните им родители, много от тях още по халати и пижами и с чорлави коси, гледаха онемели.

До Госпожица Фенси вървеше дресьорът й Дж. У. Молдуотър. Предишната вечер бе имал сблъсък с доброто старо уиски и бе излязъл победен от битката. Сега му се щеше децата, които тичаха покрай слоницата, подскачаха като зайци и пищяха пронизително, да млъкнат.

Обърна се към Иджи, която вървеше до него, и попита:

— Къде живее момичето?

— Просто ме следвайте.

Онзел, още по престилка, изтича навън и извика Големия Джордж. Той дойде от задния двор с брадва в ръка, тъй като сечеше дърва, и се вцепени, защото не можеше да повярва на очите си. А после видя Иджи и й каза тихо:

— Благодаря, госпожо Иджи, благодаря.

Джордж подпря брадвата на стената на къщата и влезе вътре. Внимателно уви слабичкото момиченце в одеяло.

— Миличка, имаш гост чак от Бирмингам… — каза и изнесе Палавото птиче на верандата.

Когато излязоха, Дж. У. Молдуотър побутна сбръчканата си приятелка с пръчка и старата ветеранка от цирка седна на задните си крака и поздрави Палавото птиче с мощен зов.

Очите на момиченцето блеснаха удивено и то възкликна:

— Оооо! Ама това е Госпойца Фенси, тате… Госпойца Фенси!

Рут сложи ръка на рамото на Онзел и двете гледаха как дресьорът с махмурлук заведе слоницата досами верандата, даде на Палавото птиче кесийка фъстъци от пет цента и й каза, че ако иска, може да ги даде на Госпожица Фенси.

Уили Бой само надзърташе през прозореца. Другите деца също не смееха да се приближат до голямото сиво животно, високо колкото къщата. Но Палавото птиче не се страхуваше и даваше на слоницата фъстъци, един по един, говореше й като на стара приятелка и й разказваше на колко години е и в кой клас е.

Госпожица Фенси примигваше и като че ли наистина слушаше. Взимаше фъстъците от ръката на момиченцето внимателно като жена с ръкавици, която вади монети от портмонето си.

След двайсет минути Палавото птиче се сбогува със слоницата и Дж. У. Молдуотър я поведе обратно по дългия път към Бирмингам, като се кълнеше, че през живота си повече няма да близне алкохол и никога, ама никога няма да играе среднощен покер с непознати.

Палавото птиче се прибра и изяде три бисквити с мед.

Валдоста, Джорджия

15 септември 1924

Две седмици след като Рут Джеймсън се прибра у дома, за да се омъжи, Иджи отиде с колата до Валдоста, паркира на главната улица пред редакцията на местния вестник, пресече улицата и влезе в бакалията, която приличаше на магазина на баща й, само че бе по-голяма, с дървен под и висок таван.

Иджи се разхождаше и разглеждаше стоките. След малко плешив мъж с престилка я попита:

— С какво мога да ви помогна, госпожице? Какво търсите?

Иджи отвърна, че иска соленки и две парчета от сиренето, изложено на щанда. Докато продавачът отрязваше парчетата, Иджи го попита:

— Случайно да знаете дали Франк Бенет е в града днес?

— Кой?

— Франк Бенет.

— А, Франк. Не, обикновено идва в сряда до банката и понякога до бръснарницата отсреща. Защо? Искате да го видите ли?

— Не, дори не го познавам. Просто се чудех как изглежда.

— Кой?

— Франк Бенет.

Магазинерът подаде на Иджи соленките и сиренето.

— Искате ли нещо за пиене към соленките?

— Не, благодаря.

Той взе парите.

— Как изглежда ли? Хм, да видим… Ами, прилича на всички останали. Едър е… с черна коса и сини очи… но едното е стъклено.

— Има стъклено око?

— Да, изгуби едното си око през войната. Като изключим това, минава за хубав мъж.

— На колко години е?

— Мисля, че е на трийсет и четири, трийсет и пет… там някъде. Баща му му завеща към осемстотин акра земя на петнайсет километра южно от града и тъй като живее във фермата, вече рядко идва тук.

— А добър човек ли е? Искам да кажа, хората харесват ли го?

— Франк ли? Ами като че ли да. Защо питате?

— Просто се чудех. Братовчедка ми е сгодена за него и исках да знам.

— Вие сте братовчедка на Рут? О! Виж, тя е прекрасен човек. Всички имат добро мнение за нея. Познавам Рут Джеймсън от малка. Винаги е учтива… Преподава на внучка ми в неделното училище. На гости ли сте й?

Иджи смени темата.

— Май все пак ще пийна нещо със соленките.

— Знаех си аз. Какво искате? Мляко?

— Не, не обичам мляко.

— Тогава безалкохолна напитка?

— Имате ли ягодова лимонада?

— Разбира се.

— Дайте ми една.

Мъжът отиде до кутията с напитки и й извади една бутилка.

— Всички се радваме, че Рут се омъжва за Франк. На двете с майка й никак не им е лесно, откакто баща й почина. Миналата година с някои от другите енориаши се опитахме да им помогнем, но тя не ще да вземе и цент. Горда е… Но пък вие добре знаете за какво говоря. У тях ли сте отседнали?

— Не, току-що пристигнах, още не съм ходила до тях.

— Е, знаете къде е къщата им, нали? През две пресечки оттук. Мога да ви заведа. Тя очаква ли ви?

— Не, няма нужда. Да ви кажа честно, господине, най-добре ще е да не знаят, че съм идвала. Минавам оттук по работа, търговски посредник на парфюмерийната компания „Роузбъд“.

— Наистина ли?

— Да. Трябва да спра в още цял куп градове, преди да се прибера у дома, тъй че най-добре да тръгвам… Просто исках да се уверя, че Франк е добър човек, но не ми се ще Рут да разбира, че роднините й се тревожат за нея. Може да се разстрои. Е, ще кажа на майка си и баща си, че всичко е наред, и вероятно цялото ни семейство ще дойде за сватбата. Никак няма да й е приятно, ако разбере, че сме разпитвали, тъй че аз ще потеглям, благодаря ви.

Магазинерът проследи с поглед как странната млада жена с железничарски гащеризон излиза от магазина и се провикна след нея:

— Хей, не си изпихте лимонадата!

„Валдоста Къриър“

2 ноември 1924

Сватбата на Бенет и Джеймсън

В неделя госпожица Рут Ан Джеймсън се омъжи за господин Франк Корли Бенет-младши. Венчавката извърши отец Джеймс Додс. Булката бе облечена с бяла дантелена рокля и носеше букет рози. Кум беше братът на младоженеца Джералд Бенет.

Булката е дъщеря на госпожа Елизабет Джеймсън и покойния отец Чарлс Джеймсън. Бившата госпожица Джеймсън се дипломира с отличие от гимназията във Валдоста, възпитаничка е на Баптистката семинария за млади дами и е известна и уважавана заради благотворителната си работа в местната енория. Младоженецът, господин Франк Корли Бенет, завърши гимназията на Валдоста и служи четири години в армията, където бе ранен и получи медал за храброст.

След двуседмичния си меден месец в Талула Фолс, Джорджия, двойката ще заживее в семейния дом на младоженеца на петнайсет километра южно от града. Госпожа Бенет ще продължи да преподава в неделното училище.

Валдоста, Джорджия

1 ноември 1924

Днес беше сватбата на Рут. Иджи бе взела колата на Джулиан и седеше в нея срещу баптистката църква във Валдоста от седем сутринта. След четири часа видя как Рут и майка й влизат през страничната врата на храма. Рут изглеждаше прекрасно в булчинската си рокля, точно както Иджи очакваше.

След това видя как пристигат Франк Бенет и брат му. Иджи седеше в колата и гледаше пристигащите един по един гости, докато църквата не се напълни. Когато разсилният, с бели ръкавици, затвори вратите, сърцето й се сви, но щом отвътре долетя „Сватбеният марш“, й призля.

Иджи надигаше бутилка евтино уиски от шест сутринта и точно преди булката да каже „Да“ гостите в църквата се зачудиха кой ли надува така силно клаксона отвън.

След минутка Иджи чу как органът засвири отново и изведнъж вратите на църквата се отвориха и Рут и Франк слязоха тичешком по стълбите, засмени, под сипещия се ориз, който хората хвърляха по тях. Двамата се качиха на задната седалка на чакащата ги кола и заминаха.

Иджи натисна клаксона още веднъж. Рут се огледа тъкмо когато колата завиваше зад ъгъла, но закъсня само с миг, за да види кой е.

Иджи повръща в колата на Джулиан по целия път обратно към Алабама.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

30 март 1986

Ед Кауч взе майка си от старческия дом сутринта на Великден, за да прекара празника с тях. Ивлин искаше да покани госпожа Тредгуд, но Ед заяви, че Старата мама може да се разстрои, а бог им бе свидетел, че не искаха тя да се разстройва — и без това имаше опасност да не пожелае да се върне в дома. Тъй че Ивлин приготви обилен обяд за тримата и след като се нахраниха, Ед заведе майка си в бърлогата си, за да гледат телевизия.

Ивлин възнамеряваше да отиде с тях, когато Ед закараше майка си обратно в старческия дом, за да може поне да види госпожа Тредгуд, но синът й се обади тъкмо когато излизаха. Старата мама, която мрънка по време на цялата вечеря колко мрази „Розовата тераса“, вече бе облечена и готова за тръгване и Ивлин каза на Ед да вървят без нея.

Тъй че бяха минали две седмици, откакто видя приятелката си за последен път, и сега я очакваше изненада…

— Ходих на фризьор за Великден. Харесва ли ти прическата ми?

Ивлин не знаеше какво да каже — косата на госпожа Тредгуд бе боядисана в ярко лилаво.

— Боядисали сте се.

— Да. Винаги искам да изглеждам добре за Великден.

Ивлин седна и се усмихна, сякаш нищо не я бе смутило.

— Кой ви направи прическата, скъпа?

Госпожа Тредгуд отвърна:

— Ако щеш вярвай, но беше една студентка от колежа за козметички в Бирмингам. Понякога идват и ни подстригват безплатно, за да практикуват. Моето момиче беше дребничко и много се стараеше, та й оставих бакшиш от петдесет цента. Къде другаде ще ти измият косата, ще те боядисат и ще те изсушат само за петдесет цента?

На Ивлин й стана интересно.

— Колко голямо беше момичето?

— А, голяма жена си беше, просто бе толкова дребна, че се наложи да се качи на щайга, докато ме боядисваше. Ако беше пет сантиметра по-ниска, щеше да е джудже. Разбира се, мен такива дефекти не ме притесняват, а и обичам джуджетата… чудя се какво ли стана с онова дребосъче, дето продаваше цигари.

— Къде?

— По радиото и по телевизията. Рекламираше цигари „Филип Морис“ с костюм на пиколо. Не го ли помниш?

— О, да. Сетих се за кого говорите.

— Много се забавлявах, като го гледах. Все ми се искаше някой ден да дойде и в Уисъл Стоп, за да го взема в скута си и да си поиграем.

Ивлин беше донесла великденски яйца, захаросана царевица и шоколади и каза на госпожа Тредгуд, че след като не е успяла да дойде на самия Великден, сега двете ще го отпразнуват заедно. Госпожа Тредгуд отвърна, че идеята е чудесна, заяви, че обожава захаросана царевица и че обича първо да отхапва белите връхчета на зърната и да си оставя остатъка за по-късно. Старицата похапваше от лакомствата и разказваше на Ивлин как е минал Великден в старческия дом.

— Ех, иска ми се да бе дошла. Сестрите скриха яйца из целия дом. Ние сложихме по някое и друго в джобовете и в стаите си, а целият трети клас от училище „Удлон“ се изсипа тук. Такива сладурчета бяха — скъсаха се да тичат по коридорите. Страхотно си изкараха! А и на старите хора тук им беше много приятно, повечето отдавна не бяха виждали деца. Мисля, че всички много се зарадваха. Старците трябва да се виждат с деца от време на време — прошепна тя доверително. — Това им повдига духа. Някои от жените тук по цял ден само седят прегърбени в инвалидните си колички… но когато сестрите им дадат да подържат някоя кукла, веднага изправят гърбове и ги прегръщат. Повечето от тях ги мислят за своите деца. Познай кой още ни посети за Великден.

— Кой?

— Онова момиче от прогнозата за времето по телевизията… все й забравям името, но е известна.

— О, много мило.

— Да, така беше… но знаеш ли какво?

— Какво?

— Сега ми хрумна. В Уисъл Стоп никога не идваха известни хора… като изключим Франклин Рузвелт и господин Пинто, престъпникът, но те и двамата вече бяха мъртви по онова време, та не се броят. Горката Дот Уиймс така и нямаше за какво вълнуващо да пише във вестника.

— Кой е той?

Госпожа Тредгуд се изненада.

— Не си ли чувала за Франклин Рузвелт?

— Не, питах за господин Пинто.

— Не си чувала за господин Пинто?

— Пинто? Като индианските коне ли? Ония шарените?

— Не, скъпа, като сорта боб. Сиймор Пинто. Той беше известен убиец!

— О… Не. Явно е било преди да се родя.

— Имаш късмет, защото той беше много жесток. Мисля, че бе наполовина индианец или пък италианец, но какъвто и да бе произходът му, уверявам те, хич нямаше да е приятно да го срещнеш по тъмно.

Госпожа Тредгуд бе приключила със захаросаната царевица и отхапа главата на едно от шоколадовите зайчета, след което го погледна и каза:

— Извинявай, зайо… Знаеш ли, Ивлин, май само аз от целия дом празнувам два пъти Великден. Може и да е грях, но няма да кажа на никого, ако и ти си мълчиш.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

28 март 1940

Прочут престъпник в Уисъл Стоп

Господин Пинто, известният убиец, мина през Уисъл Стоп с влака в 7:15 ч. от Мобийл. Престоят на композицията бе само десет минути, но Тредгуд Чуканчето и Пеги Хадли снимаха мъртвеца и когато проявят снимката, Иджи ще я окачи в кафенето.

Иджи заведе отряда си от начинаещи скаути в Бирмингам в детския увеселителен парк, след което отишли на кино да гледат „Избягах от каторгата“ и филмът много харесал на всички.

Иджи твърди, че има истинска препарирана човешка глава, която взела от ловци на глави в Южна Америка, и че ако някой иска да я види, я е изложила на тезгяха в кафенето.

Някой от вас да знае как се лекува хъркане? Ако сте чували за лек, се отбийте у нас. Половинката ми направо ме побърква. Ще взема да го пратя да спи при кучетата. Една от старите му ловджийски хрътки хърка също като него. Казах му онзи ден, че сигурно е по наследство. Ха-ха.

Отново вдигнаха наградата за залавянето на Бил Железничаря. Според някои той бил местен. Но големият въпрос е: Кой е Бил Железничаря? Бих заподозряла дори Уилбър, но той е твърде мързелив, че да става посред нощ.

Братството на лосовете избра сина на отец и госпожа Скрогинс, Боби, за Момче на годината и родителите му са много горди.

Дот Уиймс

П.П. Половинката ми отново се прибра от риболовната екскурзия на Клуба на киселата краставичка без никакъв улов и с обриви от отровен бръшлян. Каза, че за всичко била виновна Иджи, защото тя му била посочила къде да седне. Рут каза, че и Иджи цялата се била изринала.

Уисъл Стоп, Алабама

25 март 1940

Чуканчето угаси лампата в задната стая и легна на пода до радиото, по което вървеше „Сянката“. Момчето се любуваше на пръстена, който си бе поръчало, гледаше го как свети тъмното и размахваше ръка, запленено от загадъчното зелено сияние.

Мъжът по радиото казваше с басов глас:

— Престъпленията водят… до горчив край… престъпленията не се отплащат… — последвано от маниакален смях. — Ха! Ха! Ха!!!

В този миг Иджи влезе, светна лампата и здраво го стресна.

— Познай какво, Чуканче! Грейди току-що ми каза, че господин Пинто ще мине оттук с влака в седем и четвърт на път за погребението си и ще го прехвърлят долу в депото.

Чуканчето скочи с разтуптяно сърце.

— Господин Пинто? Истинският господин Пинто ли?

— Да. Грейди рече, че престоят ще е само няколко минути, колкото да го прехвърлят на друг влак. Бих дошла с теб, но трябва да закарам майка ти до Бирмингам по някаква работа на църквата. Но ако искаш да го видиш, Грейди каза да си там най-късно в шест и половина и да не казваш на никого, защото ще се изсипе целият град.

— Добре. Няма да казвам.

— И Чуканче, за бога, не казвай на майка си, че си разбрал от мен.

— Добре.

Тъй като за рождения ден му подариха фотоапарат „Брауни“, Чуканчето попита Иджи дали може да снима господин Пинто.

— Няма да се види нищо друго, освен ковчега, но щом искаш да го снимаш, мисля, че няма проблем. Но първо попитай Грейди.

— Добре, госпожо.

Чуканчето изтича до дома на Пеги, за да я впечатли с поверителната информация за господин Пинто, когото бяха заловили след дълга и уморителна престрелка в колиба в Северна Алабама, при която бяха простреляни трима полицаи. Престъпникът бил арестуван заедно с приятелката си, упомената като Хейзъл. Убийцата с пламтящи коси и каменно сърце, която лично бе пребила един служител на реда в окръг Болдуин. Щом издадоха смъртната присъда, всички вестници в Алабама излязоха с гръмки заглавия като: „Господин Пинто ще седне на Голямата жълта мама“.

Това бе прякорът на огромния електрически стол в затвора „Фолсъм“, отнел през годините живота на стотици затворници. Но сега бе различно.

Когато Чуканчето стигна пред къщата на Пеги, д-р Хадли седеше на люлката на верандата и му каза, че дъщеря му е вътре и помага на майка си да измие съдовете. Чуканчето отиде в задния двор да я изчака.

Щом Пеги излезе, той й съобщи новината и тя се впечатли подобаващо, както момчето се бе надявало. След това й каза какво ще направят.

— Утре сутринта ще дойда ето до това дърво и ще ти дам сигнал ето така…

И подсвирна три пъти като птица.

— Щом ме чуеш, излез, но да си готова най-късно към пет, защото искам да сме там, в случай че влакът подрани.

На следващата сутрин, когато пристигна при дървото, Пеги вече го чакаше облечена, което го подразни, защото искаше да изпробва сигнала. Идеята му хрумна, докато четеше криминалния роман „Случаят с трите говорещи врабчета“. Освен това бе упражнявал подсвирването цяла нощ, или поне докато Иджи не заяви, че ще го убие, ако не спре.

Това бе първото отклонение от плана. Второто се случи, когато влакът закъсня с един час и двамата трябваше да седят да чакат на гарата цели три часа.

Чуканчето презареди фотоапарата поне сто пъти, за да се увери, че работи като хората.

След още половин час големият черен влак най-накрая пристигна и спря. Грейди и още четирима железничари излязоха от къщичката на стрелочника, отвориха товарния вагон и извадиха големия чамов ковчег, който щатът бе отпуснал за превоза на господин Пинто.

Влакът потегли, а ковчегът остана на товарния перон, докато железничарите отидоха да посрещнат другия влак; а Грейди го пазеше със самодоволен вид в бежовата си униформа и кожения кобур, закачен на кръста.

Видя Чуканчето и Пеги да тичат по перона, поздрави ги ритна ковчега.

— Ето го, точно както обещах на Иджи — господин Сиймон Пинто, прочутият убиец, мъртъв като жертвите си.

Чуканчето попита дали може да го снима.

— Разбира се.

Момчето направи снимки от всички възможни ъгли, докато Грейди си припомняше на глас за времето, когато работил като надзирател в затвора „Кибли“ в Атмор, Алабама.

Пеги, чиято задача бе да държи допълнителните ленти, го попита дали е виждал истински убийци.

— Естествено, много съм виждал. Дори наех двама да работят у дома, докато с Гладис живеехме в Атмор.

— Позволили сте в къщата ви да живеят истински убийци?

Грейди я погледна изненадано.

— Да, защо? Някои от най-добрите хора на света са убийци. — Побутна шапката си назад и каза искрено: — И пукната пара не бих дал за крадец. Убиецът обаче обикновено извършва само едно убийство — най-вече заради някоя жена. Това не е престъпление, което извършват многократно. А крадецът си остава крадец до последния си час.

Чуканчето вече бе минал на втората лента, а Грейди продължаваше да разказва на заинтригуваната Пеги.

— Не, нямам нищо против убийците. Повечето по принцип са доста възпитани, кротки хора.

Чуканчето попита, без да спира да щрака:

— А виждал ли си как някой се пържи на електрическия стол, Грейди?

Грейди се засмя.

— Поне триста пъти… Това обаче е страшна гледка. Преди да седнат на Голямата жълта мама, им обръсват главите до кожа, по телата им не оставят и косъмче — като новородени ги правят. После потапят гъби в студена солена вода и ги слагат под шапката. Водата провежда електричеството по-бързо. Последния път, когато гледах, им трябваха седем опита, докато опържат затворника. Цял Атмор се разгневи, защото им се скапа електричеството и им прекъсна радиопредаването. А лекарят трябваше да забие игла в сърцето на негъра, за да се уверят, че наистина е мъртъв…

Грейди си погледна часовника и възкликна:

— Защо се бавят толкова, по дяволите? Ще ида да видя какво се туткат.

И остави децата сами при ковчега.

Чуканчето хич не си губи времето.

— Помогни ми да вдигна капака. Искам да снимам лицето му.

Пеги отвърна ужасено:

— Не! Мъртвите трябва да се уважават.

— Не е вярно. Той е престъпник, значи не се брои. Щом не искаш да гледаш, се мръдни.

И се зае да отваря капака, а Пеги отиде да се скрие зад един стълб и му каза през рамо:

— Здраво ще загазим.

След като махна капака, момчето се взря в ковчега и каза:

— Ела.

— Не, страх ме е.

— Ела, нищо не се вижда. Покрит е с чаршаф.

Пеги отиде при него и внимателно надзърна в ковчега. Трупът наистина бе покрит.

Чуканчето й рече забързано:

— Помогни ми. Вдигни чаршафа от лицето му, за да го снимам.

— Не, не искам да го виждам.

И Чуканчето не гореше от желание да види лицето на господин Пинто, но бе твърдо решен да го заснеме по един или друг начин. Затова измисли план, който щеше да спести гледката и на двамата.

Подаде фотоапарата на Пеги и каза:

— Насочи го към главата му, а аз ще броя до три. Затвори си очите, а когато кажа „три“, ще дръпна чаршафа и ти ще го снимаш. След това ще го покрия отново и така няма да го видиш. Хайде, моля те! Грейди ще се върне всеки момент.

— Страх ме е.

— Моля те… единствено на теб казах, че ще го докарат тук.

Пеги отвърна неохотно:

— Добре де, но да не си посмял да махнеш чаршафа, преди да съм си затворила очите. Обещаваш ли?

Чуканчето направи знака на скаутите за честна дума.

— Обещавам. Хайде, побързай.

Пеги насочи с треперещи ръце фотоапарата към покритата глава.

— Готова ли си?

— Да.

— Добре. Сега затвори очи и на три снимаш и не поглеждаш, докато не ти кажа.

Пеги затвори очи и след миг Чуканчето направи същото. После вдигна внимателно чаршафа и каза:

— Едно, две, три — снимай!

Пеги веднага направи снимката, както бе по план, но в този миг Грейди изскочи иззад тях и извика:

— Ей, какво правите!

Децата отвориха стреснато очи и погледите им попаднаха право върху лицето на господин Сиймор Пинто, още топъл от електрическия стол.

Пеги изпищя, изпусна фотоапарата в ковчега и хукна да бяга. Чуканчето изписка като момиче и се стрелна в другата посока.

А господин Пинто си лежеше в ковчега, обгорен като въглен, с отворени уста и очи, и ако по главата му бе останал някой косъм, то той щеше да стърчи право нагоре.

По-късно същия ден Пеги лежеше неподвижно под завивките си, а лицето на господин Пинто още бе пред очите й. Чуканчето седеше в дрешника в задната стая на кафенето, надянал светещия в тъмното пръстен на Самотния ездач, и трепереше целият, защото знаеше, че до края на живота си няма да забрави лицето на престъпника.

Грейди влезе в кафенето към шест вечерта. Носеше фотоапарата на Чуканчето. Засмя се и каза:

— Няма да повярвате какво стана днес. — И разказа случката от сутринта. — Успяха обаче да счупят носа на горкия проклетник!

Рут се възмути. Смоуки заби поглед в кафето си, за да не се изкикоти, а Иджи, която пиеше гроздов сок при задната врата с приятелката си Оси Смит, така се разсмя, че се оплю цялата със сок.

Валдоста, Джорджия

30 септември 1924

Докато растеше, Франк Бенет обожаваше майка си до такава степен, че отвращаваше баща си — грубиян, който обичаше да блъска Франк от стола или да го рита надолу по стълбите. Майка му бе единствената, която се отнасяше с него с нежност и доброта, и той я обичаше с цялото си сърце.

Един ден, когато се прибра по-рано от училище, след като се бе направил на болен, завари майка си и чичо си на пода в кухнята и цялата му обич се превърна в омраза в рамките на пет секунди, преди да избяга с писъци навън. Тези пет секунди щяха да го преследват до края на живота му.

Трийсет и четири годишният Франк Бенет беше суетен човек. Черните му обувки винаги бяха лъснати до блясък, косата му винаги бе сресана, дрехите — безупречни и той бе един от малкото мъже, които всяка седмица си правеха маникюр при бръснаря.

Може да се каже, че беше денди. Може да се каже, че беше хубавец с гъстата си черна коса и стоманеносини очи, дължащи се на ирландския му произход; и макар едното да бе стъклено, а другото просто студено и лъскаво, трудно се познаваше кое е изкуственото.

Но Франк най-вече беше човек, който получаваше каквото поиска, а той искаше Рут Джеймсън. Бе изредил почти всички необвързани момичета в околността, включително, и за предпочитане, чернокожите, които обладаваше насила, докато приятелите му ги държаха да не мърдат. Щом ги минеше веднъж, не ги искаше повече. Една руса жена от покрайнините на града имаше дъщеричка, която много приличаше на него, но след като той я насини от бой и заплаши детето, тя престана да твърди, че е негово. Очевидно бе, че Франк не си пада по употребявани жени. Особено ако ги бе употребил самият той.

Но в града го знаеха като работлив и свестен човек и той реши, че трябва да има синове, които да продължат рода Бенет — име, което жителите на Валдоста свързваха предимно с факта, че последният останал от семейството мъж има много земя на юг от града.

Рут беше млада, красива и девствена и се нуждаеше от място, където да живеят с майка й. Какво по-добро от това? Рут остана поласкана — нямаше как иначе. Нима той не бе най-желаният ерген на разположение? Нима не я бе ухажвал като истински джентълмен и не бе очаровал майка й?

Рут повярва, че красивият млад мъж я обича и че тя също го обича.

— Но кой да знае, че всичките лъснати до блясък обувки и модни костюми никога няма да заличат огорчението, трупало се у Франк години наред…

В града поне никой не знаеше; забеляза го само един непознат. Вечерта на ергенското парти на Франк той и група негови приятели се отбиха в един бар за по няколко питиета на път за една къща, където Франк бе наел три проститутки от Атланта за случая. Един стар скитник, минаващ през околията, случайно бе влязъл в бара и наблюдаваше компанията млади мъже. Франк постъпи с него както с всички непознати: отиде при мъжа, който очевидно се нуждаеше от едно питие, и го тупна по гърба.

— Старче, ако познаеш кое от очите ми е стъклено, ще те черпя едно.

Приятелите му се разсмяха, защото знаеха, че е невъзможно да се забележи разликата, но старият мъж го погледна и след кратко мълчание каза:

— Лявото.

Приятелите на Франк се разсмяха гръмко и макар да се изненада неприятно, Франк също се засмя и хвърли на масата един долар.

Барманът проследи с поглед как компанията си тръгва и се обърна към скитника:

— Какво ще пиете, господине?

— Уиски.

Барманът му наля и след малко го попита:

— Приятелю, как така веднага позна, че лявото му око е стъкленото?

Старецът отпи от уискито и отвърна:

— Лесно. Само в лявото му око се забелязваше проблясък на човечност.

Валдоста, Джорджия

28 април 1926

Деветнайсетгодишната Иджи ходеше с колата до Валдоста почти всеки месец две години и половина, за да гледа как Рут ходи и се връща от църквата. Просто искаше да се увери, че приятелката й е добре, и Рут така и не разбра за посещенията й. Една неделя обаче тя неочаквано спря пред дома на Рут, отиде до входната врата и почука. И самата Иджи се изненада, че се е озовала там.

Майката на Рут, крехка жена, дойде да й отвори и се усмихна.

— Да?

— Рут вкъщи ли си е?

— Да, горе е.

— Бихте ли й казали, че факирът на пчелите от Алабама е дошъл?

— Моля?

— Просто й кажете, че я търси нейна приятелка от Алабама.

— Няма ли да влезете?

— Не, благодаря. Ще изчакам тук.

Майката на Рут влезе и се провикна нагоре:

— Рут търси те някаква пчеларка.

— Какво?

— Имаш гостенка. Чака те на верандата.

Когато Рут слезе, остана като гръмната. А Иджи, която се опитваше да се държи небрежно, макар дланите да се потяха и ушите й да горяха, каза:

— Виж, не искам да те безпокоя. Знам, че сигурно си много щастлива и така нататък… Искам да кажа, сигурна съм, че си щастлива, но просто исках да знаеш, че не те мразя и никога не съм те мразила. Все още искам да се върнеш при мен и вече не съм дете, тъй че мнението ми по въпроса няма да се промени. Още те обичам и ще те обичам завинаги и не ме интересува кой какво си мисли…

Франк се провикна от спалнята:

— Кой е?

Иджи тръгна да слиза заднишком по стълбите на верандата.

— Само това исках да ти кажа… Е, аз ще тръгвам…

Рут, която не бе казала и думичка, я проследи с поглед как се качва в колата и потегля.

Не бе минал и ден, без да мисли за Иджи.

Франк излезе на верандата.

— Кой беше?

Рут, още загледана в колата, която вече се бе смалила до черна точица в далечината, отвърна:

— Една моя позната. — И се прибра вътре.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

6 април 1986

Госпожа Тредгуд заговори в мига, в който Ивлин прекрачи прага на салона.

— Скъпа, Вера Адкок окончателно превъртя. Днес следобед в четири нахълта в стаята ни, грабна малката стъклена пантофка, в която госпожа Отис си държи фибите за коса, и рече: „Бог е казал: И ако те съблазнява окото ти, извади го и хвърли от себе си!“, след което изхвърли пантофката с все фибите през прозореца и излезе. Госпожа Отис ужасно се разстрои. Малко по-късно дребната чернокожа сестра, Джимин, донесе стъклената пантофка от двора и каза на госпожа Отис да не се засяга, защото госпожа Адкок изхвърляла вещи от прозорците на всички цял ден… рече, че госпожа Адкок е пощръкляла и да не й обръща внимание. Имам късмет, че съм с всичкия си, като гледам каква лудница е тук… Просто живея ден за ден. Старая се, колкото мога, а останалото вече не е в мои ръце.

Ивлин й подаде кутия череши с шоколадова глазура.

— Благодаря ти, скъпа, много си мила. — Госпожа Тредгуд си взе черешка и за момент се замисли. — Как мислиш, щръклиците наистина ли са луди, или просто хората си мислят така?

Ивлин отвърна, че не знае.

— Знам откъде идва изразът „сладък като буболече“, защото според мен на света няма по-сладко нещо от малка буболечица… не си ли съгласна?

— Моля?

— Че на света няма нищо по-сладко от малка буболечица.

— Не съм се вглеждала много-много в буболечки, така че не знам дали са сладки.

— Аз пък съм видяла много! С Албърт с часове наблюдавахме буболечки. Клио държеше на бюрото си една голяма лупа и с малкия търсехме стоножки, скакалци, бръмбари, мравки… слагахме ги в буркан и ги наблюдавахме. Имат сладки малки личица и правят невероятни муцунки. След като им се наситехме, ги пускахме на двора да си щъкат на свобода.

Веднъж Клио хвана една земна пчела и ни я сложи в буркан. Колко интересно бе да я наблюдаваме. Иджи обичаше пчели, но моята любима буболечка е калинката. Тя носи късмет. Всяка буболечка си има характер. Паяците са малко нервни и сръдливи, а и с тези малки глави… Харесвам и богомолката. Много набожно насекомо.

Как да убия буболечка, след като съм ги виждала толкова отблизо? Вярвам, че и те имат мисли също като нас. Това, естествено, си има и лоши страни. Цветята ми из цялата къща са с наръфани листа, а хортензиите на двора са целите изгризани. Норис искаше да дойде и да ги напръска, но сърце не ми даде да му позволя. Едно ще ти кажа — тук, в „Розовата тераса“, буболечките няма как да виреят. И на микроб ще му е трудно да оцелее тук. Мотото на дома е: „Не е достатъчно да изглежда чисто, трябва наистина да е чисто“. Понякога имам чувството, че живея в целофанено пликче за сандвичи, като онези, които продаваха във влака.

Аз лично искам да се върна у дома при малките гадинки. И мравка ще се зарадвам да видя. Скъпа, да ти кажа, доволна съм, че съм по-близо до изхода, отколкото до входа… „В дома Отца Ми има много жилища“ и аз съм готова да отида там… Единственото, което искам Боже, е да махнеш линолеума от подовете, преди да пристигна.

Уисъл Стоп, Алабама

17 октомври 1940

Когато Веста Адкок беше малка, някой й каза да говори по-високо и тя така и не забрави този съвет. Гласът й се чуваше и през тухлени стени. Боботенето на дребната жена се разнасяше из целия квартал.

Клио Тредгуд веднъж отбеляза, че няма смисъл Ърл Адкок да плаща телефонни сметки, след като Веста може просто да отвори входната врата и да се провикне към дома на онзи, с когото иска да говори.

Като се има предвид това, както и фактът, че Веста се бе назначила за председател на клуба „Аз съм по-добра от всички останали“, не бе изненадващо, че Ърл направи онова, което направи.

Ърл Адкок бе мълчалив порядъчен мъж, който винаги постъпваше правилно — един от невъзпетите герои в живота, който се ожени само защото момичето се бе спряло на него и той не искаше да нарани чувствата му. И така, Ърл си бе мълчал, докато Веста и бъдещата й свекърва организираха всичко — от сватбата до медения месец и къщата, в която щяха да се настанят младоженците.

След като се роди единственото им дете Ърл-младши — меко дундесто бледо момченце с кафяви къдрици, което се разреваше за майка си, щом баща му се приближеше до него, — Ърл осъзна, че е допуснал голяма грешка, но постъпи като джентълмен: остана си женен и отгледа сина, който живееше в дома му; беше кръв от кръвта му, но му бе напълно чужд.

Ърл ръководеше над двеста души в железопътна компания „Ел&Ен“, бе много уважаван и изключително добър в работата си. Бе се сражавал смело в Първата световна война, бе убил двама германци, но у дома положението му се свеждаше до това да е едно от двете деца на Веста, при това не любимото: Ърл-младши винаги стоеше на първо място.

„ИЗБЪРШИ СИ КРАКАТА, ПРЕДИ ДА ВЛЕЗЕШ! НЕ СЯДАЙ НА ТОЗИ СТОЛ!“

„КАК СМЕЕШ ДА ПУШИШ ВЪТРЕ… МАРШ НА ВЕРАНДАТА!“

„НЕ ВНАСЯЙ ТАЗИ ГНУСНА РИБА ВКЪЩИ. ИЗНЕСИ Я НА ДВОРА И Я ИЗЧИСТИ!“

„ИЛИ ЩЕ МАХНЕШ ТЕЗИ КУЧЕТА, ИЛИ ВЗИМАМ БЕБЕТО И СЕ МАХАМ!“

„БОЖЕ, САМО ЗА ТОВА ЛИ МИСЛИШ? ВИЕ МЪЖЕТЕ СТЕ ИСТИНСКИ ЖИВОТНИ!“

Веста му избираше дрехите, избираше приятелите му и му се нахвърли като разярена пуйка няколкото пъти, когато се опита да напляска малкия Ърл; и накрая той се предаде.

И така през годините Ърл носеше посочения му син костюм, режеше месото, ходеше на църква, беше съпруг и баща и никога не каза и дума срещу Веста. Но Ърл-младши вече бе пораснал, а от железопътната компания го пенсионираха с добра пенсия, която той незабавно приписа на Веста, и златен Железничарски часовник „Рокфорд“. И също така тихо, както бе живял, един ден Ърл се измъкна крадешком от града, като остави бележка:

Е, това е. Заминавам и ако не ми вярваш, просто брой дните, в които ме няма. Когато телефонът не звъни, да знаеш, че съм аз и не ти се обаждам.

Искрено твой,

Ърл Адкок

П.П. Не съм глух.

Веста плесна изненадания Ърл-младши по бузата и прекара една седмица на легло със студен компрес на челото, докато целият град тайно аплодираше Ърл. Ако добрите пожелания бяха банкноти от десет долара, Ърл щеше да си замине като богаташ.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

18 октомври 1940

Предупреждение за съпругите

— Отново наближава онова време от годината и половинката ми вече го сърбят ръцете да излезе с дружинката на лов. Започна да си чисти пушките, да тича с кучетата и само дето не вие срещу луната. Тъй че се пригответе за известно време да се разделите с мъжете си. Всичко, което се движи, е в опасност… Помните ли как миналата година Джак Бътс простреля дъното на лодката? Иджи рече, че потънали на дъното на езерото, докато десет ята патици прелетели над главите им.

Честито на Тредгуд Чуканчето, който спечели първа награда на училищното научно изложение с проекта си „Какво представлява зеленият боб“.

Втора награда спечели Върнън Хадли с проекта „Експерименти със сапун“.

Иджи е сложила един буркан с боб на тезгяха в кафенето и каза, че който познае колко са зърната, ще получи награда.

Снимката на господин Пинто не е излязла добре — всичко е размазано.

Рут ме помоли да ви съобщя, че е изхвърлила препарираната глава, защото на клиентите им се отяждало, като я видели на тезгяха. Каза, че главата и без това била гумена и Иджи я купила от магазинчето за фокуснически материали в Бирмингам.

Между другото половинката ми ми каза, че някой ни бил поканил на вечеря, но не помнел кой. С радост ще дойдем, само онзи, който ни е поканил, да ми се обади и да каже кой е.

Дот Уиймс

П.П. Опал пак ви моли да спрете да храните Бутс.

Валдоста, Джорджия

4 август 1928

Бяха изминали две години, откакто Иджи видя Рут за последно, но от време на време в сряда отиваше до Валдоста, защото това бе денят, в който Франк Бенет ходеше на бръснар в града. Тя обикновено се мотаеше в дрогерията на Пъкет, защото оттам имаше добър изглед към входа на бръснарницата и през прозореца се виждаше Франк, седнал на стола.

Искаше й се да чува какво казва той, но й бе достатъчно и да го вижда. Той бе единствената й връзка с Рут и докато го виждаше, знаеше, че и Рут още съществува.

Тази сряда госпожа Пъкет, слаба дребна старица с очила с черни рамки, както обикновено обикаляше припряно магазина и пренареждаше стоките, сякаш животът й зависеше от това всичко да е спретнато и подредено.

Иджи седеше на бара и наблюдаваше отсрещната сграда.

— Този Франк Бенет е голям бъбривец, а?

Госпожа Пъкет стоеше на първото стъпало на една стълба и подреждаше буркани със сметана с гръб към Иджи.

— Така разправят.

Иджи долови в гласа й странна нотка.

— Какво имате предвид?

— Имах предвид, че така разправят. — Госпожа Пъкет слезе от стълбата.

— Но вие не мислите така?

— Няма значение какво мисля аз.

— Според вас не е ли дружелюбен?

— Не съм казала, че не е дружелюбен, нали? Всъщност е относително дружелюбен.

Сега госпожа Пъкет попипваше кутии с разхлабителни хапчета на щанда. Иджи стана от стола си и отиде при нея.

— Как така относително дружелюбен? Знаете ли неща за него? Имало ли е случаи, в които да не е се държал добре?

— Не, винаги е любезен — отвърна госпожа Пъкет и започна да подрежда кутиите. — Просто не харесвам мъже, които бият жените си.

Иджи изстина.

— Какво искате да кажете?

— Точно това, което казах.

— Откъде знаете?

Госпожа Пъкет започна да зарежда поставките с паста за зъби.

— О, налагало ми се е доста пъти да ходя до фермата, за да нося лекарства на горкото момиче. То са шамари, блъскане по стълбите, а веднъж й счупи ръката. Тя преподава в неделното училище и е изключително мила. — Продавачката прехвърли гнева си върху шишенца с разхлабително „Сал Хепатика“. — Това прави алкохолът с мъжете, кара ги да вършат жестокости, каквито обикновено не биха направили. Ние с господин Пъкет сме въздържатели…

Иджи вече бе изхвърчала през вратата и не чу края на изречението.

Нахълта в салона разярена — бръснарят тъкмо почистваше космите от врата на клиента си с ароматен талк — и размаха пръст пред лицето на Франк.

— ЧУЙ МЕ СЕГА ЗАДРЪСТЕН ГРОЗЕН КЬОРАВ КУЧИ СИНЕ! АКО ОТНОВО УДАРИШ РУТ, ЩЕ ТЕ УБИЯ! КОПЕЛЕ ТАКОВА! КЪЛНА СЕ, ЧЕ ЩЕ ТИ ИЗТРЪГНА ПРОКЛЕТОТО СЪРЦЕ! РАЗБРА ЛИ МЕ, НЕГОДНИКО?

И при тези думи помете с ръка всичко от мраморната лавица. Десетки шишенца с шампоан, тоник за коса, масла, лосион за бръснене и пудра се пръснаха на пода. Преди в бръснарницата да се окопитят, Иджи вече се бе качила в колата си и с бясна скорост се отдалечаваше от града.

Бръснарят стоеше с отворена уста. Всичко се бе случило толкова бързо. Той погледна Франк в огледалото и каза:

— Това момче явно не е с всичкия си.

В мига, в който стигна в риболовния клуб „Колелото на каруцата“, Иджи разказа на Ева всичко. Още бе разярена и се кълнеше, че ще се върне и ще го научи оня мръсник.

Ева я изслуша внимателно и каза:

— Ако се върнеш там, ще пострадаш, това ще стане. Виж, не можеш да се месиш в чужд брак, това си е тяхна работа. Скъпа, има някои неща между мъжа и жената, в които просто не бива да си пъхаш носа.

Горката Иджи попита сломено:

— Но тя защо стои при него? Какво й става?

— Не е твоя работа. Просто забрави. Рут е голяма жена и може да прави каквото поиска, колкото и да не ти харесва на теб. Ти си още дете, миличка, и ако онзи мъж е толкова зъл, колкото казваш, най-вероятно ще пострадаш.

— Не ме интересува какво мислиш ти, Ева. Един ден ще го убия този кучи син, заклевам се.

Ева й наля още една чаша.

— Не, няма да го убиваш, нито да се връщаш там. Обещаваш ли ми?

Иджи й обеща. И двете знаеха, че лъже.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

27 април 1986

Госпожа Тредгуд бе особено щастлива днес, защото ядеше пържено пиле и зелева салата от картонена чиния, а в това време Ивлин бе в коридора, за да й донесе гроздов сок.

— Благодаря ти, миличка. Как ме глезиш само. Всяка седмица ми носиш лакомства. Казах на госпожа Отис: „Ивлин е толкова добра с мен все едно ми е дъщеря“. Много ти благодаря, наистина. Аз си нямам дъщеря… Свекърва ти радва ли се на вкуснотиите, които носиш?

— Не, никак даже. Донесох й пиле, но не го искаше. Двамата с Ед хич не ценят храната, ядат само за да оцелеят. Представяте ли си?

Госпожа Тредгуд отвърна, че изобщо не може да си представи подобно нещо.

Ивлин я подкани да продължи разказа си.

— Стигнахте дотам, където Рут се прибира във Валдоста, за да се омъжи…

— Точно така. И какъв удар бе това за Иджи. Как само се развилия.

— Знам, разказахте ми. Но кога се върна Рут в Уисъл Стоп?

Ивлин се настани удобно на стола с чиния пилешко в ръка и заслуша.

— О скъпа, помня много добре деня, в който се върна. Беше през двайсет и осма или може би двайсет и девета. Или пък беше през трийсета? Както и да е… Седях в кухнята със Сипси, когато мама дотича с писмото в ръка. Отвори с трясък задната врата и извика на Големия Джордж, който беше в градината е Джаспър и Артис: „Джордж, тичай да повикаш Иджи. Кажи й, че е получила писмо от госпожица Рут!“

Джордж хукна веднага. След около час Иджи влезе в кухнята, а мама, която чистеше грах, й посочи писмото на масата, без и да продума. Иджи го отвори, но странна работа — вътре изобщо нямаше писмо, а само пасаж от Библията, Рут глава първа, стих шестнайсети:

„Но Рут отговори: не ме принуждавай да те оставя и да се отделя от тебе; но където идеш ти, там ще дойда и аз, и дето живееш ти, там ще живея и аз; твоят народ ще бъде мой народ, и твоят Бог — мой Бог“.

Иджи препрочете цитата многократно, след което го подаде на мама и я попита какво означава това според нея. Мама също прочете писмото, остави го на масата и продължи да чисти граха. „Означава точно това, което пише. Мисля, че утре с братята ти и Големия Джордж трябва да отидете и да приберете момичето. Знаеш много добре, че мира няма да имаш, докато не го направите“.

И мама беше права. Тъй че на другия ден отидоха в Джорджия да я вземат. Възхищавах се на Рут за смелостта й да напусне мъжа си, защото в онези дни се искаше истинска смелост за подобно нещо, не като сега, скъпа. В онези времена, ако една жена бе омъжена, си оставаше омъжена. Всички се отнасяха с Рут като с порцеланова кукла, но в много отношения тя бе по-силна от Иджи.

— Рут разведе ли се?

— О, не знам. Не съм питала. Реших, че това си е работа на Рут. Не бях виждала съпруга й, но разправяха, че бил хубавец, като изключим стъкленото око. Рут казваше, че бил от добро семейство, просто в него имало някаква жестокост към жените. Разказа, че през първата им брачна нощ се напил и я насилил, докато тя през цялото време го умолявала да спре.

— Ужас!

— Да, ужасно наистина. Кървяла дни наред, а след това никога не успяла да се отпусне и да изпита удоволствие. А, разбира се, това само го разярявало още повече. Веднъж дори я свалил с ритници по стълбите.

— Мили боже!

— После започнал да насилва горките чернокожи момичета, които работели у тях. Рут каза, че едно от тях било само на дванайсет години. Но докато разбере що за човек всъщност е той, вече било твърде късно. Майката на Рут била болна и тя нямало как да напусне мъжа си. Разправяше, че в нощите, когато Франк се прибирал ядосан и пиян и я насилвал, тя лежала, молела се на Бог и си мислела за нас, за да не полудее.

— Не можеш да опознаеш един мъж, докато не заживееш с него — отбеляза Ивлин.

— Точно така. Сипси често казваше: „Хич не знаеш каква риба си хванал, докато не я извадиш от водата“. Та слава богу, че Чуканчето така й не разбра какъв е бил баща му. Рут го напусна, докато беше бременна. Всъщност тогава дори не знаеше, че е бременна. Живееше при Иджи от два месеца, когато забеляза, че коремът й расте. Отиде на лекар и разбра, че чака бебе. Момченцето се роди в голямата къща и беше най-сладкото русо бебе на света, тежеше три килограма и имаше кафяви очи. Щом го видя, мама възкликна: „Иджи, виж, косата му е като твоята!“ И наистина беше рус като ангелче. Тогава татко Тредгуд накара Иджи да седне и й обясни, че сега носи отговорност за Рут и за бебето и че трябва хубаво да си помисли какво ще прави, след което й даде петстотин долара, за да започне някакъв бизнес. С тези пари Иджи купи кафенето.

Ивлин попита дали Франк Бенет е разбрал, че има дете.

— Не знам.

— Не е ли потърсил Рут, след като тя го е напуснала?

— Не съм сигурна, но знам, че поне веднъж е идвал в Уисъл Стоп, само че в неговия случай и това беше много.

— Защо?

— Защото го убиха.

— Какво?!

— О, да, скъпа, убиха го.

Валдоста, Джорджия

18 септември 1928

Когато през онова лято Рут се прибра в родния си град, за да се омъжи, я посрещнаха Франк Бенет и майка й. Рут бе забравила колко красив е Франк и колко се радваше майка й, че дъщеря й е толкова желана за съпруга.

Празненствата започнаха почти веднага и Рут се опитваше да прогони Уисъл Стоп от мислите си. Но понякога, докато беше на гости или лежеше сама нощем — никога не бе сигурна кога ще се случи, — пред очите й изведнъж се появяваше Иджи и на Рут така й се приискваше да я види на живо, че болезненият копнеж спираше дъха й.

Винаги когато това се случеше, тя се молеше на Бог да пропъди тези мисли от главата й, защото знаеше, че мястото й е тук и че постъпва правилно. Все някога Иджи щеше да спре да й липсва. Бог със сигурност щеше да й помогне… тези чувства щяха да избледнеят с времето… с Негова помощ несъмнено щеше да ги забрави.

Рут пристъпи в брачното ложе твърдо решена да бъде добра и любяща съпруга и да даде всичко от себе си. Затова изпадна в шок, когато мъжът й я облада така жестоко — сякаш едва ли не я наказваше. След като приключиха, Рут остана да лежи сред собствената си кръв, а Франк отиде да спи в другата стая. Не идваше в леглото й, освен когато искаше да прави секс, а в девет от десет случая това ставаше, защото беше твърде пиян или го мързеше да отиде до града.

Рут си мислеше, че нещо в нея е предизвикало омразата му; че колкото и да се опитва да потисне любовта си към Иджи, Франк я усеща. Явно чувството се бе прокраднало някак си в гласа й, в начина, по който го докосваше; Рут не знаеше как, но вярваше, че той е доловил нещо и затова я презира. Тъй че тя живееше с чувството за вина, търпеше побоищата и обидите, защото си мислеше, че ги заслужава.

Лекарят излезе от стаята на майка й.

— Госпожо Бенет, тя каза няколко думи. Влезте да поседите при нея.

Рут влезе в стаята и седна до леглото.

Майка й, която не бе продумвала от седмица, отвори очи, взря се в дъщеря си и прошепна:

— Трябва да се махнеш от него… Рут, обещай ми. Той е самият дявол. Прогледнах и видях, че той е дяволът. Чувам разни неща, Рут… махни се оттук… обещай ми…

За пръв път тази плаха жена казваше нещо по адрес на Франк. Рут кимна и я хвана за ръка. По-късно следобед докторът затвори очите на майка й за последно.

Рут оплака майка си и след час се качи на втория етаж, изми в си лицето и написа писмото до Иджи.

След като запечата плика, отиде до прозореца и погледна към синьото небе. Пое си глътка свеж въздух, а сърцето й се извиси като хвърчило, пуснато от дете към небесата.

Валдоста, Джорджия

21 септември 1928

Пред къщата спряха кола и пикап. В пикапа бяха Големия Джордж и Иджи, а във форда — Клио, Джулиан и двама техни приятели — Уилбър Уиймс и Били Лаймуей.

Рут, която се бе облякла и чакаше от рано сутринта с надеждата, че ще дойдат днес, излезе.

Момчетата и Големия Джордж слязоха от колите и изчакаха на двора, а Иджи се качи на верандата.

Рут я погледна и каза:

— Готова съм.

Когато колите пристигнаха, Франк се събуди от дрямката си, слезе от горния етаж и позна Иджи през мрежата на вратата.

— Ти пък какво правиш тук, по дяволите? — попита, отвори вратата и тръгна към нея, и чак тогава видя петимата мъже на двора.

Иджи попита тихо Рут, гледаше я в очите:

— Къде ти е куфарът?

— Горе.

Иджи каза на Клио:

— Багажът е горе.

Когато четиримата, мъже минаха покрай него, Франк попита злобно:

— Какво става бе?

А Джулиан отвърна:

— Струва ми се, че жена ти те напуска, господине.

Рут се бе качила в пикапа с Иджи. Франк тръгна към тях, но точно тогава Големия Джордж, облегнат на пикапа, спокойно извади от джоба си нож и с едно бързо движение изряза сърцевината на една ябълка, след което я хвърли през рамо.

А Джулиан извика от горната площадка:

— На твое място не бих се закачал с негъра. Луд е за връзване!

Колите потеглиха още преди Франк да осъзнае какво се случва. Но след миг той се окопити и за да не се излага пред наемния си работник Джак Бокс, който бе станал свидетел на раздялата, изкрещя след тях:

— И да не си се върнала повече, кучко фригидна! Курва! Мръсна уличница такава!

На другия ден Франк отиде в града и разказа на всеослушание, че Рут се побъркала от скръб по майка си и бил принуден да я изпрати в лудница в Атланта.

Уисъл Стоп, Алабама

21 септември 1928

Мама и татко Тредгуд чакаха на верандата. Мама и Сипси цяла сутрин бяха приготвяли стаята на Рут, а сега Сипси бе в кухнята и с Нини печаха бисквити за вечеря.

— Алис, не й се хвърляй на врата, за да не я уплашиш. Дръж се спокойно и изчакай да видим как е. Не я карай да си мисли, че е длъжна да остане тук. Не я притискай.

Мама мачкаше носната си кърпичка и подръпваше косата си, сигурен знак, че е нервна.

— Няма, татко, просто ще кажа колко се радвам да я видя… може, нали? Добре е да й покажем, че е добре дошла. И ти ще й кажеш, че се радваш да я видиш, нали?

— Разбира се — отвърна татко. — Просто не искам да се надяваш напразно. — И след кратко мълчание попита: — Алис… как мислиш, дали ще остане?

— Моля се на Бог да остане.

В този миг пикапът с Рут и Иджи зави иззад ъгъла.

Татко се провикна:

— Идват! Нини, Сипси, пристигнаха!

Мама подскочи и слезе на бегом по стълбите на верандата, а татко я следваше по петите.

Когато Рут слезе от колата и видяха колко е слаба и уморена, забравиха за плана си и се спуснаха да я прегърнат едновременно.

— Толкова се радвам, че дойде, миличка. Този път няма да те пусна да ходиш никъде.

— Приготвихме ти старата стая, а Сипси и Нини готвят цяла сутрин.

Докато помагаха на Рут да се качи по стълбите, мама се обърна към Иджи:

— А ти се дръж възпитано този път, млада госпожице! Ясна ли съм?

Иджи я погледна озадачено и докато ги следваше, промърмори под нос:

— Какво пък направих сега?

След вечеря Рут отиде в салона с мама и татко и затвори вратата. Седна срещу тях с ръце в скута и каза:

— Нямам пукната пара и всъщност нищо друго, освен дрехите си. Но мога да работя. Искам да знаете, че никога повече няма да си тръгна оттук. Не биваше да заминавам преди четири години, сега го осъзнавам. Но ще се опитам да й се реванширам и никога повече да не я наранявам. Давам ви думата си.

Татко, който се смущаваше при всякакви излияния на чувства, се размърда на стола си.

— Е, надявам се да знаеш в какво се забъркваш. Иджи е труден характер.

Мама му направи знак да млъкне.

— О, татко, Рут знае това много добре. Нали, скъпа? Просто Иджи си пада малко дивачка… Сипси разправя, че е защото ядях дивеч, докато бях бременна с нея. Помниш ли, татко, как с момчетата все носехте яребици и диви пуйки онази година?

— Майко, ти ядеш дивеч всяка година.

— Е вярно е. Както и да е, това не е важно. С татко просто искаме да ти кажем, че гледаме на теб като на част от семейството и сме щастливи, че дъщеря ни си има такава добра спътница като теб.

Рут стана, целуна ги и излезе навън. Иджи я чакаше в задния двор, легнала в тревата, заслушана в щурците и учудена защо се чувства пияна, след като не бе близвала и капка алкохол.

След като Рут излезе, татко каза:

— Виждаш ли, напразно се тревожеше.

— Аз ли? Ти се тревожеше, татко, не аз — отвърна мама и се зае с плетката си.

На другия ден Рут си върна моминското име Джеймсън, а Иджи отиде в града и разказа на всички как един брониран камион премазал горкия съпруг на Рут и той загинал на място. Отначало Рут се ужаси, че Иджи е разказала подобна лъжа, но по-късно, когато се роди бебето, се радваше, че го е направила.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

31 август 1940

Автомобил прегазва градинар

Веста Адкок прегази чернокожия си градинар Джеси Тигинс на път за среща на „Източна звезда“ във вторник. Джеси подрямвал под едно дърво, когато Веста изкарвала колата от предния си двор, и една от гумите минала през главата му и я натикала в калта… Щом чула вика му, тя спряла колата върху гърдите му и слязла да види кой крещи. Няколко съседи се притегли на помощ и го измъкнали.

Слава богу, че през последните няколко дни валяло, каза Грейди Килгор, защото иначе Джеси можел да загине.

В момента Джеси е добре, като изключим следите от гуми по кожата му, но Веста заяви, че изобщо не е бивало да задрямва, защото му плаща, за да работи, а не да лежи.

Предполагам, че повечето от вас вече знаят, че онзи глупак, съпругът ми, подпали гаража ни преди няколко дни. Толкова бил улисан да поправя радиото, за да може да слуша бейзболния мач с приятелите си, че изпуснал фаса си върху списанията ми „Женски дом“, които си събирам, и гаражът изгоря до основи само за няколко минути. Половинката ми бил така зает да спасява циркуляра, който му подарих за рождения ден, че забравил да изкара колата.

Не ми е толкова мъчно за колата, колкото за списанията. И без това колата не вървеше.

Синчето на Еси Ру, което заради ръста си носи прякора Дребосъка, спечели наградата от 10 долара от състезанието със зърната боб. Иджи каза, че предложението му било с 83 зърна по-малко, но все пак той бил най-близо до точната бройка.

Между другото Бутс е умряла и Опал каза, че се надява да сте доволни.

Дот Уиймс

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

22 ноември 1930

Денят бе студен и ясен, а вътре почти бе дошло време за едно от радиопредаванията, които слушаха редовно. Грейди Килгор тъкмо допиваше втора чаша кафе, а Сипси, която метеше фасовете, станали от клиентите за закуска, първа ги зърна през прозореца.

Два черни пикапа тихо паркираха пред кафенето и около двайсет члена на ку-клукс-клан, натъкмени с бели роби и качулки, слязоха и бавно и заплашително се строиха в редица пред кафенето.

— О, боже… ей ги на… дойдоха… знаех си аз, знаех си — затюхка се Сипси.

Рут, която стоеше зад тезгяха, попита:

— Кой? — И се обърна да види.

В мига, в който ги съзря, се провикна към кухнята:

— Онзел, заключи задната врата и ми донеси бебето.

Мъжете просто стояха отвън с лице към кафенето като бели статуи. Един от тях държеше табела, на която с кървави букви пишеше: „Пазете се от невидимата империя… факлата и въжето са гладни“.

Грейди Килгор стана и отиде до прозореца, след което зачопли зъбите си с клечка, докато оглеждаше внимателно мъжете с островърхи качулки.

Радиоводещият обяви:

— А сега, специално за многобройните му почитатели, представям „Обикновеният Бил, бръснарят на Харвил“, историята на един обикновен човек, какъвто може би живее в съседство с вас…

Иджи излезе от тоалетната и видя, че всички са се втренчили през прозореца.

— Какво става?

— Ела, Иджи — каза Рут.

Иджи отиде при нея и погледна навън.

— Мамка му!

Онзел подаде бебето на Рут и остана до нея.

Иджи се обърна към Грейди:

— Защо са дошли, по дяволите?

Грейди, който още чоплеше зъбите си, отвърна уверено:

— Тези не са от нашите.

— А от кои са?

Грейди остави една монета на масата и каза:

— Стойте тук. Ще ида да разбера кои са.

Сипси стоеше зад тезгяха с метла в ръка и мърмореше:

— Хич ме не е страх от тез призраци. Ама хич.

Грейди излезе навън и размени няколко думи с двама от мъжете. След две-три минути единият мъж кимна и каза нещо на останалите и те един по един си тръгнаха тихо, както бяха дошли.

Рут не бе сигурна, но като че ли един от мъжете се бе втренчил специално в нея и бебето. И тогава си спомни какво й бе казала веднъж Иджи и погледна към обувките на мъжа, който тъкмо се качваше в пикапа. Когато видя, че са черни и лъснати до блясък, я скова страх.

Грейди се върна в кафето и заяви:

— Нищо не искаха. Просто решили малко да се позабавляват, като стряскат хората. Един от тях идвал в кафенето онзи ден и видял, че продавате храна на негри през задната врата, та решил малко да ви сплаши. Само това.

Иджи го попита какво им е казал, че са си тръгнали толкова бързо.

Грейди свали шапката си от закачалката.

— О, казах им просто, че това са си нашите негри и не ни трябват някакви загубеняци от Джорджия да идват и да ни нареждат какво да правим. — Погледна Иджи право в очите. — Уверявам те, че няма да се върнат. — После си сложи шапката и излезе.

Макар Грейди да бе един от основателите на Клуба на киселата краставичка и заклет лъжец, през онзи ден той каза истината. Онова, което Иджи и Рут обаче не знаеха, бе, че макар злобни, момчетата от Джорджия не бяха толкова глупави, за да предизвикват членовете на Клана в Алабама, и имаха достатъчно ум в главата, че да си тръгнат бързичко и да не се връщат.

Затова когато Франк Бенет все пак се върна, дойде сам… и по тъмно.

„Валдоста Газет“

15 декември 1930

Местен мъж е в неизвестност

38-годишният Франк Бенет от Валдоста днес бе обявен за издирване от по-малкия си брат Джералд, след като Джейк Бокс, работник на по-големия брат, го уведомил, че работодателят му не се е прибрал у дома след ловен излет.

За последно Бенет е бил видян на 13 декември сутринта, когато излязъл от дома си и казал на господин Бокс, че ще се върне вечерта. Всеки, който има информация за местонахождението му, моля да уведоми местните власти.

Уисъл Стоп, Алабама

18 декември 1930

Беше поредният мразовит следобед в Алабама и зад кафенето в големия железен казан се вареше свинско. Казанът бълбукаше, пълен с догоре с месо, което съвсем скоро щеше да бъде опечено на жар със специалния сос на Големия Джордж.

Големия Джордж — стоеше до казана с Артис — вдигна очи и видя да се приближават трима мъже с пистолети на коланите.

Грейди Килгор, местният шериф и железопътен полицай на половин работен ден, обикновено му викаше Джордж. Днес обаче искаше да се докара пред другите двама и му каза:

— Ей, момче! Я виж това. — След което му показа снимка — Да си забелязвал този мъж наоколо?

Артис, чиято задача бе да разбърква месото в казана с една дълга пръчка, се попоти.

Големия Джордж погледна снимката на белия мъж с бомбе и поклати глава.

— Не, господине… не съм го виждал — отвърна и върна снимката на Грейди.

Другите двама се приближиха и погледнаха розовите и бели мръвки в казана — те се надигаха и спускаха като въртележка.

Грейди прибра снимката в джоба на жилетката см и тъй като с това служебните му задължения бяха приключили, попита:

— Кога ще ги слагаш да ги печеш, Джордж?

Големия Джордж погледна съсредоточено към казана.

— Наминете утре по пладне… мда, за тогава ще да са готови.

— Да ни запазиш няколко кюфтета, чу ли?

Големия Джордж се усмихна.

— Да, господине, ще запазя.

Докато вървяха към кафенето, Грейди се похвали на другите двама:

— Този негър прави най-хубавата скара в целия щат. Трябва да я опитате, за да видите какво значи истинско кюфте. В Джорджия сто на сто не сте яли такива.

Смоуки и Иджи седяха на една маса, пиеха кафе и пушеха. Грейди влезе, сложи шапката си на закачалката до вратата и отиде при тях.

— Иджи, Смоуки, това са полицай Къртис Смути и полицай Уендъл Ригинс. Дошли са от Джорджия, да търсят този човек.

Всички се поздравиха с кимване и тримата мъже седнаха.

— Какво ще желаете, момчета? Искате ли кафе? — попита Иджи.

Те отвърнаха, че искат.

Иджи се провикна към кухнята:

— Сипси!

Сипси подаде глава през вратата.

— Направи три кафета — каза й Иджи, а после се обърна към мъжете: — А искате ли пай?

— Не, по-добре не, по служба сме.

По-младият и набит полицай изглеждаше разочарован.

— Тези момчета издирват един човек и аз се съгласих да им сътруднича. — Грейди се беше съгласил само да отговаря за снимката.

Прочисти гърло и я извади, като се опитваше да изглежда едновременно важен и небрежен.

— Някой от вас да е виждал този мъж през последните два дни? Иджи погледна снимката, каза, че не го е виждала, подаде я на Смоуки и попита:

— Какво е направил?

Сипси донесе кафетата и Къртис Смути — кльощав, жилав полицай с врат, стърчащ от бялата му риза като сбръчкана ръка отвърна с пискливо гласче:

— Доколкото знаем, не е направил нищо. Опитваме се да разберем какво са му направили на него.

Смоуки им върна снимката.

— Не, не съм го виждал. Защо го търсите чак тук?

— Преди два дни казал на един от работниците си, че ще идва насам, и не се прибрал.

Смоуки попита от кой град в Джорджия е изчезналият.

— От Валдоста.

— За какво пък ще идва насам? — попита замислено Смоуки.

Иджи се обърна и пак се провикна към кухнята:

— Сипси, я донеси няколко парчета от шоколадовия пай. — После каза на полицай Ригинс: — Моля ви, опитайте пая и ми кажете дали ви харесва. Направихме го току-що. Аз черпя.

Полицай Ригинс възрази:

— Не, не бива, наистина…

— О, хайде стига, само една хапка. Трябва ми мнението на познавач.

— Е, добре, но само една хапка.

Кльощавият му колега изгледа Иджи с присвити очи.

— Казах им, че най-вероятно се е запил някъде и ще се появи след ден-два. Не мога да разбера обаче защо е решил да дойде тук. В този град няма нищо…

Уендъл рече между залците:

— Помислихме си, че може да си има приятелка в района.

Грейди избухна в смях.

— По дяволите, в Уисъл Стоп няма жена, за която да си заслужава човек да бие път чак от Джорджия! — Замисли се за момент. — Може би, с изключение на Ева Бейтс.

Тримата полицаи се разсмяха, а Смоуки, който бе имал удоволствието да познае Ева в библейския смисъл на думата, рече:

— Това си е самата истина.

Грейди начена парчето пай, като все още се подсмихваше на майтапа си. Но кльощавият се наведе към него и попита сериозно:

— Коя е Ева Бейтс?

— О, една червенокоса палавница, държи заведение край реката — отвърна Грейди. — Наша приятелка е.

— Възможно ли е да е дошъл тук заради тази Ева?

Грейди премести поглед от чинията си към снимката на масата и отвърна:

— Не, никакъв шанс.

Кльощавият не се отказваше.

— Защо?

— Ами, да речем, че не е нейният тип.

Иджи, Смоуки и Грейди се разсмяха.

Уендъл Ригинс се изкиска заедно с тях, макар да не знаеше точно защо.

Полицай Смути попита:

— Как така не е неин тип?

Грейди остави вилицата си.

— Виж сега, не искам да те засягам, а и не познавам мъжа на снимката, но ми изглежда малко женствен. Не си ли съгласен с мен, Смоуки?

Смоуки отвърна, че е съгласен.

— Да ви кажа честно, момчета, Ева ще му хвърли само един поглед и ще го метне в реката.

Всички пак се разсмяха.

— Май се досетих какво имате предвид — рече Смути и пак изгледа Иджи с присвити очи.

— Е, такъв е животът понякога! — Грейди намигна на Иджи и Смоуки. — Доколкото чувам, всички момчета в Джорджия са малко изнежени.

Смоуки се изкикоти.

— И аз така съм чувал.

Грейди се облегна назад и се потупа по корема.

— Да тръгваме, а? Трябва да се отбием на още няколко места, преди да се стъмни. — И прибра снимката в джоба си.

Когато станаха от масата, полицай Ригинс рече:

— Благодаря за пая, госпожо…

— Иджи.

— Госпожо Иджи, беше изключително вкусен, много ви благодаря.

— Няма защо.

Грейди си взе шапката и каза:

— Пак ще дойдем. Утре ще ги доведа да опитат кюфтетата.

— Чудесно. Ще се радваме да ви видим.

Грейди погледна към задната стая и попита:

— Между другото, къде е Рут?

— В голямата къща. Мама е болна.

— Да, чух. Много съжалявам. Е, до утре.

И полицаите излязоха.

Макар да бе едва четири и половина следобед, небето вече имаше опушено сив цвят, а на север го прорязваха сребристи светкавици и зимният дъжд, който заваля, бе студен като лед. Опал вече бе украсила фризьорския си салон в съседство с мигащи коледни лампички, които се отразяваха в мокрия тротоар. Вътре в салона помощничката й метеше под звуците на коледни песни, разнасящи се от радиото. Опал довършваше прическата на последната си клиентка, госпожа Веста Адкок, която тази вечер щеше да ходи на банкета на компания „Ел&Ен“. Камбанката над вратата звънна и полицаите влязоха, а Грейди заговори с официалния си служебен тон.

— Опал, може ли да поговорим с теб за минутка?

Веста Адкок стисна пъстрата пелерина, с която бе наметнала, и извика ужасено:

— Мили боже!

Опал вдигна очи, също толкова ужасена, и се спусна към Грейди със зелен гребен в ръка.

— Не можеш да нахълтваш така тук, Грейди Килгор! Това е фризьорски салон и не се допускат мъже! Да не си се побъркал? Хайде, марш навън! Как изобщо ти мина през ум?

Високият метър и деветдесет и пет Грейди и двамата му колеги се сбутаха на вратата кой да излезе пръв и изтичаха на тротоара, а Опал ги изпрати със свиреп поглед през запотения прозорец.

Грейди прибра снимката на Франк Бенет в джоба си и рече:

— Тук със сигурност не е идвал.

Тримата мъже вдигнаха яките на палтата си и прекосиха релсите.

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

21 декември 1930

Три дни след като двамата полицаи от Джорджия пристигнаха в града да разпитват за Франк Бенет, кльощавият, Къртис Смути, дойде сам в кафенето и си поръча сандвич с кюфте и оранжада.

Иджи му сервира с думите:

— С Грейди и партньора ви ще ми изядете всичките кюфтета. Само днес тримата си поръчахте общо десет!

Смути я изгледа с присвити очи и изсумтя:

— Седнете.

Иджи се огледа и като видя, че в момента няма кого да обслужва, седна срещу него.

Той отхапа от сандвича си и я изгледа изпитателно.

— Какво стана, намерихте ли онзи, дето го търсите? — попита Иджи.

Този път полицаят огледа кафенето, след което се наведе през масата с изражение, остро като бръснач.

— Няма да ме преметнеш, момиченце. Знам коя си. Не си й помисляй, че ще ме заблудиш… Още много хляб има да изядеш, докато успееш да измамиш Къртис Смути. Точно така, малката, още първия път, като влязох тук, веднага разбрах, че съм те виждал някъде, но не можах да се сетя къде. Затова се обадих тук-там и снощи ми просветна коя си.

Той се дръпна назад и продължи да яде, без да сваля очи от нея. Иджи съвсем хладнокръвно го изчака да заговори пак.

— Онзи Джейк, дето работи при Франк Бенет, даде показания под клетва, че хора с описание като твоето и на онзи черен мечок отзад са ходили у Бенет, за да вземат жена му, а негърът е заплашил Бенет с нож.

Остави сандвича си в чинията и я погледна.

— Освен това онзи ден бях в бръснарницата и заедно с много други чух как заплаши да го убиеш. А щом аз си спомням, значи и те си спомнят.

Отпи от оранжадата и избърса уста с хартиена салфетка.

— Не мога да кажа, че Франк Бенет ми беше приятел — в никакъв случай. Трябваше да изгоня от къщи най-голямата си дъщеря с дете на ръце заради него, а и съм чувал какви ги върши в дома си. И съм убеден, че и на много други хич няма да им е мъчно за него, ако го намерим някъде мъртъв. Но ми се струва, момиченце, че ти здраво ще загазиш тогава, тъй като заплахите ти са записани в полицейския доклад, а още сега мога да ти кажа, че никак не изглеждат добре в черно на бял фон. Говорим за убийство, за нарушаване на закона. А това на никой не му се разминава.

Облегна се назад и си придаде небрежен вид.

— Да речем, съвсем хипотетично, разбира се, че съм на твое място. Щях да реша, че ще е най-добре тялото изобщо да не бъде открито. Да, така би било най-добре… нито каквото и да било друго, свързано с него. Никак няма да изглежда добре, ако някой успее да докаже, че Франк Бенет е идвал в града ви, нали се сещаш, та ако съм съобразителен, ще се погрижа да се отърва от онова, което евентуално могат да намерят.

Погледна я втренчено, за да се увери, че го слуша. Слушаше го.

— Да, това би било много лошо, защото ще се наложи да се върна тук и да арестувам теб и чернокожия като заподозрени. Никак не ми се иска да идвам пак тук и да те гоня, но ще го направя, защото такъв е законът, а аз съм се заклел да следя за спазването му. Следиш ли ми мисълта?

— Да, господине — отвърна Иджи.

След като каза, каквото имаше да казва, Смути извади монета от четвърт долар от джоба си и я хвърли на масата, сложи си шапката и на излизане каза:

— Естествено, Грейди може и да е прав. Бенет може да се прибере у дома тези дни. Но на мен не ми се вярва.

„Валдоста Газет“

7 януари 1931

Местен жител вероятно е мъртъв

Издирването на Франк Бенет, 38 г., от Валдоста, който е в неизвестност от ранната утрин на 13 декември миналата година, бе официално прекратено. По време на щателното разследване инспектор Къртис Смути и инспектор Уендъл Ригинс са разпитвали хора чак в Тенеси и Алабама. Но не са открити нито Бенет, нито пикапът, с който е пътувал, когато е изчезнал.

„Не оставихме непреобърнат камък — каза полицай Смути в интервю по-рано днес. — Сякаш е изчезнал яко дим“.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

19 март 1931

Тъжна новина за всички нас

След като миналата година почина баща им, Леона, Милдред, Патси Рут и Едуард Тредгуд отново се прибраха в града по тъжен повод за погребението на майка си. След опелото всички отидохме в старата им къща и целият град се събра, за да почете паметта на мама Тредгуд.

Никога няма да забравя прекрасните моменти, които прекарвахме у тях, а тя винаги ни караше да се чувстваме като у дома. Запознах се с половинката си именно у Тредгуд на едно от големите им тържества за 4-ти юли. С Уилбър се ухажвахме по същото време като Клио и Нини и по цели часове седяхме на верандата в неделя след църква.

Мама Тредгуд ще липсва много на всички ни и градът ни няма да е същият без нея.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

11 май 1986

Ивлин Кауч отвори найлоновата торбичка с пръчици моркови и целина и предложи на приятелката си. Госпожа Тредгуд отказа и продължи да похапва от захаросаните фъстъци.

— Не, благодаря, скъпа, суровите зеленчуци не ми понасят. Всъщност защо ядеш зеленчуци?

— Минах на диета… е, на нещо като диета. Мога да ям всичко, стига да не съдържа захар и мазнини.

— Пак ли се опитваш да отслабнеш?

— Да. Ще се опитам. Но е трудно. Много надебелях.

— Е, прави каквото искаш, но да ти кажа, не мен си ми изглеждаш съвсем добре.

— Много мило от ваша страна, госпожо Тредгуд, но дрехите ми вече не ми стават.

— Не ми изглеждаш дебела. Еси Ру… виж, тя беше доста едра. Но пък бе склонна към напълняване от малка. По едно време беше над деветдесет килограма.

— Наистина ли?

— О, да, но не се оставяше това да я притесни и винаги се обличаше с най-хубавите рокли и носеше цвете в косата си. Всички казваха, че Еси Ру е хубава като кукла, а имаше и малки сладки ръчички и крачета. Цял Бирмингам говореше за сладките й крачета, когато започнала свири на големия „Вурлицер“…

— На какво?

— На големия орган „Вурлицер“ в кино „Алабама“. Твърдяха, че бил най-големият из целия Юг, и мисля, че наистина беше така. Хващахме трамвая и ходехме на прожекциите. Винаги ходех, когато даваха филм с Джинджър Роджърс. Тя беше любимата ми актриса. Най-талантливото момиче в Холивуд. Не ме интересуваха филмите, в които тя не участваше… можеше да прави всичко: да пее, да танцува, да играе… каквото се сетиш… Та както и да е, в антракта гасяха лампите и прозвучаваше мъжки глас: „А сега театър «Алабама» има удоволствието да ви представи — винаги казваше «има удоволствието да ви представи» — изпълнението на госпожа Еси Ру Лаймуей на големия «Вурлицер».“ И прозвучаваше тиха музика… след което изведнъж светваше прожектор и се появяваше огромният хармониум, Еси Ру седнала на него и изпълняваща традиционната си песен „Влюбена съм в Човека от Луната“. Всички прожектори изведнъж я обливаха в светлина, а музиката се разливаше из залата и разклащаше чак покрива. Еси Ру се обръщаше с усмивка към публиката, без да сбърка и нота, и подхващаше друга песен. Преди да се усетиш, преминаваше към „Звезди над Алабама“ или „Животът е купа с череши“. А малките й крачета пърхаха по педалите като пеперуди! Носеше гривни на глезените си, беше си ги поръчала специално от универсалния магазин „Лавман“. Може и да беше пълна, но крачетата й бяха изящни… Всички си имат хубави черти и Еси Ру знаеше кои са нейните и ги подчертаваше. Затова не ми харесва да те виждам така потисната. Онзи ден казах на госпожа Отис: „Ивлин Кауч има най-хубавата кожа, която си виждала. Сякаш майка й цял живот я е държала увита в памук“.

— Благодаря, госпожо Тредгуд.

— Ами вярно си е. Нямаш и една бръчка. Казах на госпожа Отис и че според мен трябва да продаваш от онази козметика „Мери Кей“. С твоята кожа и приятен характер ще си спечелиш кадилак за нула време. Съседката ми, госпожа Хартман, има племенница, която работи за тях и изкарва добри пари, а от „Мери Кей“ й дали и розов кадилак като бонус. Пък тя не е и наполовина толкова хубава като теб.

— О, госпожо Тредгуд, много ви благодаря, но съм твърде стара, за да се захващам с подобно нещо. Там търсят млади жени.

— Ивлин Кауч! Как може да говориш така? Та ти си още млада! На четирийсет и осем години си си направо още дете! Имаш половин живот пред себе си! В „Мери Кей“ не ги интересува на колко години си. И племенницата на госпожа Хартман не е в първа младост. Ако бях на твоите години и имах твоята кожа, непременно щях да се пробвам за кадилака. Естествено, първо ще трябва да взема шофьорска книжка, но въпреки това бих опитала. Помисли си само, Ивлин, ако стигнеш моята възраст, имаш да живееш още поне трийсет и седем години…

Ивлин се засмя.

— Какво е усещането да си на осемдесет и шест, госпожо Тредгуд?

— Ами, не се чувствам различно. Както вече ти казах, годините минават неусетно. Един ден си млада, на следващия гърдите и брадичката ти увисват и носиш ластичен корсет. Само че не осъзнаваш, че си остаряла. Виждам го, когато се погледна в огледалото… понякога дори се плаша до смърт. Шията ми прилича на смачкана хартия, имам безброй бръчки, но не мога да направя нищо по въпроса. Вярно, бях си взела някакъв крем против бръчки от „Ейвън“, но подейства съвсем за кратко и после пак се сбръчках, тъй че накрая спрях да се плескам с него. Вече дори не се гримирам, използвам само малко крем и молив за вежди, та да се вижда, че имам вежди… побеляха, миличка… а и цялата съм в старчески петна. — Тя си погледна ръцете. — Да се чудиш откъде се появяват. — Госпожа Тредгуд се разсмя. — Твърде стара съм дори да излизам добре на снимки. Франсис искаше да ни снима с госпожа Отис, но аз си скрих главата. Казах, че от физиономията ми фотоапаратът ще се пръсне.

Ивлин я попита дали понякога се чувства самотна тук.

— Да, от време на време. Разбира се, всичките ми близки си отидоха… но от време на време идват да ме видят познати от църквата. Обаче си казваме само „привет“ и „довиждане“. Просто така става. Понякога гледам снимката, на която съм с Клио и малкия Албърт, и се чудя какво ли правят те… и си припомням отминалите дни.

Усмихна се на Ивлин.

— Така живея сега, скъпа, в спомени, спомени за миналото.

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

18 ноември 1940

Чуканчето беше в задната стая и стреляше по картонени косове с пистолет с гумени стрелички, а Рут преглеждаше счетоводната книга. Иджи нахълта шумно през задната врата — връщаше се от риболовната екскурзия на Клуба на киселата краставичка.

Чуканчето скочи и се хвърли да я прегръща и за малко да я катурне на пода.

Рут се зарадва да я види, защото винаги се притесняваше, когато Иджи заминеше за повече от седмица, особено долу край реката с Ева Бейтс.

Чуканчето изтича на задните стълби, погледна и попита:

— Къде е рибата?

— Да си призная. Чуканче, хванахме риба, но беше огромна и не успяхме да я извадим от водата. Снимахме я обаче и само снимката тежи десет килограма.

— О, лельо Иджи, не сте хванали нищо!

И в този момент чуха:

— Ехоооо! С Албърт ви идваме на гости…

През задната врата влезе висока жена с добродушно изражение и коса, прибрана на кок. Водеше дребно бавноразвиващо се момче на годините на Чуканчето. Наминаваше на гости, както всеки ден през последните десет години; и те винаги се радваха да я видят.

— Здрасти, малката, как си днес? — попита Иджи.

— Добре — отвърна жената и седна. — А вие момичета как сте?

— Да знаеш, Нини, за малко да си опържим риба за вечеря, но явно тази седмица не кълве — засмя се Рут. — Вместо това ще ядем снимки.

Нини рече разочаровано:

— О, Иджи, как ми се иска да беше донесла някое сомче… обожавам ги.

— Нини, сомчетата не кълват посред зима — отвърна Иджи.

— Нима? Би трябвало през зимата да са също толкова гладни, колкото и през лятото, нали?

— Права е, Иджи — каза Рут. — Защо не кълват през зимата?

— О, не защото не са гладни. По-скоро е заради температурата на червея. Кой яде студени червеи, а?

Рут погледна Иджи и поклати глава, както винаги удивена от измишльотините, които й хрумваха.

— Е, това е логично — каза Нини. — И аз не обичам изстинало ядене, а пък нали даже да стоплите червеите, те пак ще изстинат, докато стигнат до дъното на реката, нали? Обаче като стана въпрос за студа, каква мразовита зима, а? Като на Северния полюс!

Албърт бе отишъл в другия край на стаята при Чуканчето и стреляше по картонените птици. Докато пиеше кафе, на Нини й хрумна нещо.

— Чуканче, дали би дошъл у дома да постреляш с пистолета по косовете, дето се трупат по телефонните жици? Не искам да ги убиваш, а само да ги подплашиш… Имам чувството, че подслушват телефонните ми разговори с краката си.

Рут, която много обичаше Нини, каза:

— О, Нини, не вярваш наистина на това, нали?

— Скъпа, така ми каза Клио.

„Слагтаун нюз“ Флотсам&Джетсам

Списван от господин Милтън Джеймс

19 ноември 1940

Жена измамена с 50 долара при демонстрация на вяра

Госпожа Сали Джинкс от улица „Хауъл“ № 68-С станала жертва на измама, както съобщила лично в полицията вчера. Госпожа Джинкс каза, че жена, представила й се като сестра Бел, дошла в дома й да направи демонстрация за силата на вярата. Жената взела от госпожа Джинкс 50 долара и ги завързала в носна кърпа, след което ги сложила в сандъче със заръката да го отвори чак след четири часа. Когато разгърнала салфетката, парите ги нямало, заяви жертвата.

Тонсил Робинсън и Е. К. Робинсън пак са се скарали.

Ще ни липсва

Осмо авеню като че ли вече не е същото. Прочутият в квартал ни Артис О. Пийви, изглежда, е решил да замине за Града на ветровете. Уверяваме ви, че дамите ужасно тъгуват по него.

Чухме, че на госпожица Хелън Рийд й се е наложило да повика властите, след като мъж се опитал да влезе в дома й и да я нарани физически… а когато служителите на реда пристигнали, заловили господин, който се криел под къщата с шиш за лед в ръка и твърдял, че е разносвач на лед.

Възможно ли е споменатият господин да е Бейби Шепард, който в миналото си падаше по госпожица Рийд?

… Клуб „Ескуайър“ се подготвя за годишното си танцова забава „Размахай крайници“…

Музикални новини

Новата песен на Елингтън „Фантазия в черно и кафяво“, издадена от „Дека“, е изключително интересна и новаторска. Пианистът в „Креол“ използва буги ритъм, който е странен, но ефективен.

Десето авеню

Чикаго, Илинойс

20 ноември 1940

В Чикаго валеше и Артис О. Пийви тичаше по улицата. Скри се под една стряха на вход с табела „Обяд от морски дарове и пържена риба 35 цента“. В киното отсреща даваха „Криминални елементи“ и „Империя на хулиганите“. Артис се чувстваше като беглец тук, далеч от дома, хукнал да се крие от мургавата госпожица Електра Грийн.

Артис стоеше, пушеше цигара „Честърфийлд“ и размишляваше за живота си. Майка му му бе казвала, че винаги когато се почувства потисната, си мисли за благия Исус и духът й винаги се повдига.

Но не мисълта за Бог повдигаше духа на Артис, а мисълта за една определена черна красавица със стегнати бедра и плътни устни, която повдигаше не само духа му, но и други части от него, за удоволствие на въпросната красавица. Основният му житейски проблем в момента бе способността му да обича твърде добре, но крайно неразумно.

Винаги бе играл опасна игра по отношение на съпрузите на прекрасните дами, тъй като не познаваше граници. Всяка жена попадаше в обхвата на неговата специалност и поради липсата му на уважение към териториалните права, на Артис редовно му се налагаше да проверява тялото си за порезни рани и счупени кости и твърде често ги намираше. Веднъж, след като бе заловен с неподходящата жена в неподходящия момент, една амазонка с бронзова кожа го наръга с тирбушон. След този злощастен случай, оставил му доста интересен белег, той стана малко по-внимателен и инстинктивно го спохождаха колебания, преди да се занася с по-едри от него жени. Въпреки това Артис разбиваше сърца наляво и надясно. Бе казвал на твърде много дами да го потърсят на следващата вечер и те правеха точно това — търсеха го…

Мършавият дребен мъж, толкова черен, че направо синееше, бе донесъл много беди на противоположния пол. Едно момиче изгълта кутия паркетин и я прокара с чаша препарат за миене на прозорци в опит да напусне света, който той обитаваше. Когато обаче оцеля и заяви, че химикалите са развалили приятния цвят на кожата й завинаги, Артис започна да става все по-нервен, щом се стъмнеше, тъй като тя на няколко пъти го издебваше и го удряше по главата с пълната си с камъни дамска чанта.

Но случаят с Електра Грийн бе по-сериозен от чанта, пълна с камъни. Електра разнасяше револвер 38-и калибър, който умееше да използва, и бе отправила на Артис безбройни заплахи, свързани с мъжеството му и неговото унищожаване, след като разбра, че й е изневерил. Неведнъж, а цели осем пъти, при това с госпожица Дилайла Удс, която бе заклет враг на Електра и която също бързичко бе напуснала града.

Докато стоеше под стряхата, Артис страдаше толкова силно, че му идеше да умре. Липсваше му Бирмингам и искаше да се прибере там.

Преди да замине от Бирмингам, Артис всеки следобед изкачваше Червената планина с двутонния си син шевролет с гуми с бели джанти и сядаше на билото, за да гледа залеза. Поглеждаше надолу, виждаше железните постройки и усещаше миризмата от фабриките с извисяващи се комини, които бълваха оранжев пушек чак до Тенеси. За него на света нямаше по-красива гледка от града по това време на деня, когато небето бе обляно с червеното и лилаво сияние от фабриките и неоновите реклами и лампи, които започваха да светват и града, да блещукат и танцуват по улиците в центъра и към Слагтаун.

Бирмингам — градът, който Франклин Делано Рузвелт бе обявил за „най-силно засегнатия от Депресията в САЩ“… чиито жители бяха толкова бедни, че Артис дори познаваше мъж готов да ти даде да стреляш по него за пари, и момиче, което бе киснало краката си в саламура и оцет в продължение на три дни в опит да спечели танцов маратон… градът с най-ниския доход на глава от населението в цяла Америка и въпреки това известен като града с най-добрите развлечения на Юга…

Бирмингам, където процентът на неграмотните бе един от най-високите в страната и където имаше повече случаи на венерически болести от, където и да било другаде, но в същото време бе на първо място по броя на децата, посещаващи неделно училище… където някога камионите на „Импириъл Лондри“ бяха обикаляли града с надписите си „Перем само на бели хора“ и където гражданите с по-тъмна кожа още седяха зад дървените прегради с надпис „Чернокожи“ в трамваите и се придвижваха с товарните асансьори в универсалните магазини.

Бирмингам, Столицата на убийствата на Юга, където само през 1931 г. бяха загинали 131 души…

Въпреки всичко това Артис обичаше Бирмингам с неописуема страст — от южния му край до северния, през мразовитата дъждовна зима, когато от хълмовете по улиците се стичаше червена кал, и през топлото лято, когато зелени лози покриваха склоновете на планината, виеха се около дървета и телефонни стълбове и въздухът бе влажен и натежал от аромата на гардении и месо, печащо се на скара. Бе пътувал из цялата страна — от Чикаго до Детройт, от Савана до Чарлстън и Ню Йорк, но винаги бе щастлив да се завърне в Бирмингам. Ако изобщо съществуваше пълно щастие, то се състоеше в това да знаеш, че си си на мястото, а Артис бе познал пълното щастие в мига, в който стъпи в Бирмингам.

Затова днес той реши да се прибере у дома, тъй като предпочиташе да умре, отколкото да е далеч от града си Бирмингам.

А госпожица Електра Грийн си бе наумила да стане точно такава — ако, разбира се, първо го оставеше жив.

Докато минавате покрай бар „Флейтата и барабана“, някой пусна джубокса:

Далеч на Юг, във Бирмингам във Алабама,

танцуват хората по цяла нощ.

От близо и далеч се стичат,

южняшки джайв танцуват до зори.

На всеки ъгъл музика звучи.

Навсякъде добре ще те посрещнат.

Ела на Юг и забрави за всички грижи.

Ела на Юг и там ще ме намериш.

Аз сбогом казвам на града!

Отивам аз на Юг сега!

„Слагтаун нюз“ Флотсам&Джетсам

Списван от господин Милтън Джеймс

25 ноември 1950

Виден ерген от Бирмингам се жени

Госпожица Електра Грийн, дъщеря на господин и госпожа Р. К. Грийн, стана съпруга на господин Артис О. Пийви, син на господин и госпожа Джордж Пийви от Уисъл Стоп, Алабама.

Венчавката извърши д-р Джон У. Никсън, пастор от Първа протестантска църква, а музиката за церемонията осигури господин Люис Джоунс.

Прекрасната булка

Булката изглеждаше прелестно с тревнозелен костюм, кехлибарени аксесоари и кожа от норка. Носеше кафява филцова шапка, ръкавици и обувки в същия цвят и корсаж с лилии на китката.

Госпожица Палавото птиче Пийви, сестра на младоженеца, изглеждаше поразително с рокля от вълнен креп в гроздов цвят, пъстър наниз от мъниста и алени ръкавици и обувки.

Колоритно тържество

Непосредствено след венчавката колоритното тържество се проведе в дома на госпожа Лулу Бътърфорк, видна личност във водещите фризьорски кръгове в града, тъй като е и козметичка и фризьорка.

Няколкото известни наши съграждани, присъствали на приема, бяха почерпени с пунш, сладолед и торта и бяха заети да гледат със страхопочитание безбройните приказни подаръци за булката.

Моминското парти бе отпразнувано още на 5-и октомври вечерта в 23:00 часа с разгорещени танци, а домакиня на събитието бе госпожа Тонсил Робинсън.

За провеждане на бляскавото тържество бе избрано кафене „Савой“, приведено в празничен вид с помощта на украса от зеленина и дълга маса, отрупана с отбрани ордьоври. След това бе поднесена топла вечеря от седем ястия с пилешко, вино, кафе и десерти.

Младоженците ще живеят в дома на булката на Фаунтън Авеню.

Супермаркет „Пигли-Уигли“

Бирмингам, Алабама

19 май 1986

След девет дълги и мъчителни дни на диета Ивлин Кауч се бе събудила сутринта, обхваната от еуфория. Струваше й се, че е поела юздите на живота си, чувстваше се висока и слаба, а когато се движеше, стъпваше леко и грациозно. През изминалите девет дни сякаш бе катерила планина и сега най-накрая бе стигнала върха. Днес някак си усети, дълбоко в душата си, че до края на живота си повече няма да яде нищо, което не е прясно и свежо.

Когато влезе в супермаркета, мина бързо покрай рафтовете с бисквити, пасти, бял хляб и консерви, от които обикновено пазаруваше, и отиде направо до щанда за месо, където поръча пилешки гърди без кожа. След това се отправи към сектора за плодове и зеленчуци, който преди бе посещавала само за да вземе картофи за пюре, и купи пресни броколи, лимони и лайм, с които да гарнира чашите минерална вода. Спря за малко пред рафта със списанията и взе брой на „Град и градина“, в който имаше статия за Палм Бийч, след което мина през експресната каса.

Касиерката й се усмихна приветливо.

— Здравейте, госпожо Кауч, как сте?

— Чудесно, Мозел, ти как си?

— Добре. Това ли е всичко?

— Да.

Мозел натисна бутона за касовата бележка.

— Днес изглеждате прекрасно, госпожо Кауч.

— Благодаря. И се чувствам прекрасно.

— Довиждане, приятен ден.

— Благодаря, и на теб.

Докато Ивлин излизаше, едно момче с изцъклени очи и злобно стисната уста, облечено с мръсни панталони и тениска, нахълта през вратата, обозначена като „Изход“, и я блъсна. Ивлин, все още в добро настроение, промърмори под нос:

— Какъв мил джентълмен.

Момчето се обърна навъсено и рече:

— Майната ти, кучко! — И продължи нататък.

Ивлин онемя. Омразата в очите му я стъписа. Изведнъж се разтрепери и се разплака, сякаш някой я бе ударил. Затвори очи и си каза, че трябва да се овладее. Това бе просто един непознат. Нямаше значение, че се бе държал грубо. Не биваше да позволява това да я разстрои.

Но колкото повече мислеше по въпроса, толкова повече се убеждаваше, че не бива да подминава случилото се. Щеше да го изчака отвън да излезе и да му каже, че не е искала да го обиди, че е сигурна, че е влязъл през грешната врата случайно и я е блъснал, без да иска.

Щом му обяснеше всичко това, момчето вероятно щеше се смути от постъпката си, всичко щеше да приключи и тя щеше да се прибере у дома отново в добро настроение.

Момчето блъсна вратата, излезе със стек бири в ръка и мина покрай нея.

— Извинете. Просто исках да ви кажа, че нямаше причина да ми се ядосвате. Само се опитвах да…

Момчето я изгледа отвратено.

— Разкарай се от пътя ми, тъпа краво!

Ивлин се стъписа.

— Моля? Как ме нарекохте?

Той продължи напред, без да й обръща внимание. Тя хукна след него, обляна в сълзи.

— Как ме нарекохте? Защо сте толкова груб? Какво съм ви направила? Дори не ме познавате!

Той отвори вратата на пикапа си и Ивлин, изпаднала в истерия, го хвана за лакътя.

— Защо? Защо се държите толкова грубо?

Младежът отблъсна ръката й и размаха юмрук пред лицето й с изкривена от ярост физиономия.

— Не ме закачай, кучко, да не ти размажа шибаната мутра! Дебела… тъпа путка!

Блъсна я в гърдите и тя падна на земята.

Не можеше да повярва какво й се случва. Покупките й се пръснаха.

Момичето с права мазна коса и ластичен потник, което чакаше момчето, я изгледа отгоре и се изсмя. Младежът се качи в пикапа, включи на задна и изкара колата от паркинга със свистящи гуми, като продължаваше да ругае Ивлин.

Тя седеше на земята с охлузен лакът и отново се почувства стара, дебела и безполезна.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

12 декември 1941

Войната избухна

Грейли Килгор отговаря за наборната комисия в Уисъл Стоп и рече всички момчета да отидат да се запишат, та да се приключва с тази работа.

Изглежда, напоследък оттук преминават само влакове с войници и танкове. Да се чуди човек откъде идват и накъде са тръгнали.

Уилбър каза, че войната ще продължи няма и половин година. Надявам се да е прав.

Вокалният квартет „Веселите красавици“ бе поканен на Националното събрание на дамските вокални квартети в Мемфис, Тенеси, тази пролет, за да изпълни популярната си версия на „Потопи четката си в слънце и рисувай“.

Отец Скрогинс моли лицето или лицата, които дават адреса и телефонния му номер на хора, търсещи уиски, да престанат, ако обичат, тъй като съпругата му Анна е крайно изнервена и избухвала на няколко пъти тази седмица. Боби Лий Скрогинс се записа във флота. Между другото сребърната звезда на прозореца на кафенето е за Уили Бой Пийви, сина на Онзел и Големия Джордж, който стана първият чернокож войник от Траутвил.

Дот Уиймс

П.П. Всички се готвят за коледното представление и поради недостига на мъже в града аз, Опал и Нини Тредгуд ще играем Тримата влъхви.

„Роудс Съркъл“ №212

Бирмингам, Алабама

8 август 1986

След като момчето в супермаркета я е засипа с обиди, Ивлин Кауч се чувстваше като жертва на насилие. Изнасилена с думи. Ограбена. Винаги се бе старала да не допуска да й се случи именно това, винаги се бе ужасявала да не ядоса някой мъж и от ругатните, които ще отнесе, ако го направи. През целия си живот бе ходила около мъжете по терлици като момиче, вдигнало полите си, докато върви през пасище, осеяно с кравешка тор. Открай време бе подозирала, че ако провокира някого, думите, които бе чула днес, ще се излеят върху нея и ще я унищожат.

И най-накрая това се бе случило. Но тя още бе жива. И започна да се замисля. Сякаш грубото държане на момчето я бе шокирало и най-накрая я бе накрало да си зададе въпросите, които бе пропъждала от съзнанието си заради страха си от отговорите. Каква бе онази сила, онзи дебнеща заплаха, невидимият пистолет, насочен към главата й, който контролираше живота й… Защо се страхуваше толкова от обидите?

Бе останала девица, за да не я нарекат пачавра или курва; бе се омъжила, за да не й викат стара мома; не бе феминистка, за да не я нарекат лесбийка или мъжемразка; никога не натяква и не повишаваше тон, за да не я обвинят, че е кучка…

Бе спазвала всички тези правила и въпреки това онзи непознат я повали на земята и я нарече с обидните имена, кои мъжете сипят върху жените, когато се ядосат.

Ивлин се зачуди защо винаги обидите са на сексуална основа. И защо когато мъжете искат да унижат друг мъж, винаги го наричат „женчо“. Сякаш това бе най-страшното нещо на света. Какво бяха сторили хората, за да заслужат подобни обръщения? Да ги наричат „путка“? Вече не обиждаха чернокожите, поне не в лицето. Италианците вече не бяха „жабари“ и „макаронаджии“ и в учтиви разговори вече не се използваха думи като чифути, чернилки, жълтурковци и мазни латиноси. Всички те си имаха групи, с които да протестират и които да ги защитават. Но мъжете продължаваха да използват подобни обиди за жените. Защо? Къде бе тяхната група? „Иска ми се Иджи да беше тук — помисли си Ивлин. — Тя нямаше да позволи на момчето да я обижда така. Обзалагам се, че щеше да го фрасне“.

Тогава реши да спре да размишлява, защото изведнъж изпита непознато чувство, което я уплаши. И така, с двайсет години по-късно от повечето жени, Ивлин Кауч се разгневи.

Разгневи се на себе си, задето бе толкова уплашена. И скоро този така дълго потискан гняв започна да се проявява по странни и чудати начини.

За пръв път в живота й й се прииска да е мъж. Не заради привилегията да има един определен орган, който мъжете така ценяха. Не. Искаше да има силата на мъж, за да можеше да смели на пихтия хулигана от супермаркета. Естествено, тя съзнаваше, че ако беше мъж, нямаше да чуе всички онези обиди по свой адрес. Във фантазиите си започна да си се представя силна колкото десет мъже. В мечтите си ставаше Жената-чудо и пребиваше устатото момче отново и отново, докато то не падаше проснато на паркинга, обляно в кръв и молещо за милост. Така ти се пада.

И през четирийсет и осмата си година госпожа Ивлин Кауч от Бирмингам, Алабама, започна да води невероятен таен живот.

Малко от хората, които забелязваха пълничката, приятна на вид домакиня от средната класа, излязла на пазар или заета с всекидневните си задължения, биха се досетили, че в мислите и тя пръска на парчета с картечница гениталиите на изнасилвачи и рита до смърт жестоки съпрузи със специалните си ботуши за мъже, които пребиват съпругите си.

Ивлин дори си бе измислила тайно кодово име — име, което сееше страх по целия свят: Тоуанда Отмъстителката.

И докато Ивлин вършеше задълженията си с усмивка на уста, Тоуанда бе заета да налага мъже, тормозещи децата си, с шокова палка за добитък, докато косите им щръкнеха. Поставяше в списания „Плейбой“ и „Пентхаус“ малки бомби, които избухваха, щом някой разгърнеше страниците. Даваше на дилърите свръхдози наркотици и ги оставяше да умират по улиците; накара онзи доктор, който каза на майка й, че има рак, да ходи гол по булеварда пред всички медици в града, включително зъболекарите и зъботехниците, които му се присмиваха и го замеряха с камъни. Тъй като бе снизходителна отмъстителка, изчака докторът да приключи с разходката, преди да му разбие главата с пневматичен чук.

Тоуанда можеше да прави всичко, което си поиска. Върна се назад във времето и фрасна апостол Павел, задето бе написал, че жените трябва да си мълчат. Тоуанда отиде в Рим и срита папата от трона му, след което го замени с монахиня, а свещениците накара да й готвят и чистят за разнообразие. Тоуанда взе участие в предаването „Среща с пресата“ и със спокоен глас, хладнокръвен поглед и снизходителна усмивка обори аргументите на всички, които спореха с нея, докато опонентите й не се предадоха пред острия й ум и не избягаха разплакани от студиото. Отиде в Холивуд, където застави всички прочути актьори да играят с жени на тяхната възраст, а не с двайсет години по-млади момичета с идеални фигури. Остави плъхове да изгризат до смърт всички сутеньори и разпрати противозачатъчни не само на бедните жени, но и на мъжете по целия свят.

И заради делата и мъдростта си тя се прочу по цялата земя като Тоуанда Великата, Въздаващата справедливост и Кралица ненадмината.

Тоуанда повели: държавата да се управлява от равен брой мъже и жени, които да водят преговори за мир; тя и екипът химици любители ще открият лек за рака и ще изобретят хапче, което позволява да ядеш колкото си искаш, без да пълнееш; ще е задължително да си изваждаш разрешително, за да имаш деца, след като бъде доказано, че си годен финансово и емоционално — вече нямаше да има гладни и пребити деца. За отглеждането на извънбрачните и сирачетата ще отговаря Джери Фалуел; ще бъде забранено приспиването на кученца и котенца, а вместо това ще им бъде дадена територията на Ню Мексико или Уайоминг, за да си направят държава; учителите и медицинските сестри ще получават същите заплати като професионалните футболисти.

Тоуанда щеше да прекрати строежите на всички блокове с апартаменти, особено онези с покриви от червени керемиди, и Ван Джонсън щеше да бъде назначен за водеща на собствено предаване… тъй като бе един от любимците на Тоуанда.

Онези, които драскаха графити по стените, щяха да бъдат наказвани с потапяне в казан с мастило. Децата на известни родители повече нямаше да пишат книги. И тя лично щеше да се погрижи всички добри мъже и бащи, които се трудят усилено, да получат за награда екскурзия до Хавайските острови и моторна лодка.

Тоуанда отиде на Медисън Авеню и пое контрол върху всички модни списания; моделите с тегло под 60 килограма бяха уволнени, а бръчките изведнъж станаха секси. Нискомасленото сирене бе забранено в цялата държава. Същото сполетя и морковените пръчици.

Вчера например Тоуанда влезе безцеремонно в Пентагона, взе всички бомби и ракети и вместо тях даде на военните играчки, докато сестрите й правеха същото в Русия. После се появи в новините в 18:00 и обяви, че дава целия бюджет на армията на хората на възраст над шейсет и пет години. Тоуанда бе толкова заета по цял ден, че докато станеше време за лягане, Ивлин се чувстваше изтощена.

И нищо чудно. Тази вечер, докато Ивлин готвеше, Тоуанда бе убила цял куп продуценти на филми с порнография и малтретиране на деца. А по-късно, докато Ивлин миеше чиниите, Тоуанда собственоръчно взривяваше целия Близък изток, за да предотврати Трета световна война. Затова, когато Ед се провиква от стаята си да му занесе нова бира, преди Ивлин да успее да спре, Тоуанда кресна:

— Майната ти, Ед!

Той стана тихичко от фотьойла си и влезе в кухнята.

— Ивлин, добре ли си?

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

9 февруари 1943

Войната продължава

Половинката ми взима по две смени, както всички останали в железницата, тъй като стоманолеярните работят извънредно и напоследък съм много самотна. Но след като това помага на Чичо Сам и момчетата ни на фронта, ще го преживея.

Томи Глас и Рей Даймуей пращат поздрави на всички от военния лагер.

Между другото, видяхте ли Градината на победата, която Иджи и Рут направиха в стария двор на Тредгуд? Иджи каза, че Сипси отгледала боб със зърна, големи колкото сребърен долар. А в нашия двор успявам да изкарам само няколко дребни картофа.

Три четвърти от вокалния квартет „Веселите красавици“, тоест аз, Види Луиз Отис и Нини Тредгуд, ходихме до Бирмингам на вечеря в кафене „Бритлинг“, след което отидохме да гледаме Еси Ру Лаймуей. Филмът, който прожектираха, не бе и наполовина толкова добър, колкото представлението по време на антракта. Страшно се гордеем с Еси Ру. Искахме да кажем на всички в залата, че тя ни е приятелка. Нини все пак се обърна до жената до себе си и я уведоми, че Еси Ру й е зълва.

Дот Уиймс

П.П. Кой казва, че жените са по-слабият пол? Горкият Дуейн Глас припадна на собствената си сватба миналата неделя и се наложи булката да го държи по време на цялата церемония. Дуейн каза, че се почувствал много по-добре, след като цялата работа приключила. Той заминава за казармата веднага след медения си месец.

Уисъл Стоп, Алабама

12 януари 1944

В Бирмингам на големия перон на „Ел&Ен“ се бяха събрали петстотин души и духов оркестър, за да посрещнат завръщащите се синове, съпрузи и братя — всички до един герои от войната. Знамената вече се вееха в очакване на експреса от Вашингтон в 18:20.

Но тази вечер влакът направи първата си спирка на двайсет минути преди Бирмингам, а в края на перона едно чернокожо семейство чакаше сина си. Вдигнаха тихо дървения ковчег от багажното и го поставиха в каруца, която щеше да го откара през релсите до Траутвил.

Артис, Джаспър и Палавото птиче вървяха зад Онзел, Сипси и Големия Джордж. Докато те минаваха, Грейди Килгор, Джак Бътс и всички техни колеги от железницата застанаха мирно и свалиха шапки.

Тук нямаше знамена, оркестри и медали — само идентификационно картонче, закачено за ковчега, с надпис: Редник Ч. С. Пийви. Но през улицата на прозореца на кафенето имаше окачен флаг, сребърна звезда и табела, която гласеше: „Добре дошъл у дома, Уили Бой“.

Рут, Иджи и Чуканчето вече бяха отишли в Траутвил, за да чакат заедно с останалите.

Сладкият Уили Бой, Чудният съветник Пийви, момчето, което бяха приели в института „Тъскгий“… умният, онзи, който щеше да стане адвокат, да поведе хората си и да даде надежда чернокожите от задните улички от Алабама чак до Вашингтон, бе загинал след кръчмарско сбиване с чернокож войник на име Уинстън Люис от Нюарк, Ню Джърси.

Уили Бой разказвал как щом името на баща му Големия Джордж се споменавало в родния му град, и бели, и черни винаги казвали: „Ето това е мъж на място“.

Но Уинстън Люис заявил, че всеки, който работи за бели, особено в Алабама, не е нищо повече от низък, тъп, невеж Чичо Том.

За да оцелее, Уили Бой бе обучен да не реагира на обиди и потиска дори най-малкия порив на агресия и гняв. Но онази вечер, докато Уинстън говорел, той си помислил за баща си и разбил бирена бутилка в лицето на войника, след което го проснал на пода.

Следващата нощ, докато Уили Бой спял, му прерязали гърлото от ухо до ухо, а Уинстън Люис изчезнал безследно.

Армията не се заинтересува особено от случилото се — беше им писнало от сбивания в отрядите с чернокожи, и Уили Бой бе изпратен у дома в ковчег.

На погребението Рут, Смоуки и цялото семейство Тредгуд седяха на първия ред в църквата, а Иджи произнесе слово. Свещеникът каза, че Исус прибира най-скъпите си деца по-рано, за да са до него, и че това е волята на Всевишния, седнал на златния си трон в небето. Паството се поклащаше и отвръщаше: „Такава е волята Му“.

Артис отговаряше на репликите на свещеника заедно с останалите и се поклащаше на седалката си, докато гледаше как майка му пищи в агония; но след службата не отиде на гробището. Докато полагаха Уили Бой в студения гроб в червената глинеста почва на Алабама, Артис се качи на влак за Нюарк, Ню Джърси, за да намери и заколи някой си господин Уинстън Люис.

… А паството се поклащаше ритмично и пееше: „Боже, мести планината, дай ми сили да я изкача…“

Три дни по-късно намериха сърцето на Уинстън Люис в хартиена торба на няколко пресечки от дома му.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

24 февруари 1944

Комедийният концерт жъне успех

Клубът на киселата краставичка представи ежегодния си комедиен концерт — най-добрия досега.

Грейди Килгор влезе в ролята на Шърли Темпъл и изпя „Захарният кораб“. Някой забелязвал ли е какви хубави крака има нашият шериф?

Моята половинка, Уилбър Уиймс, изпя „Червени платна по залез“. Стори ми се, че се представи добре, но не мога да преценя съвсем. Все пак го слушам всеки ден как пее в банята. Ха-ха.

Най-смешният номер бе скеч за отец Скрогинс и Веста Адкок, изигран от Иджи Тредгуд в ролята на отеца и Пийт Тидуел в ролята на Веста.

Прическите и гримът бяха дело на Опал, а Нини Тредгуд, Биди Луиз Отис и моя милост ушихме костюмите.

Така нареченото „опасно животно“ от скеча за Мът и Джеф бе просто булдогът на д-р и госпожа Хадли, Ринг, с противогаз на главата.

Всички приходи ще бъдат дарени на Коледния фонд за помощ на нуждаещите се в Уисъл Стоп и Траутвил.

Иска ми се войната да приключва по-бързо, защото момчетата ни ни липсват.

Между другото, Уилбър се опита да се запише във войската онзи ден. Слава богу, че е твърде стар и е дюстабанлия, че иначе сериозно щяхме да загазим…

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

28 юли 1986

Ивлин си бе върнала всички килограми, които бе свалила по време на диетата, че бе качила и 3 отгоре. Толкова бе разстроена, че не забеляза как госпожа Тредгуд отново си е облякла дрехите наопаки.

Двете бяха заети да опустошават трикилограмова кутия с целувки, когато госпожа Тредгуд каза:

— Бих убила за бучка масло. Този маргарин, дето ни го дават, има вкус на мас. Толкова мас изядохме по време на Депресията, че не искам да я вкусвам до края на живота си. Тъй че ям филийките сухи, само с ябълков конфитюр.

Сега като се замисля, Иджи и Рут купиха кафенето през 1929 година, точно в разгара на Голямата депресия, но май никога не използваха маргарин. Поне аз не помня. Странно е, защото целият свят бе в окаяно положение, но годините на Депресията бяха щастливи за нас в кафенето. Толкова бяхме щастливи, а не го осъзнавахме.

Е често вечер се събирахме там и просто слушахме радио. Слушахме Фибър Макгий и Моли Еймъс, Анди, Фред Алан… о, не помня абсолютно всички предавания, но до едно бяха интересни. Не мога да понасям нещата, които дават по телевизията сега. Всички само се стрелят и се ругаят. Фибър Макгий и Моли не се стреляха. Еймъс и Анди крещяха на хората, но беше смешно. А чернокожите по телевизията не са така мили, както едно време. Сипси щеше да одере кожата на Големия Джордж, ако го хванеше да говори като някои от днешните.

И не е само по телевизията. Един ден госпожа Отис бе отишла в супермаркета и казала на едно чернокожо момченце, което минавало покрай нея, че ще му даде десет цента, ако й занесе покупките до колата, а то я изгледало злобно и я подминало. А и не само чернокожите са станали по-лоши. Веднъж, когато госпожа Отис още шофираше, преди да блъсне онези колички пред супермаркета, на излизане от паркинга след нас се събра опашка от коли, които натискаха до полуда клаксоните си, след което ни изпреварваха и някои от тях ни показваха среден пръст. Не бях виждала подобно поведение. Изключително грозно.

Вече дори не искам да гледам новини. Навсякъде само се бият. Някой трябва да даде на тези момчета успокоителни, та да се кротнат малко. Като на господин Дънауей. Мисля, че всички тези лоши новини влияят на хората и затова са толкова зли. Тъй че като почнат новините, просто спирам телевизора.

През последните десетина години започнах да слушам религиозни програми по радиото. Харесва ми „Клуб П. Т. Л.“ Канят най-различни умни хора. От време на време им пращам пари, когато имам. Слушам и „Лагерна среща САЩ“ всяка вечер от седем до осем часа. Харесвам и Орал Робъртс и „Клуб Седемстотин“. Всичките ги харесвам без онази жена с грима, която всъщност не е лоша, само да не плачеше непрекъснато. Плаче, когато е щастлива, плаче, когато е тъжна. Казвам ти, може да плаче по сигнал. Ето тя например трябва да пие повече хормони. А не харесвам и проповедниците, които крещят. Не знам защо им е да викат, след като имат микрофон пред себе си. Когато се разкрещят, просто спираме радиото.

А и смешните комикси във вестника вече не са смешни, едно време човек винаги можеше да се посмее на „Бензиновата улица“ или на „Малкият Уили Уинки“. Обожавах Малкия Хенри… в какви каши само се забъркваше.

Струва ми се, че хората просто вече не са щастливи, поне не като някога. Никъде не се виждат засмени лица, поне аз не виждам. Казах на госпожа Отис, когато Франсис ни заведе до мола: „Виж как всички гледат сухо и безизразно, дори младите“.

Ивлин въздъхна.

— Чудя се защо хората станаха толкова лоши…

— О, навсякъде по света е така, миличка. Идва краят на света. Може и да изкараме до двехилядната година, но се съмнявам. Слушам много проповеди и всички свещеници разправят, че доизживяваме дните си. Казват, че го пишело в Библията, в Откровение… Нищо не знаят те обаче. Само Бог знае… Нямам представа колко още Бог ми е отредил да живея, но съм наясно, че това са последните ми години. Затова изживявам всеки ден сякаш ми е последен. Искам да съм готова. И затова не коментирам господин Дънауей и Веста Адкок. Трябва да си живеем живота и да оставим и останалите да живеят, както решат.

Ивлин се почувства задължена да попита:

— За какво не ги коментирате?

— Мислят си, че са влюбени. Поне така разправят. И да ги видиш само как се държат за ръце и се мляскат по цял ден. Дъщерята на господин Дънауей разбра и заплаши, че ще съди дома. Нарече госпожа Адкок уличница!

— О, не!

— О, да, скъпа… заяви, че се опитвала да открадне баща им от тях. Такъв скандал стана, че прибраха господин Дънауей у дома. Сигурно ги е страх, че госпожа Адкок ще се опита да го съблазни. Аз лично смятам, че тази възможност отдавна си е отишла. Джинин рече, че той изгубил способностите си преди години и не може да стори зло и на муха… тъй че какво лошо има в малко целувки и прегръдки? Веста е съкрушена. Нямам представа какво ще направи сега. Едно ще ти кажа обаче, тук не можеш да си правиш каквото си поискаш.

— Май така излиза — отвърна Ивлин.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

1 август 1945

Мъж пада в казан с лак

Ако не бях омъжена за него, нямаше да повярвам… половинката ми бил в железопътното депо и докато се мотаел около мястото, където боядисвали военните вагони, паднал във варел от 1100 литра, пълен с лак. Успял да се измъкне от него, но лакът изсъхнал толкова бързо, че Уилбър бил скован още преди да стъпи на земята и се наложи да викнем Опал у дома, за да изреже лака, от каквото е останало от косата му. Добре, че нямаме деца, тъй като едно ми е достатъчно.

Някой да препоръча бавачка за съпруг?

Всички сме изключително щастливи, че войната свърши. Боби Скрогинс се прибра вчера, а Томи Глас и Рей Лаймуей — миналия четвъртък. Ура!

Днес имам само добри новини. Нини Тредгуд намина преди малко и ми донесе четирилистна детелина. Каза, че с Албърт намерили три в предния двор. Благодаря, Нини!

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

15 август 1986

Джинин, чернокожата сестра, която твърдеше, че е издръжлива като стомана, но всъщност не беше, каза, че е уморена. Днес караше двойна смяна и бе дошла в стаята й, за да поседне за минутка и да изпуши една цигара. Госпожа Отис бе на курса по занаяти, тъй че госпожа Тредгуд се зарадва на компанията.

— Сещаш ли се за онази жена, с която си говоря всяка неделя?

— Каква жена? — попита Джинин.

— Ивлин.

— Коя?

— Дребничката пълничка жена с прошарена коса. Ивлин… Ивлин Кауч… снахата на госпожа Кауч.

— А, да.

— Тя ми каза, че откакто един мъж я нарекъл с обидни имена пред супермаркета, намразила хората. Аз й рекох: „О, скъпа, не е хубаво да мразиш. Така само ще си отровиш живота. Хората са такива, каквито са, а негодникът винаги си остава негодник. Не мислиш ли, че ако имаха избор, нямаше да предпочетат да са различни? Със сигурност. Просто хората са слабохарактерни“.

Ивлин каза, че понякога дори започва да мрази съпруга си. Той само седял и не правел нищо, гледал футболни мачове, говорел по телефона и тя изпитвала много силно желание да го фрасне по главата с бейзболна бухалка без никаква причина. Горката Ивлин, мисли си, че е единствената, на която й минават лоши мисли през главата. Казах й, че това е напълно естествено и се случва на двойките след дълги години заедно.

Помня, че когато Клио за пръв път си сложи чене, много се гордееше с него. Но всеки път, когато ядеше, така тракаше, че ми лазеше по нервите и понякога се налагаше да стана от масата, за да не кажа нещо… а го обичах повече от всичко на света. Винаги има период, през който си лазите по нервите. И един ден — не знам дали ченето само спря да трака, или аз свикнах — но спря да ме дразни. Подобни неща стават и в най-добрите семейства.

Да вземем например Иджи и Рут. Не съм виждала двама души по-отдадени един на друг, но дори и те преминаха през период с дребни проблеми. Дори веднъж Рут дойде да живее временно при нас. Не каза каква е причината, а и аз не я питах, защото не ми влизаше в работата, но ми се струва, че бе, защото не й се нравеше Иджи да ходи долу при реката, където живееше Ева Бейтс. Според нея Ева подкокоросвала Иджи да пие прекалено много. Което си бе самата истина.

Но, както казах и на Ивлин, всеки си има своите странности. Горката Ивлин, тревожа се за нея. Тази менопауза така здраво я е ударила! Каза, че не само иска да удари Ед по главата, но напоследък си фантазира, че нощем излиза, облечена цялата в черно, и убива лоши хора с картечница. Представяш ли си?

Казах й: „Скъпа, гледаш прекалено много телевизия. Веднага да спреш да си мислиш такива работи! Освен това не е за нас да съдим другите. В Библията пише черно на бяло, че в Деня на Страшния съд Исус ще слезе с ангелите си, за да съди живи и мъртви“.

Ивлин ме попита кои са живите и кои мъртвите, но, убий ме, не можах да й кажа!

Риболовен клуб „Колелото на каруцата“

Река Уориър, Алабама

3 юни 1946

Сините лампички светеха, а гласовете на хората и гърмящият джубокс се чуваха чак отвъд реката. Иджи седеше по средата на помещението, пиеше бира „Синя лента“ и я прокарваше с още бира „Синя лента“. Тази вечер бе решила да не близва уиски, защото предишната вечер щеше да й държи влага дълго време.

Приятелката й Ева танцуваше с няколко момчета, които трябваше в момента да са на среща на Клуба на лосовете в Гейт Сити. Когато мина покрай Иджи, Ева я изгледа:

— Мили боже, какво ти става? Приличаш на гущер с махмурлук!

— Рут се изнесе от къщи — отвърна Иджи.

— Моля? — попита вече сериозно Ева.

— Изнесе се. Отиде при Клио и Нини.

Ева седна.

— Боже, Иджи, защо?

— Сърдита ми е.

— Това е ясно, но за какво?

— Излъгах я.

— О-хо. Какво й каза?

— Казах й, че отивам в Атланта на гости на сестра си Леона и Джон.

— И не отиде ли?

— Не.

— А къде отиде?

— В гората.

— С кого?

— Сама. Просто исках да остана сама за малко.

— Защо не й обясни това?

— Не знам. Май малко се изнервих, че все трябва да казвам къде съм. Не знам. Започвах да се чувствам като в капан, исках да се махна за известно време. И я излъгах. Какво толкова? Грейди лъже Гладис. Джак лъже Мозел.

— Да, но ти не си Грейди или Джак, скъпа… а Рут не е Гладис или Мозел. Боже, момиче, не искам да те гледам така. Не помниш ли как побесняваше преди тя да се върне?

— Да, но понякога имам нужда да се махна за малко. Имам нужда от свобода. Сещаш се.

— Разбира се, Иджи, но се постави и на нейно място. Това момиче се отказа от всичко, което имаше, за да дойде тук. Напусна родния си град и всичките си приятели, отказа се от всичко, за да заживее тук с теб. Двамата с Чуканчето сте единственото, което има. Твоите приятели и близки са тук…

— Да, ама понякога си мисля, че харесват нея повече от мен.

— Чуй ме сега, Иджи. Да не мислиш, че тя не може да има до себе си, когото си поиска? Само трябва да щракне с пръсти. Тъй че на твое място хубавичко щях да си помисля, преди да хвана гората.

В този миг Хелън Клейпул, около петдесетгодишна жена, която от години идваше в риболовния клуб, за да забърсва мъже и да пие, с който е готов да я почерпи, излезе от тоалетната толкова пияна, че се заклатушка към масата с чакащите я мъже с рокля, загащена в бельото.

Ева я посочи и каза:

— Ето една жена, която има свобода. На никой не му пука къде ходи и никой не я наглежда, уверявам те в това.

Иджи наблюдаваше Хелън с размазаното червило и коса паднала в очите й, вперила пияни очи в мъжете, но без да вижда.

След малко Иджи каза:

— Трябва да тръгвам. Имам нужда да помислят.

— Да, хубавичко си помисли.

Два дни по-късно Рут получи прилежно написана бележка, която гласеше: „Ако затвориш диво животно в клетка, то що умре, но ако го пуснеш на свобода, в девет от десет случая ще дотича обратно у дома“.

Рут се обади на Иджи за пръв път от три седмици.

— Получих бележката ти и мисля, че поне трябва да поговорим.

Сърцето на Иджи се разтуптя.

— Чудесна идея. Веднага идвам — отвърна тя и се втурна към вратата, твърдо решена, ако се наложи, дори да се закълне върху Библията пред къщата на отец Скрогинс, че повече няма да лъже Рут.

Когато зави зад ъгъла и видя къщата на Клио и Нини, изведнъж се сети нещо. Каква бележка? Тя не беше пращала никаква бележка.

„Бирмингамски новини“

15 октомври 1947

Еднорък куотърбек извежда отбора си до пета поредна победа

Отборът на Уисъл Стоп извоюва вълнуваща победа над Еджуд с 27 на 20, след като през цялата последна четвърт резултатът остана равен, 20:20, докато едноръкият куотърбек на Уисъл Стоп Бъди (Чуканчето) Тредгуд не направи удивително подаване от 43-тия ярд.

„Чуканчето е най-ценният ни играч — каза треньорът Делбърт Нейвс в интервю по-рано днес. — Тайната е в стремежа му към победа и отборния му дух. Въпреки недъга си той успя да изпълни 33 от 37 опита за подаване тази година. Успява да хване топка, подадена му от центъра на игрището, да я притисне към гърдите си, да я намести в ръката си и да я хвърли, всичко това за по-малко от две секунди, а бързината и точността му са невероятни“.

Този абитуриент, със среден успех 5:00, е важен играч и в отборите по бейзбол и баскетбол. Той е син на госпожа Рут Джеймсън от Уисъл Стоп и когато бе попитан как е станал толкова добър в спорта, отвърна, че леля му Иджи, която помогнала за отглеждането му, го е научила на всичко, което знае за футбола.

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

28 октомври 1947

Чуканчето тъкмо се бе прибрал от тренировка и си взе бутилка кока-кола. Иджи, която стоеше зад тезгяха и правеше на Смоуки Самотника втора чаша кафе, му каза:

— Искам да поговоря с теб, младежо.

Опа, помисли си Смоуки и заби поглед в лулата си.

— Какво съм направил? Нищо не съм направил… — започна Чуканчето.

— Само ти си мислиш така, малкият — отвърна Иджи на младежа, който вече бе метър и осемдесет и се бръснеше. — Да отидем отзад.

Той я последва бавно в задната стая и седна на масата.

— Къде е мама?

— На среща в училището е. А сега, младежо, какво си казал на Пеги днес следобед?

Чуканчето я изгледа невинно.

— Пеги ли? Коя Пеги?

— Знаеш много добре коя. Пеги Хадли.

— Нищо не съм й казвал.

— Нищо не си й казвал?

— Да.

— Тогава защо според теб тя дойде в кафенето преди по-малко от час разплакана?

— Не знам. Откъде да знам?

— Днес следобед тя не те ли покани да отидеш с нея на танцовата забава?

— Ами… възможно е. Не помня.

— И ти какво й отговори?

— О, лельо Иджи, не искам да ходя на танците с нея. Тя е още дете.

— Какво й отговори?

— Казах й, че съм зает или нещо подобно. И без това тя е луда.

— Господинчо, питам те какво каза на момичето.

— Стига де, само се шегувах.

— Шегувал си се, а? А според мен си се правил на голяма работа пред приятелчетата си.

Чуканчето се размърда неловко на стола.

— Казал си й да те пита пак, когато й пораснат цици. Вярно ли е?

Той не отговори.

— Вярно ли е?

— Лельо Иджи, просто се пошегувах.

— В такъв случай си извадил късмет, че не са ти разбили физиономията.

— Брат й стоеше до мен.

— И той заслужава да му сритат задника.

— Тя просто прави от мухата слон.

— От мухата слон ли? Имаш ли представа каква смелост е трябвала на горкото момиче да те покани на забавата, а ти да й кажеш подобно нещо пред всички момчета? Чуй ме сега, приятелю. С майка ти не сме те възпитали да се държиш като арогантен празноглав селянин. Ще ти е приятно ли някой да говори така на майка ти? Ами ако някое момиче ти бе казало да я потърсиш, когато ти порасне пишката?

Бузите на Чуканчето пламнаха.

— Не говори така, лельо Иджи.

— Напротив, така ще говоря. Няма да допусна да се държиш като простак. Едно е, ако не искаш да ходиш на забавата, но ти забранявам да говориш на Пеги или на което и да било друго момиче по този начин. Ясна ли съм?

— Да, госпожо.

— Искам още сега да отидеш у тях и да й се извиниш. И без увъртания. Разбра ли ме?

— Да, госпожо.

Той стана.

— Сядай, не съм приключила с теб!

Чу канчето въздъхна и се тръшна обратно на стола.

— Сега пък какво?

— Трябва да поговорим за още нещо. Искам да знам как вървят делата ти с момичетата.

Чуканчето се размърда неловко.

— Какво имаш предвид?

— Никога не съм се месила в личния ти живот. На седемнайсет години си и си почти мъж, но с майка ти се тревожим за теб.

— Защо?

— Мислехме си, че ще пораснеш и този период ще мине, но вече си твърде голям, за да се мотаеш само с момчета.

— Че какво им е на приятелите ми?

— Нищо, просто всички до един са момчета.

— И какво от това?

— Един куп момичета са луди по теб, а ти изобщо не им обръщаш внимание.

Мълчание.

— Държиш се като пълен кретен, когато някое от тях те заговори. Виждала съм те.

Чуканчето започна да чопли една дупка в мушамата.

— Гледай ме, когато ти говоря… братовчед ти Бъстър вече е женен и чака дете, а е само година по-голям от теб.

— Е, и?

— Ти досега дори не си водил момиче на кино, а всеки път, когато в училището има танцова забава, решаваш, че ще ходиш на лов.

— Обичам да ловувам.

— Аз също. Но животът не е само лов и спорт.

Чуканчето въздъхна отново и затвори очи.

— Не обичам да се занимавам с друго.

— Купих ти кола и я закарах на ремонт, защото си мислех, че би искал да заведеш Пеги някъде, но ти возиш само момчетата.

— Защо точно Пеги?

— Пеги или някоя друга… не искам да свършиш като Смоуки.

— Смоуки си е добре.

— Знам, че си е добре, но щеше да е още по-добре, ако имаше жена и семейство. Какво ще правиш, ако нещо се случи с мен или майка ти?

— Ще се оправя. Не съм глупав.

— Знам, че ще се оправиш, но искам да съм спокойна, че ще има кой да се грижи за теб. Преди да се усетиш, всички тези момичета ще се изпоженят. А и какво й е на Пеги?

— Нищо и няма.

— Знам, че я харесваш. Изпращаше й валентинки, преди да си навириш носа.

Мълчание.

— Има ли някоя друга, която харесваш?

— Не.

— Защо?

Чуканчето сгърчи лице и извика:

— ПРОСТО НЕ ХАРЕСВАМ НИКОЯ, И ТОЛКОВА! А СЕГА МЕ ОСТАВИ НА МИРА!

— Чуй ме, приятелче, може да си голяма работа на футболното игрище, но аз ти сменях пелените и ще те ритам до ада и обратно! Сега ми кажи какъв е проблемът.

Чуканчето не отговори.

— Какво има, синко?

— Не разбирам за какво говориш. Трябва да тръгвам.

— Сядай. Никъде няма да ходиш.

Той въздъхна и седна.

Иджи го попита спокойно:

— Чуканче, не харесваш ли момичета?

— Харесвам ги.

— Тогава защо не искаш да излизаш с тях?

— Ами, не съм сбъркан или нещо подобно, ако за това се тревожиш. Просто… — Младежът избърса потната си длан в панталоните.

— Хайде, кажи ми какво има, синко. С теб винаги успяваме да се разберем, след като поговорим.

— Знам. Просто не искам да говоря с никого за това.

— Знам, но аз искам да поговорим. А сега ми кажи какъв е проблемът.

— Ами, просто… боже! — Чуканчето замълча, после промърмори: — Ами… ами ако някоя от тях поиска да го направим…

— Имаш предвид, ако иска да правите секс ли?

Чуканчето кимна и заби поглед в пода.

— Тогава бих казала, че ще си късметлия, нали? Мисля, че би било комплимент.

Чуканчето обърса потта, събрала се над горната му устна.

— Синко, да нямаш някакъв физически проблем, нали се сещаш, да го вдигнеш? Защото ако е така, ще те заведем при доктора да те прегледа.

Чуканчето поклати глава.

— Не. Не е това. Нищо ми няма, правил съм го хиляди пъти.

Иджи се удиви от бройката, но запази спокойствие и каза:

— Е, поне знаем, че си здрав.

— Да, нищо ми няма, просто, ами, не съм го правил с никого… нали се сещаш… само със себе си.

— В това няма нищо лошо, но не мислиш ли, че трябва да опиташ и с някое момиче? Не вярвам да не си имал възможност, такова хубаво момче си.

— Да, имах възможност. Не е това… просто… — Гласът му секна. — Просто…

— Просто какво, синко?

Изведнъж Чуканчето не успя да сдържи сълзите си и те рукнаха от очите му. Той я погледна.

— Просто ме е страх, лельо Иджи. Просто ме е страх.

Единственото, което на Иджи не й бе минавало през ума, бе, че Чуканчето, който бе толкова смел през целия си живот, може в се страхува от нещо.

— От какво те е страх?

— Ами страх ме е, че може да падна върху нея или да загубя равновесие заради ръката и сигурно няма да знам как точно да го направя. Че може да я нараня или нещо такова… не знам отвърна той, без да смее да я погледне в очите.

— Чуканче, погледни ме. От какво се страхуваш наистина?

— Казах ти.

— Страх те е някое момиче да не ти се смее, нали?

Най-накрая, след миг мълчание, той каза:

— Да, май от това ме е страх. — И закри лице от срам, че плаче.

В този миг сърцето на Иджи се изпълни с жал за момчето тя направи нещо, което правеше много рядко: стана, прегърна го и го залюля като бебе.

— О, миличък, не плачи. Всичко ще е наред. Нищо няма ти се случи. Леля Иджи няма да позволи да ти се случи ни лошо. Никога не съм те разочаровала, нали?

— Не, госпожо.

— Нищо лошо няма да ти се случи, момчето ми. Няма да допусна.

През цялото време, докато люлееше Чуканчето в обятия си, се чувстваше безпомощна и се опитваше да се сети дали познава някой, който да му помогне.

Рано сутринта в събота закара Чуканчето до реката, както бе направила преди години, мина през портата с колелата от каруца, спря пред бунгалото с мрежата против комари и му каза да слиза.

Вратата на бунгалото се отвори и току-що изкъпана, напудрена и парфюмирана жена с ръждивокафява коса и очи зелени като ябълка каза:

— Ела, захарче.

И Иджи си тръгна.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

30 октомври 1947

Чуканчето Тредгуд стана известен

Чуканчето Тредгуд, син на Иджи Тредгуд и Рут Джеймсън, стана известен, след като му бе посветена дълга статия в „Бирмингамски новини“. Честито. Всички страшно се гордеем с него, но не ходете в кафенето, освен ако не сте готови да слушате един час как Иджи разказва за мача. Не съм виждала по-горд родител. А след мача кафенето почерпи с хамбургери целия отбор, оркестъра и мажоретките.

Половинката ми няма никакво чувство за мода. Онзи ден се прибирам следобед вкъщи, изтупана с новата си мрежичка за коса от салона на Опал, а той ми вика, че приличала на козе виме с мрежа против мухи… След това, на годишнината ни, ме заведе в Бирмингам на пицария, макар да знаеше, че съм на диета… Мъже! Не можем с тях, но не можем и без тях.

Между другото със съжаление научихме за неволите на Артис О. Пийви.

Дот Уиймс

Слагтаун, Алабама

17 октомври 1949

Артис О. Пийви живееше при втората си съпруга, бившата Госпожица Мадлин Пули, която работеше като домашна прислужница при семейство на богаташкото Хайланд Авеню. Двамата живееха в дома й на Тин Топ Али №6 в южната част на града. Тин Топ Али представляваше шест реда дървени къщурки с ламаринени покриви и кални дворове, повечето от които бяха украсени с корита със засадени в тях пъстри цветя, за да освежат малко мрачния сив пейзаж.

Сегашното им жилище бе една идея по-добро от предишното. През една пряка се намираше Магнолия Пойнт, където Артис можеше да дреме пред магазините и да се среща със съпрузите на други домашни прислужници. Рано вечер, след вечеря, обикновено състояща се от остатъците от вечерята на белите, всички излизаха по верандите си и често едно от семействата хващаше песен и всички останали се присъединяваха. Забавления не липсваха, защото стените бяха толкова тънки, че човек спокойно можеше да слуша радиото или грамофона на съседите заедно с тях; когато Беси Смит пееше от нечия къща „Нямам си никого“, цялата улица й съчувстваше.

В района не липсваха и други светски сбирки и Артис получаваше покани за всички тях; той бе най-харесваният човек улицата, както от мъжете, така и от жените. Всяка вечер по на едно-две места се организираха събирания край барбекю, а когато времето беше лошо, просто си седяха под жълтите лампи на верандите и се наслаждаваха на барабанящия по ламаринените покриви дъжд.

Един есенен следобед Артис седеше на верандата и наблюдаваше тънката струйка дим, издигаща се от цигарата му, доволен, защото Джо Луис беше световен шампион и Черните барони, бейзболният отбор на Бирмингам, бяха спечелили всички си мачове през годината. Тъкмо тогава на уличката изникна мършаво краставо жълтеникаво куче, което душеше за нещо за ядене; то принадлежеше на приятеля на Артис Джон Следващия, наречен така, защото се бе родил след брат си Джон. Кучето се изкачи с клатушкане по стъпалата до верандата на Артис и получи ежедневното си потупване по главата.

— Нищо нямам за теб днес, момчето ми.

Жълтото куче остана леко разочаровано и си тръгна да търси остатъци от царевичен хляб или дори някое и друго листо салата. Тук Депресията не бе свършила и кучетата също я изпитваха на гърба си за добро или лошо; в повечето случаи за лошо.

Артис видя камионетката на ловците на кучета да спира и от нея да слиза мъж с бяла униформа и мрежа в ръка. Багажникът вече бе пълен със скимтящите кучета, извадили лошия късмет да ги хванат днес.

Мъжът, който слезе, подсвирна на жълтото куче.

— Ела тук, кученце… хайде… ела тук…

Дружелюбното нищо неподозиращо животно изтича при него и миг след това мъжът хвърли мрежата върху него и понесе към камионетката.

Артис слезе от верандата.

— Ей, чакайте, господине. Това куче не е бездомно.

Мъжът спря.

— Твое ли е?

— Не, не е мое, а на Джон Следващия, тъй че хич не си помисляйте да го взимате.

— Не ми пука чие е. Ако няма паспорт, го прибираме. Другият мъж от камионетката също слезе и застана до автомобила

Артис започна да ги моли, защото знаеше, че щом кучето се озове в градския приют, няма да имат никакви шансове да го измъкнат; особено щом бяха чернокожи.

— Моля ви, господине, ще ида да го извикам. Той работи във Файв Пойнтс за господин Фред Джоунс, прави сладолед. Нека само го повикам.

— Имаш ли телефон?

— Не, ама ще изтичам до магазина. Само почакайте минутка продължи Артис да умолява мъжа. — О, моля ви, господине, Джон Следващия е простовато момче, никоя жена не ще да го вземе и си има само това куче. Не знам какво ще прави, ако нещо му се случи. Може и да се самоубие.

Двамата мъже се спогледаха и по-едрият каза:

— Добре, но ако не се върнеш до пет минути, си тръгваме. Разбра ли?

Артис хукна.

— Да, ей сега се връщам.

Докато тичаше, осъзна, че няма пукната пара, и се молеше Господин Лео, италианецът, който държеше магазина, да му заеме петак. Нахълта запъхтян в бакалията и видя господин Лео.

— Господин Лео, господин Лео, трябват ми пет цента… ще приберат кучето на Джон Следващия… и ме чакат. Моля ви, Господин Лео!

Господин Лео не разбра и дума от казаното и накара Артис да се успокои и да повтори всичко отново, но докато му даде монетата, по телефона вече говореше едно бяло момче.

Артис се потеше и пристъпваше от крак на крак, тъй като знаеше, че не може да накара белия да приключи разговора си. Една минута… две…

Артис изстена.

— О, боже!

Най-накрая господин Лео мина покрай кабината и почука на стъклото.

— Ей, я излизай!

Младежът се разделя неохотно с човека в другия край линията в продължение на шейсет секунди, но накрая затвори

След като той излезе, Артис се спусна в кабината, но осъзна, че не знае номера.

Ръцете му се потяха и трепереха, докато разлистваше телефонния указател, закачен с верижка.

— Джоунс… Джоунс… о, боже… Джоунс… Джоунс… цели четири страници… Фред… О, човече, това е домашният му телефон…

Наложи се да потърси във фирмения указател.

— Къде да търся?… На Сладолед? Или на Дрогерии?

Не успя да открие номера и набра справки.

— Справки — обади се отсечено бяла жена. — С какво мога да ви помогна?

— Ъм, да, госпожо. Ъм, търся номера на Фред Б. Джоунс.

— Съжалявам, бихте ли повторили името?

— Да, госпожо, господин Фред Джоунс от Файв Пойнтс. Сърцето му биеше бясно.

— Намирам над петдесет души на име Фред Джоунс, господине. Знаете ли адреса му?

— Не, госпожо, но е от Файв Пойнтс.

— Има трима Фред Джоунс в района на Файв Пойнтс… искате ли да ви дам и трите номера?

— Да, госпожо.

Той пребърка джобовете си за молив… и тя започна да диктува:

— Господин Фред Джоунс, Южна №18, 68799; господин Фред Джоунс, улица „Магнолия Пойнт“ №141, 68745; и господин Фред К. Джоунс, Петнайсета улица и телефонен номер 68721…

Артис така и не намери молив, а телефонистката затвори. Отново към указателя.

Едва дишаше. В очите му се стичаше пот. Дрогерия… Аптека… Сладолед… Храни… Кетъринг… Ето го! Фред Б. Джоунс, Кетъринг, 68715…

Артис натика монетата в процепа и набра номера. Заето. Опита отново. Заето… заето…

— О, боже!

След осем опита не знаеше какво да прави и затова хукна обратно при мъжете. Зави зад ъгъла и, слава богу, те още бяха там, облегнати на камионетката. Бяха вързали кучето за дръжката на вратата с въже.

— Намери ли го? — попита едрият.

— Не, сър — отвърна запъхтяно Артис. — Не успях да се свържа с него, но ако ме закарате до Файв Пойнтс, ще…

— Не, няма да стане. Вече достатъчно време изгубихме с теб, момче — отвърна мъжът и започна да развързва кучето, за да го прибере.

Артис бе отчаян.

— Не, не мога да ви оставя да го вземете! Бръкна в джоба си и преди мъжете да разберат какво става, преряза въжето с автоматичния си нож и извика:

— Изчезвай!

Обърна се и проследи с поглед как благодарното куче офейка зад ъгъла с усмивка на уста, когато палката го удари зад лявото ухо.

ДЕСЕТ ГОДИНИ ЗА ОПИТ ЗА УБИЙСТВО НА ОБЩИНСКИ СЛУЖИТЕЛ СЪС СМЪРТОНОСНО ОРЪЖИЕ. Щяха да са трийсет, ако мъжете бяха бели.

Бирмингам, Алабама

1 септември 1986

В четвъртък вечерта Ед Кауч се прибра и каза, че в службата има проблеми с една жена, която „мачкала топки“ и че поради това никой от мъжете не искал да работи с нея.

На следващия ден Ивлин отиде до мола, за да купи нощница за Старата мама, и докато обядваше в закусвалнята, в главата й неочаквано се появи мисъл:

Какво означава „да мачкаш топки“?

Често бе чувала Ед да използва този израз, както и „Решила е да ме хване за топките“ и „Трябва да си пазя топките на всяка цена“.

Защо Ед така се страхуваше, че някой е решил да му смачка топките? Какво всъщност бяха топките? Малки торбички със сперма; но мъжете толкова говореха за тях, та ще си рече човек, че са най-важното нещо на света. Боже, Ед за малко да умре, когато единият тестис на сина им не се бе смъкнал правилно. Лекарят им каза, че това няма да му попречи да има деца, но Ед се бе държал сякаш е голяма трагедия и искаше да го изпрати на психиатър, за да не бъде наранено чувството му за мъжественост. По онова време на Ивлин това й се стори голяма глупост — и нейните гърди не се бяха развили, а никой не реши, че трябва да й осигури психологическа помощ.

Но Ед бе спечелил, защото й каза, че не разбира какво означава — да си мъж. Дори изпадна в истерия, когато тя поиска да кастрират котарака им Валънтайн, след като заплоди сиамската котка на съседите.

Каза й: „Ако ще му режеш топките, по-добре направо да го приспят!“

Несъмнено Ед се държеше странно, когато станеше въпрос топки.

Спомни си и как веднъж бе похвалил същата си колежка, защото възразила на шефа им. Заяви, че госпожицата имала топки.

Но сега Ивлин се зачуди какво общо има смелостта на въпросната жена с анатомията на Ед. Не бе казал: „Леле, да знаеш какви яйчници има само“. Със сигурност бе заявил, че има топки. Яйчниците произвеждаха яйцеклетки, а не бяха ли те също толкова важни колкото спермата?

И кога колежката бе прекрачила границата, че от положително качество смелостта й да се превърне в проблем?

Горката жена. Ако искаше да се разбира с колегите си, трябваше до края на живота си да жонглира с въображаеми топки. Всичко се свеждаше до баланса. Ами размерът? Не бе чувала Ед да споменава за размера. Мъжете се притесняваха за размера на другото нещо, тъй че явно не бе толкова важно. На този свят явно единственото важно бе да имаш топки. И тогава я осени простичката истина, съдържаща се в това заключение. Почувства се така, сякаш някой бе прокарал молив по гръбнака й и бе сложил точка върху главата й. Изправи гръб, шокирана, че тя Ивлин Кауч от Бирмингам, Алабама, е открила отговора. Изведнъж разбра как се е почувствал Едисон, когато е открил електричеството. Разбира се! Най-важното нещо на света бе да имаш топки. Нищо чудно, че тя винаги се бе чувствала като кола без клаксон, попаднала в задръстване.

Наистина бе така. Тези две малки топки отваряха всички врати. Те бяха кредитните карти, от които се нуждаеше, за да се развива, да я изслушват, да я вземат на сериозно. Нищо чудно, че Ед бе искал син.

И след това я осени друга истина. Друга тъжна, неизбежна истина: тя нямаше топки и никога нямаше да има. Беше обречена. Завинаги без топки. Освен ако може би не се брояха топките на най-близките роднини. В нейното семейство имаше чети броя — две на Ед и две на Томи. Не… шест бяха, ако смяташе котарака. Не, я чакай малко, ако Ед толкова я обичаше, защо й дадеше една от своите? И да й я трансплантират… Точно така. А дали не можеше да се сдобие с две от анонимен донор? Да купи топките на някой мъртъв мъж, да ги сложи в кутия, да носи по важни срещи и да ги удря в масата, за да стане нейната. Може дори четири да си купи…

Нищо чудно, че християнството бе станало такъв хит. Само като си помисли човек за Исус и апостолите… А ако броиш Йоан Кръстител, ставаха общо 14 чифта и 28 топки само от тях!

Вече всичко й се изясни. Как можеше досега да е била толкова сляпа?

О, небеса, бе разкрила тайната, която жените се опитваха да разбулят от векове…

ТОВА БЕ ОТГОВОРЪТ.

Нима Лусил Бол[2] не бе най-голямата телевизионна звезда?

Ивлин удари по масата с чашата си студен чай и извика тържествуващо:

— Да! Това е!!!

Всички в закусвалнята се обърнаха и впериха очи в нея.

Ивлин довърши кротко обяда си, като си мислеше: „Лусил Бол ли? Ед може и да се окаже прав. Вероятно полудявам“.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

10 юни 1948

Набират се средства за нови топки

Клубът на киселата краставичка ще проведе сватба без жени, за да набере средства за закупуването на нови топки за гимназиалните отбори по футбол, баскетбол и бейзбол. Представлението обещава да е неповторимо, тъй като шериф Грейди Килгор ще играе ролята на красивата булка, а Иджи ще е младоженецът. Джулиан Тредгуд, Джак Бътс, Харолд Вик, Пийт Тидуел и Чарли Фаулър ще са шаферките.

Церемонията ще се извърши в сградата на гимназията на 14 юни в 19:00 ч. Билетите са по 20 цента за възрастни и 5 цента за деца.

Музикалният съпровод ще осигури Еси Ру Лаймуей на хармониум.

Заповядайте всички! Аз лично възнамерявам да присъствам, тъй като половинката ми Уилбър ще носи букетите.

С него ходихме на кино и гледахме „Убийството на Трейси Алън“. Филмът беше забавен, но отидете на по-евтините прожекции преди 19:00 ч.

Между другото отец Скрогинс каза, че някой е качил градинските столове и маси на покрива на къщата му.

Дот Уиймс

Затворът „Килби“

Атмор, Алабама

11 юли 1948

Изпратиха Артис О. Пийви в затвора „Килби“, по-известен като Фермата на убийците, задето бе извадил нож срещу двамата ловци на кучета, и на Иджи и Грейди има трябваше половин година, за да успеят да го измъкнат.

На път за затвора Грейди каза на Иджи:

— Добре, че излиза. Вероятно нямаше да изкара там и месец повече.

Грейди знаеше много добре какво е положението, тъй като някога бе работил като надзирател там.

— Ако пазачите не го докопат, някой от останалите негри непременно ще го направи. Виждал съм как в затвора порядъчни мъже се превръщат в животни. Мъже с жени и деца у дома се избиват заради някое нежно момче… всички нощи в крилото с килиите бяха страшни, но по пълнолуние направо полудяваха и вадеха ножовете. На следващата сутрин, когато влезехме, намирахме поне по двайсет и пет трупа. А след като прекараш известно време там, единствената разлика между надзиратели и затворници става пистолетът. Повечето от пазачите са доста прости… ходят да гледат някой филм с Том Микс или Хут Тибсън и като се върнат, обикалят из фермата на коне и размахват пистолети все едно са каубои. Понякога са по-зли и от затворниците. Затова напуснах. Виждал съм пазачи, които пребиват негър до смърт просто от скука. Казвам ти, затворът след известно време те съсипва, а сега, след като и онези момчета Скотсбъро са там, нещата са още по-зле.

Иджи се разтревожи още повече. Щеше й се Грейди да кара по-бързо.

Когато минаха през портала и тръгнаха по пътя към административната сграда, видяха стотици затворници с раирани униформи от груб плат да копаят в двора, а пазачите, както бе казал Грейди, се перчеха, като яздеха конете си в кръгове и оглежда преминаващата кола. На Иджи й се стори, че повечето от тях наистина изглеждат малко бавноразвиващи се, затова когато доведоха Артис изпита голямо облекчение, че е жив и здрав.

Макар дрехите му да бяха смачкани, косата му бе сресана Артис никога не се бе радвал повече на някого в живота си. Белезите от камшиците по гърба му не се виждаха, както и цицините по главата му. Той се ухили до уши, когато го поведоха към колата. Прибираше се у дома…

По пътя Грейди каза:

— Артис, сега аз отговарям за теб, тъй че не се забърквай разни неприятности.

— Няма, сър. Изобщо не искам да се връщам в затвора, никак даже.

Грейди го погледна в огледалото за обратно виждане.

— Доста тежичко е вътре, а?

Артис се засмя.

— Тъй си е, сър, тежичко е… аха, бая тежичко.

Когато след четири часа пред тях се появиха стоманолеярните в покрайнините на Бирмингам, Артис се развълнува като малко дете и поиска да слезе от колата.

Иджи се опита да го убеди първо да се прибере до Уисъл Стоп.

— Майка ти, баща ти и Сипси те чакат.

Но Артис измоли да го оставят в Бирмингам за няколко часа и те го закараха на Осмо авеню, където искаше да слезе.

Иджи му каза:

— Моля те, прибери се скоро у дома, защото те наистина нямат търпение да те видят… Обещаваш ли?

— Да, госпожо, обещавам — отвърна Артис и хукна по улицата засмян и щастлив, че се е върнал там, където му е мястото, след седмица се появи в кафенето с коса, пригладена като стъкло и зашеметяващ с чисто новата си шапка „Ревъл“, модел Карлем с по-широка периферия, подарена му от Мадлин от радост, че се е прибрал.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

7 септември 1986

Тази седмица Ивлин и Нини похапваха царевични пръчици и домашно приготвени браунита и пиеха кока-кола.

— Скъпа, трябваше да дойдеш сутринта. Страшен цирк изпусна. Докато закусвахме, Веста Адкок си сложи на главата кексчето от трици и затанцува хавайски танци в столовата. Каква гледка само! Горкият господин Дънауей така се развълнува, че се наложи да му дадат хапче и да го изведат. Джинин, дребната чернокожа сестра, накара Веста да седне и да си изяде кексчето. Дават ни ги всеки ден, за да не получаваме запек. С годините храносмилателната система се скапва.

Приведе се към Ивлин и прошепна:

— Някои от старците тук изпускат газове, без дори да разберат.

Пийна глътка кола и продължи:

— Знаеш ли, много от хората тук никак не са доволни, че има чернокожи сестри. Една старица дори каза, че дълбоко в себе си всички чернокожи мразят белите и че ако на сестрите им се отвори възможност, ще ни избият, докато спим.

Ивлин отвърна, че това е най-глупавото нещо, което е чува.

— И аз това си помислих, но го каза свекърва ти, тъй че си замълчах.

— Не съм изненадана.

— О, не е само тя. Ще се изненадаш колко хора мислят по начин. Но аз изобщо не го вярвам. Цял живот съм била заобиколена от чернокожи. Когато мама Тредгуд почина и я положихме в салона, следобеда погледнахме през прозореца и видяхме, че в двора са се събрали всички чернокожи жени от Траутвил. Започнаха да пеят една от старите негърски госпъл песни „Когато отида на небето, ще седна и ще си почина…“ Никога няма да забравя този момент. Не бях чувала толкова прекрасно пеене и още настръхвам, като се сетя.

Да вземем и Иджи например. Тя имаше също толкова приятели в Траутвил, колкото и в Уисъл Стоп. Все ходеше от другата страна на релсите да произнася слово за някой починал приятел. Веднъж ми каза, че предпочита чернокожите пред някои от белите си познати. Рече ми: „Нини, непрокопсаният негър си е непрокопсаник, но бял мерзавец стои по-ниско и куче“.

Разбира се, знам, че не всички са еднакви, но не съм виждала някой да е по-верен на друг човек, отколкото Онзел бе към Рут. Рут бе нейната любимка и Онзел го показваше ясно. Не допускаше никой да притеснява Рут.

Помня как веднъж, когато Иджи бе изпаднала в един от периодите си, в които пиеше, и не се прибра цяла нощ, на следващия ден Онзел я хвана в кухнята и й рече: „Вижте сега, госпожо Иджи, госпожа Рут си тръгна от един такъв и хич няма да й е трудно пак да си събере багажа, а аз ще й помогна да си стегне куфарите“.

Иджи просто излезе от кухнята, без да каже и дума. Знаеше, че не бива да ядосва Онзел, когато се касаеше за Рут.

Колкото и миличка да беше Онзел, бе и корава. Нямаше как, отглеждаше всичките си деца и работеше в кафенето. Когато Артис или Палавото птиче й досаждаха, съм я виждала как ги изкарва с шамари из вратата, докато едновременно с това реже тесто за бисквити.

Но към Рут бе нежна като агънце. И когато Рут получи онзи ужасен рак в женските си органи и трябваше да отиде в Бирмингам за операция, Онзел я придружи с мен и Иджи. Трите седяхме в чакалнята, когато лекарят излезе и ни рече още преди да си е свалил шапката и престилката: „Съжалявам, но не мога да й помогна с нищо“. Ракът бил стигнал чак до панкреаса, а стане ли това, няма спасение. Тъй че просто я зашиха и й оставиха една тръбичка за дренаж.

Прибрахме я в старата къща на Тредгуд и я настанихме в една от спалните на втория етаж, за да й е по-удобно. Онзел са нанесе в стаята при нея и не я оставяше й за миг.

Иджи искаше да наеме медицинска сестра, но Онзел не даваше и дума да се изрече по въпроса. По онова време всичките, й деца вече бяха пораснали, но Големия Джордж трябваше сам да си готви.

Иджи и Чуканчето, горките, не бяха на себе си и просто седяха на долния етаж замаяни. Състоянието на Рут се влоши ужасяващо бързо и какви болки изпитваше само! Опитваше се да не го показва, но си личеше. А Онзел бе денонощно до нея с лекарствата и през последната седмица не пускаше никой в стаята, освен Иджи и Чуканчето. Казваше, че Рут я помолила да не позволява никой да я вижда в това състояние.

Никога няма да забравя какво ни каза, препречила пътя ни пред вратата: „Госпожица Рут е дама и знае кога да си тръгне от тържеството, а докато е жива, няма да има изключения от това правило“.

И удържа на думата си. Когато Рут почина, Големия Джордж, Чуканчето и Иджи бяха в гората, за да й съберат шишарки, и докато се приберат, Рут си бе отишла.

Онзел се беше обадила на доктор Хадли и той беше пратил линейка да закара тялото на Рут до погребалния дом в Бирмингам. С Клио отидохме при Онзел и когато качиха Рут в линейката, доктор Хадли й каза: „Прибирай се у дома, Онзел, аз ще се погрижа за всичко“.

Но Онзел изпъчи гърди и заяви: „Не, мястото ми е тук!“, подмина доктор Хадли, качи се в линейката и затвори вратата. Беше взела рокля и гримовете на Рут и през онази вечер не излезе от погребалното бюро, докато не се увери, че Рут изглежда така, както би искала.

Тъй че никой не може да ме убеди, че чернокожите мразят белите. Изобщо! Виждала съм твърде много добри чернокожи, за да го повярвам…

Завчера казах на Клио, че искам да отидем с влака до Мемфис, за да видим Джаспър. Той работи във вагон-ресторанта.

Ивлин погледна приятелката си и осъзна, че пак е изгубила нишката на времето.

Уисъл Стоп, Алабама

7 февруари 1947

Една дъждовна утрин Онзел помоли Чуканчето и Иджи да идат в гората и да съберат шишарки за стаята на госпожица Рут и седна да обърше лицето й с мокра кърпа.

— Дръжте се, госпожо Рут, скоро всичко ще свърши. Ще ви олекне.

Рут я погледна и се опита да се усмихне, но в очите й се четеше ужасна болка. Вече нямаше никакъв покой за нея — не можеше да спи, не можеше да намери облекчение.

Онзел, която посещаваше Баптистката църква и бе солистка в хора „Алилуя“, вярваше с цялото си сърце в милостта на Бог и взе решение.

Никой бог, и със сигурност не нейният благ, безценен Исус, загинал, за да изкупи греховете ни, и който ни обича най-много от всичко, не би искал някой да страда толкова.

Тъй че с чисто сърце и радост в душата даде на Рут морфина, който бе събирала малко по малко, ден след ден. Гледаше как тялото на Рут се отпуска за пръв път от седмици, след което седна на леглото, хвана мършавата й ръка и запя:

— На небесата има земя, по-красива през деня,

и вяра имаш ли, ще я съзреш в далечината…

Отецът чака да те види там,

да те посрещне в своя дом.

Да, там на небесата ще се видим на брега зелен,

да, там на небесата…

Пееше със затворени очи, но усети как лъчите на показалото се иззад облаците слънце огряват стаята. От топлината по бузите й се стекоха радостни сълзи. След като покри огледалото и спря часовника до леглото, тя благодари на Исус, че е отвел госпожица Рут у дома.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

10 февруари 1947

Почина наша обичана съгражданка

Утре кафенето няма да работи, тъй като през уикенда почина госпожа Рут Джеймсън.

Опелото ще се състои утре в Баптистката църква. Обадете се на отец Скрогинс, за да разберете точния час. Дотогава Рут ще бъде положена в погребалния дом на Джон Райдаут в Бирмингам.

Ще ни липсва добротата и усмивката й. Всички, които познаваха „госпожица Рут“, са съкрушени. Поднасяме най-искрените си съболезнования на Иджи и Чуканчето.

Дот Уиймс

Супермаркет „Пигли-Уигли“

Бирмингам, Алабама

13 септември 1986

Всяка събота, когато ходеше на пазар, Ивлин Кауч взимаше големия „Форд ЛТД“ на Ед, защото в него имаше повече място, но пък й бе трудно да го паркира. Тъй че тя чакаше вече пет минути за мястото в края на паркинга, докато един старец натовари покупките си в багажника, качва се в колата си три минути, търси ключовете още две и най-накрая изкара на заден ход. Тъкмо когато Ивлин понечи да паркира, иззад ъгъла се появи очукан червен фолксваген и се шмугна на мястото, за което бе чакала.

Две кльощави тийнейджърки, мляскащи дъвки и с джинси с ниска талия и гумени джапанки, слязоха от колата, затръшнаха вратите и минаха покрай нея.

Ивлин свали прозореца и каза на момичето с тениска „Елвис е жив“:

— Извинете, но чаках за това място, а вие ме прередихте.

Момичето я изгледа със самодоволна усмивка и отвърна:

— Какво да се прави, госпожо? Аз съм по-млада и по-бърза от вас.

И двете с приятелката й влязоха в магазина с шляпане на джапанки.

Ивлин остана да седи навън, взряна във фолксвагена с лепенка „Бия спирачки само за селяни“ на задната броня.

След дванайсет минути момичетата излязоха тъкмо навреме, за да видят как и четирите джанти на автомобила им литват през паркинга, когато Ивлин блъсна фолксвагена, отдалечи се назад и отново се вряза в колата. Докато двете изпаднали в истерия момичета стигнаха до фолксвагена, Ивлин го бе смачкала почти на мекица. По-високата тийнейджърка побесня, разкрещя се и си заскуба косите.

— Какво правите?! Луда ли сте?!

Ивлин се показа през прозореца си и отвърна спокойно:

— Какво да се прави, миличка, аз съм по-стара от теб и имам по-голяма застраховка.

След което обърна колата и излезе от паркинга.

Ед, който работеше в застрахователна фирма, наистина имаше всякакви застраховки, както се оказа, но не можа да проумее как човек може да блъсне нечия кола шест пъти, без да иска.

Ивлин му каза да се успокои и да не прави от мухата слон — непрекъснато ставали катастрофи. Истината обаче бе, че бе изпитала прекалено голямо удоволствие да блъска колата на момичето. Напоследък единствените случаи, в които не се гневеше, бяха посещенията й при госпожа Тредгуд и когато нощем мислено се разхождаше из Уисъл Стоп. Тоуанда обсебваше живота й и някъде дълбоко в душата на Ивлин се включваше мъничка аларма, която я предупреждаваше, че е на косъм да прекрачи границата, след която няма връщане назад.

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

9 май 1949

Тази вечер Грейди Килгор, Джак Бътс и Смоуки Самотника седяха в кафенето и се кикотеха. За седма поредна седмица бяха успели да сложат димка в колата на отец Скрогинс. Но когато Чуканчето излезе от задната стая, изтупан със синия си костюм и папийонка, млъкнаха и решиха малко да се позаяждат с него. Грейди му помаха и попита:

— Извинете, разпоредител, къде е мястото ми?

Иджи рече:

— Момчета, оставете го на мира. Вижте го какъв е хубавец. Има среща с Пеги Хадли, дъщерята на доктора.

Джак се обади с подигравателно гласче:

— О, докторе…

Чуканчето си взе кока-кола и хвърли на Иджи гаден поглед. Ако не беше тя, нямаше да се налага да ходи на Банкета на влюбените с малката Пеги Хадли, която някога наистина харесваше, но вече бе твърде голям за това увлечение. Пеги бе две години по-малка от него, носеше очила и той не й бе обръщал внимание, откакто влезе в гимназията. Но в мига, в който тя разбра, че той се прибира от Технологичния институт на Джоржия за лятото, бе отишла при Иджи и я бе попитала дали Чуканчето ще се съгласи да я заведе на Банкета на абитуриентите и Иджи бе приела от негово име.

Тъй като бе джентълмен, Чуканчето реши, че нищо няма му стане, ако излезе с Пеги за една вечер — макар в момента не бе толкова сигурен в това.

Иджи извади от хладилника в кухнята букет дребни трендафили и му го подаде.

— Вземи. Ходих до старата къща и ги набрах от задния двор. За Пеги са. Майка ти ги обожаваше.

Чуканчето извъртя очи към тавана и каза с досада:

— Боже! Лельо Иджи, защо просто не идеш вместо мен? И без това вече си планирала цялата вечер. — Обърна се към мъжете на масата. — Хей, Грейди, ти не искаш ли да ме замести.

Грейди поклати глава.

— Ще ми се, но Гладис ще ме убие, ако ме хване с по-млада жена. Но пък какво ли разбираш ти? Чакай само да се ожениш и да остарееш като мен. Освен това вече не съм мъжът, който бях преди.

— Ти пък кога си бил мъж? — намеси се Джак и всички се разсмяха.

Чуканчето отвори вратата и каза:

— Е, аз тръгвам. Чао засега.

Всяка година след банкета учениците отиваха в кафенето и тази вечер не правеше изключение. Когато Пеги влезе, прекрасна с бялата си изплетена на една кука рокля и розов трендафил, закачен на рамото, Иджи каза:

— Слава богу, че си добре. Умрях от притеснение.

Пеги я попита защо, за бога, се е притеснявала.

— Не чу ли за онова момиче от Бирмингам миналата седмица? — попита я Иджи. — Така се вълнувала за абитуриентския си банкет, че докато я снимали, пламнала. Възпламенила се от само себе си и изгоряла за секунди. От нея останали само обувките й с високи токове. Наложило се кавалерът й да я занесе у дома в чаша.

Пеги, която до този момент бе повярвала на историята, възкликна:

— О, Иджи, будалкаш ме!

Чуканчето се зарадва, когато банкетът приключи и си тръгва. Тъй като предишната година бе героят на футболния отбор, около него се бяха скупчили момчета, които го зяпаха ококорено, и момичета, които се кискаха и пискаха, щом ги поздравеше или всъщност щом направеше каквото и да било. Той спря колата пред къщата на Пеги и се канеше да слезе, да й отвори, когато тя свали очилата си, наведе се към него, гледна го с големите си кафяви като на Сюзан Хейуърд очи и каза:

— Лека нощ.

Чуканчето се взря в очите й и осъзна, че ги вижда истински пръв път: кадифени езера, в които можеше да се гмурне. Лицето й бе на по-малко от сантиметър от неговото, а уханието на парфюма й „Уайт Шолдърс“ бе опияняващо. В този миг Пеги бе Рита Хейуърт в „Гилда“, не, Лана Търнър в „Пощальонът винаги звъни два пъти“. И когато я целуна, изпита страст, както не бе подозирал, че съществува.

През онова лято синият костюм влезе в редовна употреба, а през есента стигна чак до Кълъмбъс, Джорджия, когато двамата отидоха в местния съд, за да се оженят. Единственото, което каза Иджи, беше: „Нали ти казах“.

След това единственото, което трябваше да направи Пеги, за да го омае, бе да си свали очилата и да го погледне.

Бирмингам, Алабама

24 май 1949

Средната и висша класа на чернокожите в Бирмингам бе във вихъра си и „Слагатун Нюз“ не страдаше от липса на работа, тъй като отразяваше какво се случва в над сто светски клуба; колкото по-светла бе кожата, толкова по-престижен бе клубът.

Госпожа Бланш Пийви, съпругата на Джаспър, която бе със също толкова светла кожа, колкото съпруга си, тъкмо бе избрана за председател на Светски и благотворителен клуб „Роял Саксън“ — организация, чиито членове бяха толкова светли, че снимката им по погрешка се бе озовала в един от вестниците за бели.

Джаспър бе избран за заместник-канцлер на престижния орден на Рицарите на Пития, тъй че напълно закономерно най-голямата му дъщеря, Клариса, бе избрана за водеща дебютантка и щеше да бъде представена пред Коалицията на карамфилите.

Заради червеникаворусата й мека като коприна коса, румените й като праскова страни и зелените очи всички я смятаха за най-желаната дама за дебютантския бал.

В деня на бала Клариса отиде до центъра, за да си купи специален парфюм за събитието. Качи се до втория етаж с асансьора за бели, както бе правила в няколкото случая, когато бе и ходила в центъра сама, макар да знаеше, че другите членове на расата й се возят с товарния.

Клариса бе наясно, че майка й и баща й ще я убият, ако разбере, че е в центъра и се прави на бяла, макар да я насърчаваха да общува само със светли чернокожи. На нея обаче й бе писнало останалите черни в товарния асансьор да я зяпат, а и бързаше. Красивата жена с морскосиня вълнена рокля зад щанда бе изключително любезна и внимателна.

— Пробвали ли сте „Уайт Шолдърс“?

— Не, госпожо, не съм.

Жената се наведе и извади изпод стъклото на щанда шишенцето за проби.

— Помиришете го. „Шалимар“ също е много предпочитан, но за момиче със светла кожа като вашата ще е твърде тежък. Клариса нанесе от парфюма върху китката си и помириса.

— О, прекрасен е! Колко струва?

— Не е скъп. Осем унции струват два долара и деветдесет и осем цента. Би трябвало да ви стигне поне за половин година.

— Ще го взема.

Жената остана доволна.

— Мисля, че много ви подхожда. В брой ли ще платите, или с чек?

— В брой.

Жената взе парите и отиде да опакова парфюма.

Един чернокож мъж с карирано палто и шапка гледаше Клариса. Спомни си за една снимка от вестника и отиде при нея.

— Извинявай, ти не си ли дъщеричката на Джаспър?

Клариса се ужаси и се направи, че не го е чула.

— Аз съм чичо ти Артис. Братът на баща ти.

Артис, който бе обърнал няколко чашки и не знаеше, че Клариса се прави на бяла, сложи ръка на лакътя й.

— Аз съм чичо ти Артис, миличка. Не ме ли позна?

Жената се върна с опакования парфюм, видя Артис и се разпищя:

— Пусни я! — Изтича при Клариса и я прегърна. — Не я докосвай! Хари! Хари!!!

Управителят пристигна тичешком.

— Какво става?

Продавачката, все още обгърнала покровителствено ръце около Клариса, извика така, че да чуе целият етаж:

— Този негър докосваше клиентката ми! Пипаше я! Видях!

Хари извика:

— Охрана! — И изгледа Артис с присвити очи.

— Докосна ли бялата жена, момче?

Артис се смая.

— Но това е племенницата ми.

Докато се опита да обясни, пазачът вече бе извил ръката зад гърба и го влачеше към задната врата.

Продавачката успокои Клариса.

— Няма нищо, миличка, този негър е или пиян, или луд.

Няколкото други клиентки, събрали се около тях, също заговориха съчувствено.

— Поредният пиян негър… Виждате ли какво става, като се държим любезно с тях?

Артис, който издра коленете и дланите си, след като го изхвърлиха на асфалтираната уличка зад магазина, се качи на трамвая и отиде в задната част зад дървената табела с надпис „Чернокожи“. Седна и се зачуди дали в крайна сметка наистина не се е припознал.

Години по-късно, когато вече бе омъжена и имаше деца, Клариса влезе в кафене „Бритлинг“, където Артис работеше като сервитьор, и му даде бакшиш от четвърт долар. Не го позна, и той също не я позна.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

10 август 1954

Безброй неволи

Или остарявам, или полудявам… половинката ми Уилбър се прибира три дни поред с главоболие… а има ли по-лошо нещо от мъж, дето нещо малко го е заболяло? Явно затова ние жените раждаме…

На мен лично вече ми е много трудно да чета вестника и затова вчера сутринта отидох в Бирмингам, за да прегледат очите. И какво се оказа? Оказа се, че аз си слагала очилата на Уилбър, а той моите. Следващия път ще си вземем рамки в различни цветове.

Чувствам се сравнително добре.

Чух, че онзи ден във фризьорския салон на Опал избухнал пожар и Биди Луиз Отис, която седяла под каската за къдрене, се развикала паникьосано, защото си помислила, че гори главата й. Оказало се обаче, пламнала отрязана коса в кошчето за боклук. Палавото птиче, помощничката на Опал, угасила огъня и всичко се оправило.

Не забравяйте да гласувате. Грейди Килгор няма опоненти, но му е приятно да получава гласове, тъй че отидете до урната.

Между другото отново писаха за Джаспър Пийви във вестник „Железопътни новини“ и Големия Джордж и Онзел сигурно са страшно горди.

Дот Уиймс

П.П. Клубът на киселата краставичка проведе ежегодния си комедиен концерт и както обикновено се скъсахме от смях. Половинката отново изпя „Червени платна по залез“. Съжалявам, но не мога да го накарам да научи някоя нова песен.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

14 септември 1986

Докато Ивлин и госпожа Тредгуд се разхождаха в градината зад старческия дом, ято канадски гъски прелетя с весело крякане в есенното небе.

— О, Ивлин, не ти ли се иска да можеш да отлетиш с тях? Накъде ли отиват?

— Във Флорида. А може би и в Куба.

— Мислиш ли?

— Да, най-вероятно.

— Нямам нищо против да отида във Флорида, но хич не ми се и стъпва в Куба. Смоуки разправяше, че е приятел с гъските, и когато го питахме накъде би отлетял той, отвръщаше: „Просто ще ги следвам“.

Проследиха с поглед птиците, докато те не изчезнаха, и продължиха разходката си.

— Ти обичаш ли патици?

— Ами да, хубави са.

— Аз ги обожавам. Винаги съм имала слабост към пернатите.

— Моля?

— Към пернатите. Нали се сещаш… кокошки, пилета, петли, всякакви птици.

— Аха.

— С Клио пиехме кафе на верандата всяка сутрин, гледах изгрева и слушахме птиците… винаги пиехме по три-четири чаши от кафе „Нервен диамант“ и закусвахме препечени филийки с конфитюр от праскови или зелени чушки… и си говорехме, той говореше, а аз го слушах. Около къщата имаше толкова много прекрасни птички: червени кардинали, червеношийки гълъби… сега няма толкова много птици, както едно време.

— Един ден Клио, тъкмо излизаше, посочи телефонни жици, където бяха накацали косове, и каза: „Внимавай как говориш по телефона, Нини, защото те подслушват. Чуват с краката си“. — Госпожа Тредгуд погледна Ивлин. — Как мислиш вярно ли е?

— Сигурна съм, че просто се е шегувал, госпожо Тредгуд.

— Е, може и така да е било, но винаги, когато трябваше да кажа нещо тайно, поглеждах през вратата, за да съм сигурна, че не са накацали по жицата. Клио не биваше да ми казва такова нещо, след като знаеше колко обичам да бъбря по телефона. Говорех с целия град.

— По едно време в Уисъл Стоп живееха цели двеста и петдесет души. Но след като спряха повечето влакове, хората отлетяха като птички — заминаха за Бирмингам и разни други места и повече не се върнаха. — Тя се замисли за миг. — На мястото на кафенето направиха „Макдоналдс“, а надолу по пътя вдигнаха голям супермаркет, в който госпожа Отис обичаше да ходи, защото приемаха купони. Но аз все не намирах каквото ми трябва там, а и от лампите ме боляха очите, та ходех до Траутвил в бакалията на Оси, за да си пазарувам.

Госпожа Тредгуд спря.

— Ивлин, усещаш ли миризмата? Някой пече скара!

— Не, скъпа, мисля, че просто горят сухи листа.

— На мен ми замириса на скара. Обичаш месо на скара, нали? Аз го обожавам. Бих дала милион долара за кюфте, опечено както ги правеше Големия Джордж, и за парче от лимоновия пай на Сипси… Джордж печеше месото превъзходно. Печеше го зад кафенето и миризмата се разнасяше на километри, особено през есента. Усещаше се чак до нашата къща. Смоуки разправяше, че веднъж се прибирал с влака и надушил миризмата петнайсет километра преди Уисъл Стоп. С Ед имате ли скара?

— Купуваме си предимно готово месо от „Голдън Рул“ и „Олис“.

— И там го правят вкусно, но каквото и да казват, чернокожите умеят да пекат месо най-добре от всички.

— Те правят всичко по-добре от нас — каза Ивлин. — Иска ми се да бях черна.

— Имаш предвид цветнокожа, нали?

— Да.

Госпожа Тредгуд се озадачи.

— Боже, защо, скъпа? Повечето от тях искат да са бели и все се опитват да си изсветлят кожата и да си изправят косата.

— Вече не е така.

— Може би, но преди искаха. Просто благодари на Бог, че те е направил бяла. Не мога да си представя кой би искал доброволно да е цветнокож.

— Ами не знам… те просто сякаш са по-задружни… веселят се повече и така нататък. Аз винаги съм се чувствала… малко… скована, а те като че ли винаги са весели и щастливи.

Госпожа Тредгуд се замисли.

— Може и да е вярно, наистина здраво се веселят, когато поискат, но и те си имат мъки като всички нас. Няма по-тъжно нещо на света от погребение на чернокож. Пищят и оплакват покойника сякаш някой им изтръгва сърцето. Мисля, че те страдат повече от нас. Трима мъже едва удържаха Онзел, когато погребваха Уили Бой. Тя направо полудя и се опита да скочи в гроба при него. Не искам да ходя на друго погребение на чернокож до края на живота си.

— Знам, че всичко си има добри и лоши страни — каза Ивлин, но просто не мога да не им завиждам малко. Иска ми се и аз да бях свободна и открита като тях.

— Хм, не знам. Не мен ми се иска просто да хапна скаричка и парче пай.

Уисъл Стоп, Алабама

15 октомври 1949

Палавото птиче Пийви бе на шестнайсет, когато видя Лирой Грумс за пръв път. Веднага разбра, че това е мъжът за нея… и му го каза. Лирой работеше като готвач в експреса „Полумесец“, който минаваше през Уисъл Стоп на път за Ню Йорк. След година се роди дъщеря им и Лирой я кръсти Алмондин на печената пъстърва, която сервираха във вагон-ресторанта.

Лирой бе красиво и добродушно момче, което пътуваше много и по пътя влакът спираше на много места, та когато Палавото птиче разбра, че е заживял с една почти бяла квартеронка в Ню Орлиънс, за малко да умре от мъка.

Беше напълно отчаяна, когато видя обявите в „Слагтаун Нюз“:

Кожата ви е твърде тъмна?

Искате очарователен светъл тен?

Опитайте новия избелващ крем на д-р Фред Палмър.

Нежна светла кожа само за целувки.

Мъжете обожават хубавата гладка кожа. С помощта на мехлема „Успех“ ще се сдобиете с по-светъл и лъчезарен тен само за 5 дни.

Красотата започва от лицето.

Подчертайте природната си хубост с избелващия крем за лице.

Не харесвате къдравата си коса?

Съвременната наука ще сложи край на мъките ви. Сдобийте се с бляскава като коприна права коса с пяна „Черно и бяло“. Опитайте „Релакса“ — права коса само след 7 дни.

Сбогувайте се с къдриците.

Ако косата ви е къса и къдрава, още днес вземете „Край на спиралите“. Приглажда косата само временно.

Палавото птиче изпробва всички до един от изброените продукти, но след месец още си беше черната като въглен къдрава помощник-фризьорка от Уисъл Стоп, а Лирой още си беше в Ню Орлиънс със светлокожата си приятелка.

Тъй че след като заведе дъщеричката си при Сипси, Палавото птиче се прибра у дома и легна да умре от любов.

Никой не можеше да й помогне. Опал отиде да я види и я умоляваше да се върне на работа във фризьорския салон, но Палавото птиче лежеше ли лежеше, пиеше евтин джин и свиреше една и съща песен до припадък. Сипси заяви, че за Палавото птиче ще е по-добре, ако Лирой беше умрял, вместо да иде при друга жена, защото след като два месеца се налива с джин, момичето си оставаше безутешно.

За щастие думите на Сипси се оказаха пророчески, защото господин Лирой Грумс напусна този свят след удар в слепоочието с желязно боклукчийско камионче, принадлежащо на едно от синчетата на квартеронката.

Щом чу скръбната вест. Палавото птиче стана от леглото, отиде в банята, изми си лицето, направи си закуска от яйца, шунка, грис, сос, бисквити с масло и захарен сироп и изпи три чаши горещо кафе. Изкъпа се, облече се, приглади косата си с масло „Дикси Пийч“, приведе се към огледалото, сложи си три пласта оранжев руж и червило в същия тон, излезе и замина за Бирмингам.

След седмица се върна с изненадан на вид млад мъж с карирана шапка със зелено перо и кафяв габардинен костюм.

Баптистка църква „Мартин Лутър Кинг“

Четвърто Авеню №1049, Бирмингам, Алабама

21 септември 1986

Ивлин бе обещала на госпожа Тредгуд да се посъветва с Бог за нещата, които я мъчеха, и да Го помоли да й помогне в тези тежки за нея времена. За нещастие не знаеше къде да намери Бог. Двамата с Ед не бяха ходили на църква, откакто децата пораснаха, но днес тя отчаяно се нуждаеше от помощ, от нещо, за което да се хване, така че се облече и отиде в презвитерианската църква на Хайланд Авеню, която посещаваха преди.

Когато пристигна пред храма обаче по неизвестна причина обърна колата и неусетно се озова в другия край на града, на паркинга пред баптистката църква „Мартин Лутър Кинг“ — най-голямата в Бирмингам, — и се учуди какво, по дяволите, прави тук. Може би бе дошла подсъзнателно, след като месеци наред бе слушала за Сипси и Онзел.

През целия си живот се бе смятала за либерал. Никога не бе използвала думата „негър“. Но контактът й с чернокожи се свеждаше до общуването, характерно за мнозинството от бялата средна класа — най-вече да се запознае с прислужницата или прислужниците на приятелки.

Като малка понякога ходеше с баща си, когато той кара прислужницата им до дома й в южната част на града. Разстоянието се изминаваше само за десет минути, но на малката Ивлин й се струваше, че отива в друга страна: музиката, дрехите, къщите — всичко беше различно.

На Великден ходеха в южната част на града, за да видят новите великденски дрехи — розови, лилави и жълти, с пъстри шапки в тон.

Разбира се, в домовете работеха само чернокожите жени. Винаги когато някъде наблизо имаше чернокож мъж, майка й изпадаше в истерия и й викаше да си облече халат, защото „в квартала има черен мъж!“. И до ден-днешен Ивлин се притесняваше, когато видеше наблизо чернокожи мъже.

Освен това отношението на родителите й към чернокожи бе като на повечето хора по онова време — смятаха ги за забавни, интересни и инфантилни хора, за които човек трябва да се грижи като за деца. Всички разказваха по някоя история как направила или казала прислужницата или поклащаха развеселено глави колко много деца имат. Повечето им даваха старите си дрехи и остатъците от храна за вкъщи и им помагаха, ако ги сполетеше беда. Но когато поотрасна, Ивлин спря да ходи в южната част на града и не се сещаше често за чернокожите, тъй като бе погълната от собствения си живот.

Затова, когато през 60-те години започнаха размириците, тя заедно с повечето бели в Бирмингам бе шокирана. А и всички бяха на мнение, че „не нашите чернокожи“ предизвикват неприятности, а външни агитатори, изпратени от Севера.

Като цяло всички бяха съгласни, че „нашите чернокожи са доволни от живота си“. Години по-късно Ивлин се зачуди къде й е бил умът и защо не е осъзнала какво точно се случва в другия край на града.

След като Бирмингам бе очернен в пресата и по телевизията, хората бяха объркани и разстроени. Никой не споменаваше за хилядите добрини, които хората от двете раси бяха правили едни за други.

Но сега, двайсет и пет години по-късно, Бирмингам имаше чернокож кмет, а през 1975 година градът, известен някога като Град на омразата и страха, бе обявен за Най-американския Град списание „Лук“. Пишеха, че отношенията до голяма степен били изгладени и чернокожите, заминали преди години в Севера започват постепенно да се прибират. Всички бяха изминали дълъг път.

Ивлин знаеше всичко това, но докато седеше на паркинга пред църквата, се удиви от паркираните наоколо кадилаци и мерцедеси. Бе чувала, че в Бирмингам има богати чернокожи, досега не ги бе виждала.

Докато гледаше как енориашите пристигат за службата, изведнъж някогашният й страх от чернокожи мъже се завърна.

Тя се огледа, за да се увери, че всички врати на колата са заключени, и тъкмо се канеше да си тръгва, когато покрай нея мина баща с две малки деца; това я върна към реалността и я успокои. След няколко минути събра смелост и влезе в църквата.

Но дори след като разпоредителят с карамфил на ревера й се усмихна, пожела й „Добро утро“ и я поведе по пътеката между скамейките, Ивлин още трепереше. Сърцето й биеше бясно чак докато не седна, а коленете й за малко да се подкосят. Бе се надявала да седне по-назад, но я заведоха към средните редове.

Само след няколко секунди Ивлин се изпоти цялата и се задъха. Няколко души я гледаха. Две деца се обърнаха на местата си и я зяпнаха; тя им се усмихна, а те отвърнаха на усмивката. Ивлин реши просто да си тръгне, когато един мъж и една жена седнаха на нейната скамейка и Ивлин се озова заклещена по средата, както обикновено. За пръв път в живота си бе заобиколена изцяло от чернокожи.

Тя бе коремът на змия, сметановата торта, неоцветената картинка в детска книжка, светлото цвете в пъстра градина.

Младата жена до нея бе ослепително красива и облечена с дрехи, каквито Ивлин бе виждала само в списанията. С перленосивата си рокля, обувки и чанта от змийска кожа можеше да е манекенка от Ню Йорк. Когато огледа църквата, Ивлин осъзна, че досега никога не е виждала толкова добре облечени хора на едно място. Мъжете още я притесняваха малко — панталоните им й се струваха твърде тесни, — тъй че съсредоточи вниманието си върху жените.

Но пък на тях винаги им се бе възхищавала за силата и състраданието. Бе се чудила как успяват да обичат и да се грижат за децата на белите и за стари бели жени и мъже с такава нежност и внимание. Тя самата не би била способна на това.

Гледаше как се поздравяват, колко добре се чувстват в кожата си, как се движат с вродена елегантност, дори по-пълните. Не би искала някоя от тези жени да й се ядоса, но много би харесало да види как някой се осмелява да нарече някоя от тя дебела крава.

Осъзна, че през целия си живот е виждала чернокожите, и не ги е забелязвала наистина. Тези жени бяха красиви: стройни момичета с кафява кожа и скули като на египетски царици едри, великолепни едрогърди жени.

Представи си всички онези хора от миналото, които са се опитвали да изглеждат като бели; сигурно сега се смееха от гробовете си на младите бели певци от средната класа, които се опитваха да се правят на черни, и на белите момичета, които си правеха тънки плитчици и афропрически. Нещата се бяха обърнали…

Започна да се отпуска, чувстваше се малко по-спокойна. Някак си бе очаквала отвътре църквата да изглежда различно. Докато се оглеждаше, установи, че интериорът е като на всяка от десетките църкви за бели в Бирмингам; и тогава изведнъж органът засвири и хорът от 250 души, облечени с яркочервени роби, запя с мощ и сила, които за малко да я съборят от пейката:

— О, щастлив ден…

О, щастлив ден…

Когато Исус отми греховете ми…

и ме научи да се моля с песен…

и да се радвам на живота всеки ден…

О, щастлив ден…

О, щастлив ден…

когато Исус отми греховете ми…

О, щастлив ден.

След песента, когато всички седнаха, отец Портър — огромен мъж с глас, изпълващ залата — стана и подхвана проповед, озаглавена „Радостта да обичаш Бог“. И радостта му наистина отекна из цялата църква. Докато говореше, той отмяташе голямата си глава назад, викаше и се смееше от щастие. А миряните и органът му отговаряха също толкова искрено.

Ивлин бе грешала: тук не беше като в църквите на белите, проповедите не бяха сухи и безкръвни, каквито бе свикнала да чува.

Възторгът на проповедника от Бог бе заразителен и плъзна из залата като пожар. Той ги уверяваше с удивителен авторитет, че Бог не е отмъстителен, а е добър… любящ… прощаващ… и носи радост. Започна да танцува и да пее проповедта си, гласът му се извисяваше до тавана, по сияещото му лице блещукаха капки пот и той от време на време ги избърсваше с бялата носна кърпа в дясната си ръка.

Цялата църква отговаряше на напевните му реплики:

— Няма да познаеш радост, ако не обичаш ближния си…

— Тъй е, отче.

— Обичай врага си…

— Да, отче.

— Забрави за старите вражди…

— Ще забравим, отче…

— Освободи се от дявола, от завистта…

— Да, отче…

— Бог прощава…

— Прощава…

— Защо да не простиш и ти?

— Ще простим, отче.

— Човешко е да се греши, божествено е да простиш…

— Тъй е, отче.

— Няма възкресение за телата, разяждани от грях…

— Няма, отче.

— Но Бог ще ви въздигне…

— Да, ще ни въздигне.

— О! Бог е добър…

— Тъй е, отче.

— Колко добър е нашият Бог…

— Добър е, отче.

— Какъв приятел ни е Исус…

— Приятел ни е, отче.

— И да сте кръстени, обрязани, съживени и лъснати, нищо няма да значи, ако не сте добри…

— Тъй е, отче.

— Благодаря ти, Боже! Благодаря, Всевишни! Днес почитаме името Ти и Ти благодарим! Алилуя! Алилуя!

Накрая цялата църква избухна в дружни „Амин!“ и „Алилуя!“, а хорът отново запя, докато цялата зала не запулсира:

— Обля ли се с кръвта… с пречистващата кръв на жертвения агнец… о, кажете ми, деца добри… пречистихте ли се в кръвта…

Ивлин не бе набожна, но през този ден се извиси над страховете, които я приковаваха към земята.

Усети как сърцето й се отваря и се изпълва с чудото на живота.

Душата й се извиси над олтара, където бял Исус, блед и изпит, с венец от тръни, я гледаше от разпятието и й казваше: „Прости им, чадо, те не знаят какво вършат…“

Госпожа Тредгуд бе права. Ивлин бе споделила мъките си Бог и Той я бе освободил от тях.

Пое си дълбоко дъх и непосилното бреме на гнева и омразата се изпари и отнесе и Тоуанда със себе си. Ивлин бе свободна! И в този миг тя прости на момчето от супермаркета, лекаря на майка си и на момичетата на паркинга… и прости на себе си. Чувстваше се свободна. Свободна като събралите в църквата хора, които бяха понесли безброй страдания, но не бяха позволили омразата и страхът да убият обичта.

В този миг отец Портър призова всички да стиснат ръцете на съседите си. Красивата млада жена до нея й стисна ръка и каза „Бог да ви благослови“. Ивлин също стисна ръката й и отвърна „Благодаря. Много ви благодаря“.

На излизане от църквата се обърна и погледна назад за последно. Може би днес бе дошла тук с надеждата да разбере какво е да си чернокож. Сега обаче осъзна, че никога няма да го проумее, както приятелите й от храма нямаше никога да разберат какво е да си бял. Знаеше, че повече няма да се върне тук. Това бе техният храм. Но за пръв път в живота си изпитваше радост. Истинска радост. Радостта, която бе видяла в очите на госпожа Тредгуд, но която не бе разпознала в онзи момент. Съзнаваше, че е възможно никога повече да не изпита това чувство. Но го бе изпитала поне веднъж и нямаше да го забрави до края на живота си. Щеше да е прекрасно, ако можеше да каже на всички в църквата колко много означава днешният ден за нея.

Щеше да е прекрасно и ако знаеше, че младата жена, чиято ръка стисна, бе най-голямата дъщеря на Джаспър Пийви, железопътния стюард, който също като нея бе се преборил в живота.

„Железопътни новини на Юга“

1 юни 1950

Служител на месеца в железниците

„Единствената му цел е хората да са доволни и да направи пътуването им по-приятно. Моля, обърнете внимание на този забележителен служител на железниците, когато потупвате по гърба Железничаря на месеца“.

Така пътникът от експрес „Сребърен полумесец“ Сесил Лейни описва стюарда Джаспър К. Пийви.

Приветливият стюард получава похвали откакто започва да работи в железниците на седемнайсетгодишна възраст като носач на гарата в Бирмингам, Алабама. Оттогава е минал през длъжностите на готвач, товарач, портиер на гарата, сервитьор във вагон-ресторанта, стюард във втора класа и е повишен в стюард на спалните вагони през 1935 г. През 1947 г. е избран за председател на бирмингамския клон на Братството на стюардите на спални вагони.

Господин Дейни сподели още: „Дребните жестове на Джаспър започват в мига, в който пътникът се качи във влака. Той се уверява, че багажът на всички пътници е натоварен и обезопасен, и през цялото време се грижи за дребните неща, които правят пътуването по-удобно, винаги с широка усмивка и весел смях.

Малко преди пристигането на дадена гара той винаги обявява: «След пет минути пристигаме в… Ако имате нужда от помощ с багажа, с радост ще се отзова».

За нас той е доверен приятел, грижлив домакин, бдителен пазител, източник на утеха и грижа. Той наглежда децата и помага на изнервените майки; винаги е учтив и полезен, за което пътниците са му дълбоко признателни. Рядко се среща такъв човек в наши дни“.

Джаспър е помощник-пастор в Баптистката църква на Шестнайсета улица в Бирмингам и е баща на четири дъщери, две от които са учителки, една учи за медицинска сестра, а най-малката ще следва музика в Ню Йорк.

Поздравяваме Джаспър К. Пийви с избирането му за Железничар служител на месеца.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

27 август 1955

Закриват железопътното депо

Всички бяхме много натъжени да научим, че закриват железопътното депо. Сега, след като спряха повечето влакове, много от старите ни приятели се местят в други градове. Можем само да се надяваме, че отново ще пуснат влаковете. Струва ми се нередно през града да минават толкова малко композиции.

Грейди Килгор, пенсиониран служител на железопътна компания „Ел&Ен“, твърди, че страната не може да кара без влакове и че е само въпрос на време правителството да го осъзнае. Аз пък казвам, че железопътните компании скоро ще се осъзнаят и ще върнат всички влакове по линиите.

Първо „Тихоокеански железници“, сега „Ел&Ен“… Само „Южни железници“ още се държат… Сякаш компаниите вече не искат да имат пътници.

Чух също, че кафенето може би ще затвори. Иджи каза, че бизнесът едва крета.

Между другото.

Половинката ми твърди, че е изкарал осемдневна пневмония за десет дни… Мъже!

Дот Уиймс

Покрайнините на Роаноук, Вирджиния

Вагон №16

23 декември 1958

Джаспър Пийви седеше в нощта. Влакът се носеше през заснежените полета, блещукащи на лунната светлина.

Навън бе мразовито, но във вагона бе топло и уютно. В тези мигове той се чувстваше най-сигурен и спокоен. Край на усмивките за деня… тишина.

На всяка гара покрай него се плъзваха зелените и червените лампи на железопътните семафори, а с настъпването на зората прозорците в малките градчета започваха да светват един по един.

Оставаше му един месец, докато се пенсионира с добра пенсия от „Южни железници“. Бе заминал за Бирмингам година след брат си Артис и макар да бяха близнаци и според законите и двамата да бяха негри, животът им бе протекъл съвсем различно.

Джаспър обичаше брат си, но рядко го виждаше.

Артис бързо си бе намерил място сред забързаните модерни обитатели на Четвърто авеню, където се лееше джаз и се търкаляха зарове нощ след нощ. Джаспър се бе настанил в християнски пансион на четири пресечки оттам и през първата си неделя в града бе отишъл в Баптистката църква на Шестнайсета улица. Там госпожица Бланш Мейбъри зърна и хареса момчето с кремава кожа и лунички, наследени от майка му. Бланш бе единствената дъщеря на господин Чарлс Мейбъри, уважаван гражданин, известен учител и директор на негърската гимназия, тъй че чрез нея Джаспър бе приет в затворения кръг на висшата средна класа на чернокожите.

Ожениха се. Дори бащата на Бланш да бе имал известни опасения за липсата на образование и за потеклото на Джаспър, то светлата кожа и обноските на младежа ги компенсираха напълно.

След сватбата Джаспър се трудеше здраво и докато Артис харчеше парите си за дрехи и жени, брат му отсядаше в студените, гъмжащи от плъхове общежития, осигурявани от железопътната компания за стюардите, когато нощуваха извън града. Спестява, докато с Бланш не събраха достатъчно, че да отидат до магазина за музикални инструменти и да си купят пиано. Да имаш пиано бе признак на успех. Джаспър заделяше по десет процента от заплатата си за църквата и откри спестовна сметка за висшето образование на децата си в банката за чернокожи „Пени Сейвингс“. Никога не бе близвал уиски, не бе взимал и петак назаем и никога не бе дължал пари. Той бе един от първите чернокожи в Бирмингам, които се преместиха в квартала на белите Енън Ридж, станал по-късно известен като Дайнъмайт Хил. След като Ку-клукс-клан подпали тухлените къщи на Джаспър и няколко от съседите му, част от тях се изнесоха, но той остана. Години наред понасяше обръщения като „Ей, черньо“, „Ей, момче“ и „Ей, Джордж“, чистеше плювалници, миеше тоалетни, лъскаше обувки и бе вдигал толкова много куфари, че не можеше да спи от болки в гърба и раменете. Често бе плакал от унижение, когато нещо от багажа на пътник изчезнеше и железопътните полицаи претърсваха първо шкафчетата на стюардите.

Беше отговарял с „да, господине“ и „да, госпожо“, бе се усмихвал, бе сервирал алкохол на шумни търговци поред нощ, бе понасял тормоза на арогантни бели жени, виковете „чернилка“ на бели деца, отношението като към боклук на някои от белите кондуктори и бе търпял, когато някои от другите стюарди крадяха бакшишите му. Бе чистил повръщано след пътници и стотици пъти бе виждал табелата в окръг Кълман, която предупреждаваше: „Чернилки! Да не сме ви видели очите тук“.

Бе понасял всичко това. Но…

Застраховката живот на семейството му бе изплатена. Бе успял да изпрати и четирите си деца в колеж и на нито едно от тях не се наложи да живее от бакшиши от неквалифицирана работа. Това бе едничката мисъл, която го крепеше през дългите години, през които бе превивал гръб.

Тази мисъл и влаковете. Ако брат му Артис се бе влюбил в града, то Джаспър се бе влюбил във влаковете. Влаковете с тъмната лакирана ламперия в купетата и седалките, тапицирани с червено кадифе. Влаковете с поетични имена „Експрес на Залеза“, „Кралската палма“, „Град Ню Орлиънс“, „Летящият южняк“, „Светулката“, „Експрес Здрач“, „Палмето“, „Черният диамант“, „Красавицата на Юга“, „Сребърната звезда“…

А тази нощ пътуваше с експреса „Сребърната комета“, тънък и аеродинамичен като сребърна тръба… от Ню Орлиънс за Ню Йорк и обратно, един от последните влакове, пътуващ по толкова дълъг маршрут. Бе скърбил за всички експреси, един по един, спрени от движение и оставени да ръждясват в някое депо като стари линеещи аристократи; реликви от отдавна отминали времена. А тази нощ и Джаспър се чувстваше като старите влакове — остарели, спрени от движение, с отминала слава, безполезни.

Вчера например чу как внук му Мохамед Абдул Пийви казва на майка си, че не иска да ходи никъде с дядо си, защото се срамувал от начина, по който се кланял на белите, и от държането му в църквата, където още пеел онези стари пиянски госпъл песни.

Джаспър съзнаваше, че времето му е отминало също като на старите му приятели, ръждясващи по железопътните депа. Искаше му се нещата да стоят различно; бе живял по единствения начин, който знаеше. Но се бе преборил в живота.

Хотел „Сейнт Клер“

(Най-модерният хотел в Бирмингам)

Второ авеню №411, Бирмингам, Алабама

23 декември 1965

Смоуки бе срещу затворената гара на железопътна компания „Ел&Ен“ в хотелска стая, която може и да е била модерна преди трийсет и пет години, но сега се състоеше само от легло, стол и четирийсет и петватова крушка, увиснала на гол кабел. В стаята цареше непрогледна тъмнина, с изключение на жълтеникавата светлина, процеждаща се през прозорчето на високата, покрита с безброй пластове кафява боя врата.

Смоуки Самотника седеше сам, пушеше, гледаше през прозореца към студената мокра улица и си спомняше за времената, когато около луната блещукаха звезди и всички реки и уискито бяха сладки. Когато можеше да вдиша чист въздух, без да си изкашля дробовете. Когато Иджи, Рут и Чуканчето живееха в задната стая на кафенето и всички влакове още пътуваха. Онези неповторими времена, които бяха само на миг разстояние… в спомените му.

Спомените още съществуваха и тази вечер той седеше и ги търсеше, както винаги, протягаше се към лунните лъчи. От време на време улавяше някой от тях и го яхваше, сякаш е вълшебен. В главата му се въртеше стара песен:

О, копеленца дим,

къде отидохте?

Къде отидохте, о, сини колелца,

издухани нагоре към тавана

със спомена за теб…

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

22 септември 1986

Когато Ивлин Кауч влезе в салона, госпожа Тредгуд спеше и истинската й възраст й личеше като никога. Ивлин осъзна колко стара е всъщност приятелката й и се уплаши. Разтърси я за рамото.

— Госпожо Тредгуд!

Старицата отвори очи, приглади коса и каза:

— А, Ивлин. Отдавна ли дойде?

— Не, тъкмо влизам.

— Не ми позволявай да проспя деня за свиждания. Обещаваш ли?

Ивлин седна и й подаде картонена чиния със сандвич с кюфте на скара и парче лимонов пай, вилица и салфетка.

— О, Ивлин! — Госпожа Тредгуд изправи гръб. — Откъде ги взе? От кафенето ли?

— Не. Направих ги специално за вас.

— Нима? Бог да те поживи!

Ивлин бе забелязала, че през последните два месеца приятелката й все повече бърка миналото и настоящето и че понякога я нарича Клио. Госпожа Тредгуд често се усещаше и се засмиваше, но напоследък това ставаше все по-рядко.

— Извинявай, че бях задрямала. Но не съм единствената — всички тук са много уморени.

— Не можете да спите нощем ли?

— Миличка, никой не мигва от седмици. Веста Адкок се е захванала със среднощни телефонни разговори. Обажда се на всички — от президента до кмета. По-миналата нощ звъня на английската кралица, за да се оплаква от нещо. Наежва се като стара котка и не млъква цяла нощ.

— Но защо не затваря вратата?

— Затваря я.

— Не й ли взеха телефона от стаята?

— Миличка, отдавна го взеха, но тя продължава да се обажда.

— Боже! Да не е… полудяла?

— Нека го кажем така — рече госпожа Тредгуд любезно. — Тя е на този свят, но не живее в него.

— Да. Мисля, че разбирам.

— Скъпа, много бих искала да пийна нещо студено с пая. Би ли ми донесла напитка? Бих отишла сама, но вече не виждам и не мога да намеря процепа за монетата.

— Разбира се. Извинявайте, трябваше да ви попитам.

— Ето ти петаче.

— Госпожо Тредгуд, стига глупости. Позволете ми да ви почерпя. За мен е удоволствие.

— Не, Ивлин. Вземи монетата… не искам да си пилееш парите заради мен — настоя старицата. — Няма да го изпия, ако не ми позволиш аз да платя.

Накрая Ивлин взе петте цента и купи с тях безалкохолното от седемдесет и пет цента, както обикновено.

— Благодаря ти, скъпа… Ивлин, казвала ли съм ти, че мразя брюкселско зеле?

— Не. Защо не го обичате?

— Не знам. Просто не ми харесва. Но обожавам всички останали зеленчуци. Не и ако са замразени или от консерва обаче. Обичам сладка царевица, зелен боб, и стар бял боб също, и пържени зелени домати…

— Знаете ли, че доматът всъщност е плод? — попита Ивлин.

— Наистина ли? — изненада се госпожа Тредгуд.

— Да.

Старицата се ококори.

— О, не! А аз цял живот да си мисля, че са зеленчуци… поне така ги предлагат навсякъде. Наистина ли са плодове?

— Да.

— Сигурна ли си?

— О, да. Помня го от часовете по селскостопанска икономика.

— Не искам и да си помислям, така че ще се правя, че не съм чула тази информация. Но брюкселското зеле е зеленчук, нали?

— О, да.

— Добре. Олекна ми… А зеленият боб? Не ми казвай, че и е плод.

— Не, зеленчук е.

— Добре. — Госпожа Тредгуд изяде последното парче пай, спомни си нещо и се усмихна.

— Ивлин, нощес сънувах чуден сън. Изглеждаше толкова истински. Сънувах, че мама и татко Тредгуд стоят на верандата и ми махат да отида при тях… и тогава излязоха Клио и Албърт и всички останали от семейство Тредгуд и започнаха да ме викат и тях. Така ми се искаше да отида, но не можах. Казах им, че сега не мога, не и преди госпожа Отис да се подобри, а мама отвърна със сладкия си глас: „Побързай, Нини, защото всички чакаме“.

Обърна се към Ивлин.

— Понякога нямам търпение да ида на небето. Първото, което ще направя, е да потърся Бил Железничаря — така и не разбраха кой е. Той несъмнено е чернокож, но съм сигурна, че ще е в рая. Мислиш ли, че ще е там, Ивлин?

— Сигурна съм.

— Ако някой заслужава да е в рая, то това е той… просто се надявам да го позная, когато го видя.

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

3 февруари 1939

Кафенето бе пълно с железничари, дошли да обядват, тъй че Грейди Килгор отиде в кухнята и се провикна:

— Сипси, ще ми дадеш ли порция пържени зелени домати и студен чай? Бързам.

Сипси му подаде една чиния и Грейди се върна в салона.

През 1939 Бил Железничаря нападаше влаковете за пета поредна зима. Когато Килгор мина покрай Чарли Фаулър, инженер от „Южни железници“, той му каза:

— Хей, Грейди, чух, че Бил пак ограбил влак нощеска. Няма ли да го хванете най-накрая, смотаняци такива?

Всички се разсмяха, а Грейди седна на бара, за да се нахрани, и каза:

— Смейте се колкото си искате, момчета, но положението изобщо не е смешно. С този влак стават общо пет, които този кучи син ограбва за последните две седмици.

— Ама тоя черньо здравата ви разиграва, а? — изкиска се Джак Бътс.

Уилбър Уиймс до него се усмихна и задъвка клечката си за зъби.

— Чух, че разхвърлял цял вагон консерви от тук до Анистън и негрите ги прибрали още преди изгрев-слънце.

— Вярно е, и не е само това — отвърна Грейди. — Този черен негодник изхвърлил и седемнайсет пушени бута, държавна собственост, от проклетия влак посред бял ден.

Сипси се изкикоти, докато му поднасяше студения чай.

Грейди се пресегна към захарницата.

— Изобщо не е смешно, Сипси. От Чикаго са пратили държавен инспектор да ми диша във врата. Сега трябва да отида да го посрещна в Бирмингам. По дяволите, вече сложихме шестима души допълнително в депото. Заради този кучи син накрая ще ме уволнят.

— Доколкото чувам, никой не може да проумее как се качва във вагоните и откъде знае в кои точно е храната — рече Джак. — Нито пък как слиза, преди да го хванат.

— Грейди, разправят, че нямате и една улика — добави Уилбър.

— Ами, Арт Бевинс за малко да го сгащи една нощ преди Гейт Сити. Изпуснал го за две минути, тъй че дните му са преброени… помнете ми думата.

В този миг влезе Иджи.

— Хей, Грейди, да пратя ли Чуканчето да ви помогне? Може би той ще успее да го хване.

— Иджи, затваряй си устата и ми донеси още домати — отвърна Грейди и й подаде чинията си.

Рут — стоеше зад тезгяха и броеше рестото на Уилбър — каза:

— Грейди, не виждам какво толкова е направил този човек. Горките чернокожи почти измират от глад и ако не беше той да им хвърля въглища, щяха да умрат от студ.

— Съгласен съм до известна степен, Рут. Никой не го е грижа за няколко консерви с боб от време на време или някой и друг чувал въглища. Но това излиза извън всякакъв контрол. Железопътната компания вече е сложила дванайсет души допълнително на пост от тук до границата на щата, а аз работя двойни нощни смени.

Смоуки Самотника, който пиеше кафе в другия край на бара, се обади:

— Дванайсет мъже за едно негърче? Малко като да стреляш муха с топ, а?

— Не се коси де. — Иджи потупа Грейди по гърба. — Сипси каза, че не можете да го хванете, защото може да се превръща в лисица или заек, когато си поиска. Според теб вярно ли е, Грейди?

Уилбър попита с колко са вдигнали наградата за залавянето му.

— Тази сутрин беше двеста и петдесет долара. Сигурно докато го хванем, ще е скочила на петстотин.

Уилбър поклати глава.

— Да му се не види, това са много пари… Някой знае ли как изглежда този разбойник?

— Според нашите хора, които са го виждали, е обикновен негър с плетена шапка.

— Доста умен негър, бих казал — обади се Смоуки.

— Може и така да е. Но едно ще ви кажа. Когато хвана този черен кучи син, лошо му се пише. По дяволите, по цели седмици не се прибирам вечер да спя в собственото си легло.

— Грейди, доколкото съм чувал, това не е нищо ново за теб рече Уилбър.

Всички се разсмяха.

А когато Джак Бътс, също член на Клуба на киселата краставичка, заяви дълбокомислено: „Да, положението е сериозно… Чух, че и Ева Бейтс се оплаквала“ — направо щяха да изпокапят от смях.

— Джак, засрами се — смъмри го Чарли. — Бива ли да обиждаш така горката Ева?

Грейди стана и огледа приятелите си.

— Всички в това кафене сте големи тъпаци. Никакъв такт нямате!

Отиде до закачалката, взе си шапката и се обърна.

— Трябва да кръстите това място Кафенето на тъпаците. Май занапред ще ходя в друго заведение.

Всички, включително и Грейди, се разсмяха, защото наблизо нямаше друго заведение. Той излезе и пое към Бирмингам.

Уилина Лейн №1520

Атланта, Джорджия

27 ноември 1986

Чуканчето Тредгуд, все още хубавец на петдесет и седем години, бе в дома на дъщеря си Норма на вечеря по случай Деня на благодарността. Футболният мач между Алабама и Тенеси по телевизията тъкмо бе приключил и той седеше с Маки, съпруга на Норма, дъщеря им Линда и кльощавия й приятел с очилата, който учеше за мануален терапевт. Пиеха кафе и ядяха пай с орехи.

Чуканчето се обърна към приятеля:

— Единият от чичовците ми, Клио, беше мануален терапевт, тогава им казваха хиропрактори. Естествено, не изкарваше и пени от работата си — лекуваше целия град безплатно. Но това бе по време на Депресията, та и без това никой нямаше пари.

Майка ми и леля Иджи имаха кафене. Малка дървена барака, но едно ще ти кажа: винаги бяхме сити, както и хората, които идваха да търсят храна… и черни, и бели. Никога не видях леля Иджи да отпраща някого, а и даваше по някоя чашка алкохол на нуждаещите се…

Държеше бутилка в джоба на престилката си и мама все й повтаряше: „Иджи, така само насърчаваш лошите навици на хората“. Но леля Иджи, която също обичаше да си пийва, отвръщаше: „Рут, човек не живее само с хляб“.

На ден през кафенето минаваха поне по десетина-петнайсет скитници. И не се свеняха да си заработят храната. Не бяха като днешните бездомници. Чистеха двора, метяха тротоара. Леля Иджи им възлагаше по някоя дребна задача, за да не нарани гордостта им. Понякога ги пускаше да поседнат в задната стая и да ме наглеждат, за да си мислят, че вършат някаква работа. Повечето бяха добри хора, просто мъже без късмет. Най-добрият приятел на леля Иджи беше един стар скитник, Смоуки Самотника. Боже, човек можеше да му довери живота си. Никога не посегна към нещо, което не бе негово.

Някога скитниците имаха кодекс на честта. Смоуки веднъж ми разказа как чул, че когато хванали един, дето бил откраднал сребърни прибори от някаква къща, го убили на място и върнали откраднатото на хората… някога дори не се налагаше да си заключваме вратите. Тези днешните, които скитат по пътищата и пътуват, с каквото е останало от влаковете, са съвсем различна порода-лентяи и наркомани, които ще те оберат до шушка. Но на леля Иджи никога нищо не й откраднаха.

Чуканчето се засмя.

— Разбира се, това може и да е заради пушката, дето държеше до леглото… леля Иджи беше като от желязо, нали, Пеги?

Пеги се обади от кухнята:

— Като стомана направо.

— Макар в повечето случаи да бе само на шега, ако някой не й се нравеше, можеше да превърне живота му в ад. Имаше стара вражда със свещеника от Баптистката църква, където мама преподаваше в неделното училище, и какви номера само му скрояваше! Той беше пълен въздържател и една неделя охулил нея и приятелката й Ева Бейтс така здраво, че Иджи никога не му прости. Всеки път, когато в кафенето дойдеше някой странник и питаше откъде да си купи уиски, тя посочваше дома на свещеника и казваше: „Виждаш ли онази зелена къща? Човекът продава най-добрият алкохол в целия щат“. Посочваше къщата и когато разни мъже търсеха други неща.

Пеги дойде от кухнята и седна.

— Чуканче, не им разказвай тези неща.

Той се засмя.

— Да не е лъжа?! Леля Иджи все правеше разни номера на отеца. Но, както вече казах, просто й харесваше да я мислят за злобна… всъщност беше мека като захарен памук. Както онзи път, когато арестуваха Боби Лий, сина на свещеника… той се обади на нея да отиде и да го измъкне.

— Боби Лий отишъл в Бирмингам с още две-три момчета, наквасил се здраво, тичал по коридорите по гащи и хвърлял балони с вода от прозореца на седмия етаж. Само дето бил напълнил балоните с мастило и уцелил жената на някакъв градски съветник, която влизала в хотела със съпруга си за някаква забава. — Засмя се пак. — Леля Иджи плати двеста долара да го изкара от ареста и още двеста, за да не направят досие на Боби и баща му да не разбере… Аз отидох с нея да го вземем и на връщане тя му каза, че ако каже на някого какво е направила, ще му откъсне оная работа. Не искаше никой да знае, че е извършила добро дело, особено пък че е помогнала на сина на свещеника… Всички от Клуба на киселата краставичка бяха такива. Вършеха много добрини, за които никой не знаеше. Но най-хубавата част от тази история е, че Боби Лий стана прочут адвокат и по-късно главен прокурор при губернатор Фолсъм.

Дъщеря му Норма влезе, за да събере останалите съдове.

— Татко, разкажи му за Бил Железничаря.

Линда изгледа майка си вбесено.

— За Бил Железничаря ли? Боже, не искате пак да разказвам за Бил Железничаря, нали?

Приятелят, който искаше единствено да изведе Линда и да спрат с колата на някое закътано място, отвърна:

— С удоволствие ще чуя историята.

Маки се усмихна на жена си. Двамата бяха слушали тази история стотици пъти и знаеха колко обича да я разказва Чуканчето.

— По време на Голямата депресия имаше един човек, Бил Железничаря, който се мяташе на вагони с държавни товари и хвърляше хранителни продукти на чернокожите. После скачаше от влака, преди да успеят да го хванат. Това продължи години и скоро чернокожите започнаха да разказват за него всевъзможни истории. Твърдяха, че някой го бил видял да се превръща в лисица и да тича в продължение на трийсет километра по ограда от бодлива тел. Онези, които го били виждали, разправяха, че бил черен като въглен и с черна плетена шапка на главата. Дори съчиниха песен за него… Сипси казваше, че всяка неделя в църквата се молели за Бил Железничаря.

Железниците обявиха голяма награда за залавянето му, но в Уисъл Стоп никой не би го предал, дори да знаеше кой е. Всички изказваха предположения и догадки.

Аз си бях наумил, че Бил Железничаря е Артис Пийви, синът на готвачката ни. Той беше с подходящия ръст и бе бърз като светкавица. Следях го ден и нощ, но така и не успях да го хвана. По онова време бях десетинагодишен и си умирах да го видя в действие, за да се уверя, че е той.

И тогава, една сутрин призори, станах да отида до тоалетната. Бях полузаспал и когато влязох, заварих вътре мама и леля Иджи, надвесени над мивката, в която течеше вода.

Мама ме погледна изненадано, каза: „Изчакай малко, скъпи“ и затвори вратата. Аз извиках: „Мамо, побързайте, не мога да стискам повече!“ Знаеш какви са децата. Чух ги, че говорят, и след малко излязоха, а леля Иджи си бършеше лицето и ръцете. Когато влязох, видях, че мивката е пълна със сажди. А на пода зад вратата имаше черна плетена шапка.

Изведнъж осъзнах защо тя и железопътният полицай Грейди Килгор все си шушукат нещо. Той й бе казвал какви са разписанията на влаковете… а леля Иджи бе онази, която ги обираше.

— Дядо, сигурен ли си, че наистина е било така? — попита Линда.

— Разбира се. Леля ти Иджи вършеше всякакви щуротии. — Чуканчето се обърна към Маки. — Разказвал ли съм ти какво направи, когато Уилбър и Дот Уиймс се ожениха и отидоха да изкарат медения си месец в един голям хотел в Бирмингам?

— Май не си.

— Чуканче, да не си посмял да разкажеш тази история пред децата — предупреди го Пеги.

— Какво толкова, стига си се тревожила. Както и да е, старият Уилбър беше член на Клуба на киселата краставичка и веднага след сватбата леля Иджи и останалите от клуба се натоварили в колата, подкарали бързо към Бирмингам и подкупили служителя на рецепцията да ги пусне в младоженския апартамент, след което пръснали по леглото всевъзможни неща… Бог знае какво…

Пеги го предупреди:

— Чуканче…

Той се засмя.

— По дяволите, не знам какво точно са сложили. Както и да е, качили се в колата, прибрали се у дома и когато Уилбър и Дот се върнали, попитали Уилбър харесал ли му е младоженският апартамент в „Редмонт“, само за да установят, че са отишли в друг хотел и някоя бедничка двойка младоженци е получила шок за цял живот.

Пеги поклати глава.

— Представяте ли си?

Норма подаде глава от кухнята.

— Татко, я им разкажи за сомовете, които си ловил в река Уориър.

Лицето на Чуканчето грейна.

— Няма да повярвате колко бяха големи. Един ден валеше и една риба захапа така здраво, че ме повлече от брега и за малко да ме катурне във водата. Имаше гръмотевици, а аз се борех за живота си, но след четири часа успях да издърпам един огромен сом, трябва да тежеше десет килограма и беше ей толкова.

Чуканчето разпери едната си ръка.

Кльощавият бъдещ мануален терапевт седеше с глуповата физиономия и сериозно се опитваше да разбере колко дълга е рибата.

Линда възкликна сърдито:

— О, дядо!

Норма само се изкикоти от кухнята.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

28 септември 1986

Днес похапваха най-различни неща: картофен чипс с кока-кола, а за десерт — поръчан отново от госпожа Тредгуд — бисквити със смокинов пълнеж. Тя каза на Ивлин, че госпожа Отис ядяла по три от тези на ден през последните трийсет години, за редовен стомах.

— Аз лично ги ям, защото ми харесват на вкус. Но ще ти кажа какво много обичам да ям. Когато си бях у дома и не ми се готвеше, отивах до магазина на Оси и си взимах пакет от онези кафяви хлебчета, заливах ги със захарен сироп и това вечерях.

— А аз, госпожо Тредгуд, обичам от онези замразените меденки.

— Замразени меденки ли?

— Да. Подобни са на кифлите с канела.

— О, обожавам кифли с канела. Ще донесеш ли някой път?

— Добре.

— Да знаеш, Ивлин, много съм доволна, че спря онази диета. Суровата храна ще те убие. Не исках да ти го казвам преди, но госпожа Адкок за малко да умре от една такава диета. Ядеше толкова сурови плодове и зеленчуци, че накрая я вкараха в болница със силни болки в стомаха и се наложи да я разрежат, за да установят какво й е. Тя рече, че докато лекарят оглеждал вътрешностите й, взел черния дроб да го види по-отблизо и го пуснал на земята, а той подскочил четири пъти на пода, преди да го хванат. Госпожа Адкок твърди, че след този случай страда от ужасни болки в гърба.

— Госпожо Тредгуд, нали не вярвате на тази история?

— Ами тя така каза онзи ден на вечеря.

— Скъпа, измисляла си е. Черният дроб е прикрепен в тялото.

— Може да го е объркала с бъбрека или някой друг орган, но на твое място повече не бих яла само сурови храни.

— Добре, щом казвате. — Ивлин схруска един чипс. — Госпожо Тредгуд, все се каня да ви питам нещо. Не споменахте ли веднъж, че хората си мислели, че Иджи убила някакъв човек, или само съм си въобразила?

— О, не, скъпа, много хора си мислеха, че го е извършила тя. Да, особено когато я съдиха за предумишлено убийство заедно с Големия Джордж в Джорджия…

Ивлин се стъписа.

— Наистина ли?

— Не съм ли ти разказвала?

— Не.

— Ужасна работа! Никога няма да забравя онази сутрин. Докато миех чиниите и слушах сутрешното предаване по радиото, Грейди Килгор дойде да търси Клио. Изглеждаше така все едно някой е умрял. Каза: „Клио, по-скоро ще си отрежа дясната ръка, отколкото да направя онова, което ще направя, но трябва да арестувам Иджи и Големия Джордж и искам да дойдеш с мен“. Иджи му беше първа приятелка и му беше страшно тежко, нали разбираш. Каза на Клио, че би си подал оставката, но че ако някой непознат арестува Иджи, ще е още по-страшно. Клио го попита какво е направила, а Грейди отвърна, че двамата с Големия Джордж са заподозрени в убийството на Франк Бенет през трийсета година. А аз дори не знаех, че е мъртъв или изчезнал или каквото там беше.

— Защо са решили, че са го убили Иджи и Големия Джордж? — попита Ивлин.

— Изглежда, един-два пъти Иджи и Джордж го били заплашили, че ще го убият, и полицията в Джорджия имаше свидетели, тъй че когато намериха пикапа му, трябваше да ги арестуват…

— Какъв пикап?

— Пикапът на Франк Бенет. Претърсваха реката за някакъв удавник, намериха пикапа недалеч от клуба на Ева Бейтс и така разбраха, че със сигурност е идвал в района на Уисъл Стоп през трийсета. Грейди побесня, че някой проклет тъпак е бил достатъчно глупав да се обади в Джорджия и да им даде регистрационния номер… Рут бе починала преди осем години, а Чуканчето и Пеги вече бяха женени и се бяха преместили в Атланта, та трябва да е било към петдесет и пета — петдесет и шеста. И значи на следващия ден Грейди закара Иджи и Големия Джордж в Джорджия, а Сипси отиде с тях; никой не успя да я раздума. Иджи обаче не даде никой да я придружи и ние всички трябваше да останем у дома и да чакаме. — Госпожа Тредгуд помълча малко. — Грейди се опитваше да запази случилото се в тайна. И да имаше в града хора, които знаеха, не говореха за това… Дот Уиймс знаеше, но не написа нищо във вестника… През седмицата на процеса с Албърт отидохме в Траутвил при Онзел, която умираше от страх, защото ако признаеха Големия Джордж за виновен, щяха да го качат на електрическия стол като господин Пинто.

В този миг Джинин, медицинската сестра, влезе и седна да изпуши една цигара.

— Джинин, това е приятелката ми Ивлин, за която ти разправях, че страда от тежка менопауза.

— Здравейте;

— Здравейте.

Госпожа Тредгуд започна да разправя на Джинин колко хубава според нея е Ивлин и не мислела ли сестрата, че Ивлин трябва да стане представител на козметика „Мери Кей“.

Ивлин се надяваше Джинин скоро да си тръгне, за да може госпожа Тредгуд да довърши историята, но това така и не стана. И когато Ед дойде да я повика, тя се изнерви, защото трябваше да чака цяла седмица, за да разбере как е минал процесът. На тръгване Ивлин каза:

— Не забравяйте докъде бяхме стигнали. Госпожа Тредгуд я погледна озадачено.

— За козметиката ли?

— Не, за процеса.

— О, да. Каква история само…

Окръжен Съд

Валдоста, Джорджия

24 юли 1955

Задаваше се буря и в съдебната зала бе задушно и горещо.

Иджи се обърна и огледа залата. По гърба й се стичаше пот. Адвокатът й, Ралф Рут, приятел на Грейди, разхлаби вратовръзката си и се опита да си поеме въздух.

Процесът продължаваше вече трети ден и всички мъже, присъствали на заплахата на Иджи в бръснарницата във Валдоста да убие Франк Бенет, вече бяха дали показания. На банката за свидетели повикаха Джейк Бокс.

Тя отново се обърна и се огледа за Смоуки Самотника. Къде, по дяволите, се бе дянал? Грейди му бе пратил съобщение, че Иджи е в беда и има нужда от него. Нещо не бе наред. Смоуки трябваше вече да е дошъл. Иджи започна да се чуди дали не е мъртъв.

В този миг Джейк Бокс посочи Големия Джордж и каза:

— Той е. Той извади нож на Франк, а тази жена беше с него.

Цялата зала на окръжния съд в Лаундс се разшумя неспокойно, щом чу, че черен мъж е заплашил бял. Грейди Килгор се размърда на стола си. Сипси, единствената друга чернокожа сред присъстващите, седеше на балкона и стенеше и се молеше за синчето си, макар то вече да бе на почти шейсет години.

Без дори да си направи труда да разпита Големия Джордж, прокурорът премина направо към Иджи, която зае мястото си на банката.

— Познавахте ли Франк Бенет.

— Не.

— Сигурна ли сте?

— Да, сър.

— Искате да кажете, че не сте познавали човека, чиято съпруга. Рут Бенет, е била ваша бизнес партньорка в продължение на осемнайсет години?

— Точно така.

Прокурорът се завъртя с палци, пъхнати в жилетката на костюма, с лице към съдебните заседатели.

Искате да кажете, че не сте били в бръснарницата във Валдоста през август 1928 година и не сте провели разгорещен разговор, при който сте заплашили да убиете Франк Бенет, когото не сте познавали, така ли?

— Наистина бях в бръснарницата. Мислех си, че питате дали сме се запознавали, а отговорът на този въпрос е „не“. Заплаших да го убия, но никога не сме се, както бихте се изразили вие запознавали официално.

Няколко от мъжете в залата, които не харесваха префърцунения прокурор, се разсмяха.

— Тоест признавате, че сте отправили заплаха към живота на Франк Бенет?

— Да, сър.

— Вярно ли е, че също така сте дошли в Джорджия с вашия чернокож през септември 1928 година и сте отвели със себе си съпругата и детето на Франк Бенет.

— Само съпругата, детето се роди по-късно.

— Колко по-късно?

— Както обикновено — девет месеца.

Залата отново избухна в смях. Братът на Франк, Джералд, я изгледа свирепо от първия ред.

— Вярно ли е, че сте говорили против Франк Бенет на съпругата му и сте я накарали да повярва, че той има нисък морал? Убедихте ли я, че е лош съпруг?

— Не, сър. Това вече й бе известно.

Пак смях.

Прокурорът започваше да се дразни.

— Вярно ли е, че сте я принудили с нож да замине с вас за Алабама?

— Не се наложи. Тя вече си бе стегнала багажа и ни чакаше, когато пристигнахме.

Прокурорът не обърна внимание на последното й изказване.

— Вярно ли е, че Франк Бенет е отишъл в Уисъл Стоп, Алабама, и се е опитал да вземе онова, което му се полага по закон — съпругата и бебето си, а вие и вашият чернокож сте го убили, за да й попречите да се върне в щастливия си дом и да върне детето при баща му?

— Не, сър.

Едрият мъж с изпъчени гърди вече беше под пара.

— Осъзнавате ли, че сте разрушили най-святото нещо на този свят — християнски дом с любящ баща, майка и дете? Че сте опорочили свещения брак между мъж и жена, брак, сключен пред очите на Бог в Баптистката църква във Валдоста на 1 ноември 1924 година? Съзнавате ли, че сте накарали една добра християнка да престъпи Божиите закони и брачния си обет?

— Не, сър.

— Предполагам, че сте подкупили бедната слаба жена с обещания за пари и алкохол, тя е изгубила здравия си разум за момент и когато съпругът й е дошъл да я прибере у дома, с чернокожия ви помощник сте го убили хладнокръвно, за да й попречите да се прибере, нали?

Обърна се към залата, после пак към Иджи и извика:

— Къде бяхте вечерта на тринайсети декември 1930 година?

Иджи се потеше цялата.

— Бях в къщата на майка си в Уисъл Стоп.

— Кой беше с вас?

— Рут Джеймсън и Големия Джордж. Той дойде с нас онази вечер.

— Може ли Рут Джеймсън да потвърди думите ви?

— Не, сър.

— Защо?

— Тя почина преди осем години.

— А майка ви?

— И тя е мъртва.

Задачата на прокурора вече бе станала съвсем лесна и той се надигна на пръсти за миг, след което се извъртя към съдебните заседатели.

— Значи, госпожице Тредгуд, очаквате дванайсет интелигентни мъже да повярват, че макар двама от свидетелите да са мъртви, а третият е чернокож мъж, който работи за вас и ви е придружавал в деня, в който сте отвлекли Рут Бенет от щастливия й дом, и е известен като мързелив лъжлив негър, искате от тези мъже да приемат на доверие думата ви?

Макар да беше нервна, Иджи се ядоса, че наричат Големия Джордж с толкова обидни имена.

— Точно така, надут тъп гъз такъв.

Залата избухна, а съдията напразно биеше с чукчето си. Този път Големия Джордж изстена. Бе я умолявал да не го кара да се явява на процеса, но Иджи бе настояла да му осигури алиби за онази нощ, тъй като знаеше, че това е единственият му шанс. Като бяла жена, вероятността тя да бъде оправдана бе много по-голяма от неговата, особено след като той разчиташе за алиби на показанията на друг негър. Иджи нямаше да допусне Големия Джордж да влезе в затвора, та дори животът й да зависеше от това, както най-вероятно щеше да се окаже.

Процесът вървеше зле за Иджи и когато доведоха в залата изненадващия свидетел през последния ден, Иджи разбра, че нещата са непоправими. Той мина по пътеката с по-смирен и богоугоден вид от когато и да било… старият й заклет враг, човекът, когото тормозеше от години.

„С мен е свършено“, помисли си тя.

— Как се казвате?

— Отец Хърбърт Скрогинс.

— Професия?

— Пастор в Баптистката църква на Уисъл Стоп.

— Поставете дясната си ръка върху Библията.

Отец Скрогинс заяви, че е донесъл своята библия, постави длан върху нея и се закле да каже истината и само истината.

Иджи се обърка, когато осъзна, че нейният адвокат е призовал свещеника като свидетел. Защо първо не я бе попитал? Щеше да му каже, че този човек няма да каже и една добра дума за нея.

Но вече бе твърде късно — пасторът бе заел мястото си на свидетелската банка.

— Отец Скрогинс, бихте ли казали пред съда защо ми се обадихте снощи и какво ми казахте?

Свещеникът прочисти гърло.

— Да. Обадих ви се, за да ви кажа, че имам информация за местонахождението на Иджи Тредгуд и Джордж Пулман Пийви в нощта на 13 декември 1930 година.

— И че тя и чернокожият не са били в дома на майка й, както обвиняемата заяви по-рано по време на процеса ли?

— Да, не бяха там.

„Мамка му!“, помисли си Иджи.

Адвокатът й обаче продължаваше.

— Нима твърдите, отец Скрогинс, че тя е излъгала за местонахождението си във въпросната вечер?

Свещеникът стисна устни.

— Сър, като християнин, не бих могъл да я обвиня в лъжа. Мисля, че е станало объркване с датите. — Той отвори библията си и запрелиства в търсене на конкретна страница. — През годините записвам датите на всички събития в църквата си в библията и онази вечер, докато прелиствах, видях, че на 13 декември е било началото на годишния енорийски събор в двора на църквата. И сестра Тредгуд беше там заедно с Джордж Пийви, който отговаряше за напитките, както на всеки събор през последните двайсет години.

Прокурорът скочи.

— Възразявам! Това не означава нищо. Убийството може да е било извършено по всяко време през следващите два дни.

Отец Скрогинс го изгледа възмутено и се обърна към съдията.

— Ваша чест, съборът ни трае точно толкова — три дни и три нощи.

Адвокатът попита:

— Напълно сигурен ли сте, че госпожица Тредгуд е била там? Свещеникът като че ли се обиди, че не му вярват.

— Разбира се. — Обърна се към съдебните заседатели. — Сестра Тредгуд присъства без изключение на църковните мероприятия и е солистка в хора ни.

За пръв път през живота си Иджи онемя и се вцепени. Клубът на киселата краставичка лъжеше и разказваше всевъзможни измишльотини от дълги години, а за пет минути отец Скрогинс ги засрами до един. Бе толкова убедителен, че и тя самата почти му повярва.

— Всъщност ние толкова ценим сестра Тредгуд, че цялото паство дойде с автобуса, за да свидетелства в нейна защита.

При тези думи вратите на съдебната зала се отвориха и вътре се изсипа най-чудатата компания, събирала се някога на едно място: Смоуки Самотника, Джими Харис Тъпака, Ал Бездънния търбух, Уили Глигана и така нататък и така нататък… всички току-що подстригани във фризьорския салон на Опал и облечени с дрехи назаем… само част от многобройните бездомници, които Иджи и Рут бяха хранили през годините и които Смоуки бе успял да събере за толкова кратко време.

Един по един те заемаха мястото си на банката и даваха показания, като си спомняха с големи подробности събора през декември 1930 година. И накрая, но не на последно място, влезе Ева Бейтс с шапка с цветя и дамска чанта. Зае мястото си и за малко да просълзи съдебните заседатели, докато си спомняше как сестра Тредгуд се навела към нея по време на проповедта и споделила, че усетила Бог в сърцето си чрез вдъхновените думи на отец Скрогинс, който разказвал за дяволската вреда от алкохола и плътската страст.

Дребният мършав съдия с врат тънък колкото ръка дори не си направи труда да попита съдебните заседатели каква е присъдата им. Удари с чукчето и каза на прокурора:

— Пърси, струва ми се, че обвинението няма никакви доказателства по случая. Първо на първо, не е открит труп. Второ, чухме клетвените показания на свидетели, които никой няма да оспори. С нищо не разполагаме. Според мен Франк Бенет се е напил, паднал е с колата си в реката и рибите отдавна са го изяли. Аз казвам, че случаят е смърт поради злополука, няма доказателства, които да сочат противното.

Удари пак с чукчето и заяви:

— Делото е приключено.

Сипси направи няколко танцови стъпки на балкона, а Грейди въздъхна облекчено.

Съдията, Негова чест Къртис Смути, знаеше много добре, че по средата на декември не се провеждат никакви църковни събори. А от мястото си бе видял, че в кожената подвързия, върху която се бе заклел свещеникът, няма библия. Да не говорим, че рядко бе виждал толкова измита и сресана сбирщина съмнителни типове. А и освен това дъщерята на съдията бе починала преждевременно преди две седмици, след като бе живяла като куче в покрайнините на града заради Франк Бенет; тъй че хич не му дремеше кой е убил кучия син.

След като всичко приключи, отец Скрогинс отиде при Иджи и й стисна ръка.

— Ще се видим в църквата в неделя, сестро Тредгуд — каза й, намигна й и излезе.

Синът му Боби бе чул за процеса, бе му се обадил и му бе разказал за онзи път, когато Иджи го извади от затвора. Тъй че Скрогинс, човекът, на когото тя бе въртяла номера години наред, бе дошъл, за да я защити.

Иджи бе слисана от цялата тази работа доста дълго време. Но докато се прибираха към Уисъл Стоп, успя да промълви:

— Не знам кое е по-лошо — да отида в затвора или да трябва се държа добре със свещеника до края на живота си.

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

9 октомври 1986

Днес Ивлин нямаше търпение да стигне в старческия дом. През целия път дотам подканяше Ед да кара по-бързо. Отби се, както винаги, в стаята на Старата мама и й предложи меденка, но както обикновено, свекърва й отказа с думите:

— Ще повърна. Не мога да разбера как ядеш тези лепкави неща.

Ивлин се извини и отиде в салона за посетители.

Госпожа Тредгуд, облечена със светлозелената си рокля на цветя, я поздрави с ведро:

— Честита Нова година!

Ивлин седна загрижено.

— Скъпа, до Нова година има още три месеца. Още дори не наближава Коледа.

Госпожа Тредгуд се засмя.

— Знам, просто реших малко да избързам и да се посмея. Всички тук са толкова мрачни и само мрънкат.

Ивлин й подаде сладките.

— Ивлин, това меденки ли са?

— Да. Помните ли, че поръчахте да ви донеса.

— Изглеждат превъзходно, нали? — Тя взе една. — Приличат на понички с крем „Дикси“. Благодаря ти, скъпа… Опитвала ли си от поничките „Дикси“? Леки са като перце. Вечно казвах на Клио: „Ако минаваш покрай сладкарница, където продават понички с крем «Дикси», вземи една дузина за мен и Албърт. Шест с глазура и шест със захар“. Обичам и от онези усуканите. Сещаш ли се, имат формата на плитка. Забравих как се казват…

Ивлин вече не можеше да чака.

— Госпожо Тредгуд, разкажете ми какво стана на процеса.

— Когато съдиха Иджи и Големия Джордж ли?

— Да.

— Какъв процес беше само! Всички бяхме уплашени до смърт. Мислехме си, че те повече няма да се приберат у дома, но накрая ги обявиха за невинни. Клио обясни, че са доказали без капчица съмнение къде са били по времето, когато би трябвало да е станало убийството, тъй че не било възможно да са го извършили те. Каза, че единствената причина Иджи да се яви на процеса била, за да защити някой друг.

Ивлин се замисли.

— Че кой друг би искал да убие Франк Бенет?

— Миличка, въпросът не е кой би искал, а кой би го направил.

Някои твърдят, че може да бил Смоуки Самотника. Други, че може да е била Ева Бейтс и компанията от риболовния клуб… Бог знае, бяха достатъчно големи грубияни, а и Клубът на киселата краставичка винаги се застъпваше за своите… трудно е да се каже. А пък, разбира се… — госпожа Тредгуд замълча за миг — да не забравяме и самата Рут.

Ивлин се изненада.

— Рут ли? Къде всъщност е била Рут в нощта на убийството? Все някой трябва да знае.

Госпожа Тредгуд поклати глава.

— Точно там е въпросът, скъпа. Никой не знае със сигурност. Иджи казва, че двете с Рут били в къщата на мама Тредгуд, която тогава беше болна. И аз й вярвам. Но има хора, които се съмняват. Знам само, че Иджи по-скоро би умряла, отколкото да позволи да замесят името на Рут в убийство.

— Разбраха ли в крайна сметка кой го е извършил?

— Не.

— Добре, след като не са го убили Иджи и Големия Джордж, според вас кой е бил?

— Това е въпросът за голямата награда, нали?

— Не ви ли се иска да знаете?

— Разбира се, кой не би искал? Това е една от големите загадки на света. Но никой никога няма да узнае, освен убиеца и Франк Бенет. А знаеш поговорката: мъртъвците не издава тайни.

Приютът на Джими Хачър

Двайсет И трето авеню №345 Бирмингам, Алабама

23 януари 1969

Смоуки Самотника седеше на желязното си легло в приюта, пушеше първата си цигара за деня и кашляше. След като затвориха кафенето, Смоуки известно време скита из страната. После го взеха на работа като готвач на аламинути в закусвалня „Трамвай №1“ в Бирмингам, но любовта му към чашката надделя и го уволниха.

Две седмици след това брат Джими го намери в безсъзнание под надлеза на Шестнайсета улица и го доведе в приюта. Смоуки вече бе твърде стар за скитническия живот, в окаяно здраве и без повечето от зъбите си. Но брат Джими и жена му го бяха измили и нахранили и приютът в центъра на града бе негов дом вече близо петнайсет години.

Брат Джими беше добър човек, самият той бивш алкохолик, но както обичаше да казва, бил извървял „пътя от «Джак Даниелс» до Исус“ и решил да посвети живота си в помощ на бедните.

Та той назначи Смоуки да отговаря за кухнята. Храната бе предимно дарени замразени продукти, рибени хапки и картофено пюре, но никой не се оплакваше.

Когато не работеше в кухнята и когато не бе пиян, Смоуки пиеше кафе и играеше карти с другите мъже на горния етаж. Бе виждал какво ли не в приюта… бе видял как мъж само с един палец се срещна тук със сина си, когото не бе виждал от деня на раждането му. Баща и син, и двамата без късмет в живота, се оказаха на едно и също място по едно и също време. Имаше и други, някога били богати лекари и адвокати, както и един бивш сенатор от Мериланд.

Смоуки бе попитал Джими защо подобни мъже изпадат толкова ниско. „Според мен основната причина е, че повечето от тях са останали разочаровани от едно или друго. Обикновено от жена. Изгубили са жената, която са имали, или никога не са имали жената, която са желали… след което просто се отчайват и започват да скитат. Разбира се, и уискито играе важна роля в падението им. Но през всичките години, откакто гледам мъже да идват и да си отиват оттук, най-честата причина е разочарованието“. Това бе отговорът на брат Джими.

Преди половин година Джими почина, а сега общината обновяваше центъра на Бирмингам и щяха да бутнат приюта. Скоро Смоуки отново трябваше да поеме на път. Но накъде, не знаеше…

Слезе по стълбите, излезе навън и тъй като денят бе студен и ясен, реши да се разходи.

Мина покрай закусвалнята на Гас и продължи по Шестнайсета улица покрай старата гара и под надлеза „Дъга“, и после покрай железопътните релси, докато не се усети, че върви към Уисъл Стоп.

Смоуки не бе нищо повече от чергар, изхранващ се с консерви, скитник, рицар на пътищата, бездомник. Свободен дух, който бе виждал падащи звезди от безброй товарни вагони, тракащи в нощта. Добиваше представа в какво състояние се намира страната по дължината на изхвърлените фасове, които събираше по тротоарите. Бе вдишвал свежия въздух от Алабама до Орегон. Бе виждал всичко и не принадлежеше никъде. Бе просто поредният скитник, поредният пияница. Но той, Смоуки Джим Филипс, винаги окаян и без късмет, бе обичал само една жена и й бе останал верен през целия си живот.

Вярно, бе спал от време на време с изпаднали жени в мръсни хотели, в гората, по железопътните депа, но не бе обичат никоя от тях. За него винаги бе имало само една жена.

Обикна я от мига, в който я видя в кафенето с памучна рокля на точки, и не бе престанал да я обича и до днес.

Обичаше я, когато повръщаше пиян в някоя уличка зад някой бар или лежеше почти умрял в някой приют, заобиколен от мъже с кървящи рани, страдащи от налудничави алкохолни халюцинации и сражаващи се с въображаеми насекоми и плъхове. Обичаше я през нощите, когато студеният зимен дъжд го сварваше само с лятна шапка и подгизнали обувки. Както и онзи път, когато се озова в болницата за ветерани и му изрязаха половината бял дроб, и когато онова куче откъсна със зъби половината му прасец, докато седеше в столовата на Армията на спасението в Сан Франциско на Бъдни вечер и непознати го потупваха по гърба и му подаваха изсъхнало пуешко и цигари.

Обичаше я всяка нощ, буден на леглото си в приюта върху тънкия дюшек, взрян в мигащите неонови табели „Исус е спасението“ и заслушан в пияниците на улицата, които трошаха бутилки и крещяха да ги пуснат на топло. През всички тези тежки моменти той просто затваряше очи и отново влизаше в кафенето и я виждаше как стои там и му се усмихва.

Обгръщаха го спомени за усещания: Рут се смее на Иджи… стои зад тезгяха и прегръща Чуканчето… отмята косата от челото си… гледа го загрижено, когато не е добре.

„Смоуки, не мислиш ли, че ти трябва още едно одеяло за тази нощ? Казват, че ще е страшно студено“. „Смоуки, не изчезвай така, без да ни кажеш, тревожим се за теб…“

Никога не я бе докосвал, освен когато се здрависваха. Никога не я бе прегръщал или целувал, но й бе останал верен. Би убил за нея. Тя бе жена, за която си струва да убиеш; от мисълта, че нещо или някой може да я нарани, направо му призляваше.

В живота си бе откраднал едно-единствено нещо. Снимката на Рут от откриването на кафенето. Тя стоеше пред входа с бебето в една ръка, а другата вдигната, за да засенчи очи от слънцето. Тази снимка бе пътувала надлъж и нашир. В плик за писма, закачен с безопасна игла от вътрешната страна на ризата му, за да не я изгуби.

И дори след като почина, Рут продължи да живее в сърцето му. За него Рут никога нямаше да умре. Интересно. През всичките тези години тя така и не разбра за чувствата му Иджи знаеше, но никога не каза и думичка, тъй като не бе от хората, които те карат да се срамуваш, че обичаш някого. Но знаеше.

Бе го търсила под дърво и камък, когато Рут се разболя, но по това време той бе някъде далеч по влаковете. Когато се върна, Иджи го заведе на гроба й. Двамата стояха и знаеха какво изпитва другият. И сякаш от този момент нататък скърбяха заедно. Не го изричаха на глас. Онези, които най-много страдат, казват най-малко.

Рут Джеймсън

1898 — 1946

Бог реши да си я прибере.

„Бирмингамски Новини“

Четвъртък, 26 януари 1969

Стр.38

Мъж умира от измръзване

Тялото на неизвестен бял мъж на около 75 години бе открито рано сутринта в сряда край железопътната линия на километър и половина южно от Уисъл Стоп. Мъжът, облечен само с гащеризон и тънко яке, очевидно е умрял от измръзване през нощта. Не са намерени документи за самоличност, а само снимка на жена. Предполага се, че е бил скитник.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

9 декември 1956

Закриват пощата

След като кафенето и фризьорският салон затвориха, трябваше да предположа, че аз съм следващата. Получих уведомлението по пощата. Закриват пощенския клон в Уисъл Стоп и всички писма и колети ще се препращат в пощенския клон в Гейт Сити. Ще е тъжен ден за мен, но продължавам да списвам вестника, тъй че ако имате някакви новини, ми се обадете по телефона, наминете до дома ми или кажете на половинката ми, ако го срещнете из града.

Тъй като Еси Ру бе назначена да свири в закритата пързалка в Северен Бирмингам, двамата със съпруга й Били обмислят да се преместят там. Надявам се да не го направят… След като Джулиан и Опал заминаха, от старата банда ще останем само аз, Нини Тредгуд и Биди Луиз Отис.

Със съжаление трябва да съобщя, че тази седмица някой влязъл с взлом в дома на Веста Адкок и откраднал всичките й фигурки на птичета от бюфета, както и монети от чекмеджето.

Отгоре на всичко, докато бях на гробището на Коледа, за да занеса цветя на гроба на майка си, някой ми открадна дамската чанта от колата. Времената се промениха. Що за човек би направил подобно нещо?

Между другото, няма нищо по-тъжно от това да видиш детски играчки върху гроб.

Дот Уиймс

Старчески дом „Розовата тераса“

Старият път за Монтгомъри, Бирмингам, Алабама

12 октомври 1986

Ивлин стана рано, отиде в кухнята и почна да приготвя изненадата за госпожа Тредгуд. Претопли чинията, преди да тръгнат за старческия дом, уви я в алуминиево фолио и я сложи в термочанта, за да не изстине. Отново подканваше Ед да кара по-бързо.

Старицата я чакаше и Ивлин я накара да затвори очи, докато разопаковаше чинията и отваряше капака на буркан студен чай с мента.

— Готово. Можете да отворите очи.

Когато видя какво има в чинията, госпожа Тредгуд плесна с ръце, развълнувана като дете на Коледа. Пред нея стоеше чиния идеално опържени зелени домати, прясна царевица, шест резена бекон, купичка боб за гарнитура и четири големи пухкави бисквити с мътеница.

Ивлин за малко да се разплаче, когато видя колко щастлива е приятелката й. Каза на госпожа Тредгуд да изяде всичко, преди да е изстинало и отиде да потърси Джинин. Даде на сестрата сто долара в плик за писма и двайсет и пет долара за самата нея и я помоли да се погрижи госпожа Тредгуд да получава всичко каквото й се яде и каквото друго поиска, докато Ивлин отсъства.

Джинин отвърна:

— Не искам пари за себе си, скъпа, та ми е една от любимките. Не се тревожете, госпожо Кауч. Ще се грижа за нея, докато ви няма.

Когато Ивлин се върна в салона, чинията на приятелката й бе празна.

— Ивлин, не знам с какво заслужих да ме глезиш така. Това е най-вкусният обяд, който съм яла, откакто кафенето затвори.

— Заслужавате да ви глезят.

— Не съм толкова сигурна. Не знам защо си така добра към мен, но ти благодаря. Благодаря на Бог всяка вечер и Го моля да те наглежда.

— Знам.

Ивлин поседя и подържа ръката на приятелката си, докато накрая не й каза, че за известно време ще е извън града, но й е приготвила изненада, когато се върне.

— О, обичам изненади. По-голяма ли е от кутия за хляб?

— Няма да ви кажа. Иначе няма да е изненада, нали?

— Май да… ами тогава се връщай по-бързо, защото няма да спра да се чудя през цялото време. Раковина ли е? Отиваш във Флорида, нали? Опал и Джулиан ми изпратиха раковина от Флорида.

Ивлин поклати глава.

— Не, не е раковина. Не ме питайте повече. Просто ще трябва да почакате.

После даде на старицата едно листче.

— Това е телефонният номер и адресът, на който ще отседнем. Ще ми се обадите, ако имате нужда от нещо, нали?

Госпожа Тредгуд обеща да се обади и я държа за ръката, докато не стана време Ивлин да си тръгва. Тогава я изпрати до вратата, където чакаше Ед.

Той попита:

— Как сте, госпожо Тредгуд?

— Чудесно, скъпи… похапнах вкусни пържени зелени домати и боб, нашето момиче ми ги донесе.

Ивлин тъкмо прегръщаше старицата за довиждане, когато жена с изпъчени гърди, облечена с нощница и с лисича кожа на раменете, дойде при тях и заяви високо:

— Трябва да се изнесете. Със съпруга ми купихме сградата и всички трябва да напуснат до шест часа!

Жената продължи по коридора да тормози останалите старци в „Розовата тераса“.

Ивлин погледна госпожа Тредгуд и попита:

— Веста Адкок?

Госпожа Тредгуд кимна.

— Самата тя. Какво ти казах? Горката, съвсем й се е разхлопа дъската.

Ивлин се засмя и й помаха за довиждане. Приятелката й що й помаха и каза:

— Връщай се бързо… А, и би ли изпратила на една старица картичка по пощата?

Полет №763

„Юнайтед Еърлайнс“

Бирмингам — Лос Анджелис

14 октомври 1986

Преди седем години Ивлин бе на пазар в мола и докато минаваше покрай магазина за електроника, видя на един от телевизорите на витрината дебела жена, която й се стори смътно позната. Опита се да си спомни коя е и в кой сериал участва. Жената като че ли също я гледаше. И изведнъж осъзна: „Боже, това съм аз!“ В екрана на невключения телевизор виждаше себе си. Ужаси се.

Тогава за пръв път осъзна колко е напълняла. Бе трупала килограми постепенно, години наред, и сега приличаше досущ на майка си.

След това изпробва всички възможни диети на света, но не успяваше да ги спазва дълго. Не бе издържала и на диетата „Последен шанс“. Два пъти.

Веднъж реши да се запише на фитнес, но докато се намъкне в едно от онези ужасни трика, така се умори, че се прибра вкъщи да си легне.

В една статия в „Космополитън“ прочете, че лекарите вече могат просто да ти изсмучат тлъстините, и щеше да се подложи на процедурата, ако не се страхуваше толкова много от доктори и болници.

Тъй че от онзи момент започна да пазарува само от кварталния магазин за техника и изпитваше задоволство винаги, когато видеше жени, по-дебели от нея. Обикновено, за да отпразнува този факт, отиваше да се почерпи с палачинка в сладкарницата на две пресечки от тях.

Храната се бе превърнала в единственото й приятно изживяване, а бонбоните, тортите и пайовете бяха единствената сладост в живота й…

Но сега, след месеците, които бе прекарала с госпожа Тредгуд, нещата започнаха да се променят. Нини Тредгуд я бе накрала да се почувства млада. Ивлин започна да гледа на себе си като на жена с половината живот пред себе си. Приятелката й бе убедена, че е подходяща за търговски представител на козметика „Мери Кей“. Досега никой никога не бе вярвал, че Ивлин може да постигне нещо, най-малко самата Ивлин. Колкото повече госпожа Тредгуд й говореше, толкова по-рядко Тоуанда вилнееше във фантазиите й и тя започна да си представя как е седнала, слаба и щастлива, зад волана на розов кадилак.

И онази неделя, когато отиде в баптистката църква „Мартин Лутър Кинг“, се бе случило чудо: за пръв път от месеци мислите за самоубийство изчезнаха и тя осъзна, че иска да живее. Тъй че, още опиянена от преживяването в църквата, Ивлин събра смелост с помощта на две таблетки от пет милиграма „Валиум“ и отиде на лекар. Той се оказа очарователен млад мъж и й направи преглед, от който тя не помнеше почти нищо, освен че не й откри тежка болест. Нивото й на естроген бе занижено, точно както бе подозирала госпожа Тредгуд. Същия следобед тя отиде в аптеката с рецепта за „Премарин“ от 625 милиграма и почти на мига започна да се чувства по-добре.

Един месец по-късно получи разтърсващ оргазъм, който за малко да изплаши горкичкия Ед до смърт.

Десет дни след това Ед се записа на фитнес.

А две седмици след като завърши козметичните курсове на „Мери Кей“ Ивлин подписа договор като козметичен консултант и започна да води обучения по грим. Скоро след това на специална церемония регионалният директор на „Мери Кей“ я награди със значка за заслуги за новопостъпили членове, която Ивлин носеше с гордост. Дори бе забравила да обядва… веднъж…

Всичко се развиваше бързо, но не чак толкова бързо, колкото й се искаше. Затова тя изтегли пет хиляди долара от спестовния влог, стегна си куфарите и сега седеше в самолета на път за санаториум за отслабване в Калифорния и четеше последната брошура, която й бяха изпратили, въодушевена като на първия си учебен ден.

Дневна програма за гости на спа центъра

7:00: Един час бързо ходене или разходка в града и сред природата.

8:00: Кафе и 100 мл доматен сок без сол.

8:30: Утринна гимнастика под съпровода на „Така се вълнувам“ на Пойнтед Систърс.

9:00: Упражнения за разтягане и гъвкавост с топки, тояжки и обръчи.

11:00: Упражнения в плувния басейн с топки и пояси.

12:00: Обяд — 250 калории.

13:00: Свободно време за масажи и козметични процедури — предлагат се масажи против целулит и процедури с топли масла за длани и ходила.

18:00: Вечеря — 275 калории.

19:30: Кръжоци; госпожа Джейми Хигдън ще води клас по натюрморт (само с изкуствени плодове).

Само в петък: Курс по изработка на саксии от тесто (което не става за ядене) с госпожа Александър Баги.

Уисъл Стоп, Алабама

7 ноември 1967

Ханк Робъртс тъкмо бе навършил двайсет и седем и вече имаше своя строителна фирма. Тази сутрин с дългокосия му приятел Травис тъкмо започваха изпълнението на нова поръчка. Големият жълт булдозер ръмжеше и стържеше, докато изкопаваше празния парцел до старата къща на Тредгуд на Първа улица. Подготвяха терена, за да вдигнат тухлена постройка до Баптистката църква.

Травис, който тази сутрин вече бе изпушил два джойнта, обикаляше наоколо, подритваше земята с ботуш и започна да си мърмори:

— Брато, глей к’ви боклуци. Кой знае какви гнусотии още ще изкопаем…

След малко Ханк слезе от булдозера за обяд, а Травис се провикна:

— Ей, ела да видиш!

Ханк отиде при него и погледна към пръстта, която току-що бе изкопал. Беше пълна с рибешки глави, останали бяха само малките остри зъби, както и с черепите на прасета и кокошки, поднасяни за вечеря на отдавна забравени хора.

Ханк беше селско момче и бе свикнал с подобни гледки, тъй че просто рече:

— К’во толкова?

Седна наблизо, отвори черната си метална кутия за обяд и начена единия от четирите сандвича. Травис още бе слисан от откритието и продължи да побутва с крак купчината пръст, костите, черепите и зъбите.

— Мили боже! Сигурно са стотици! Защо са ги заровили?

— Откъде да знам, по дяволите?

— Човече, тази работа е много странна.

Ханк, на когото почваше да му се гади, се провикна:

— Просто няколко свински черепа! Недей да откачаш!

Травис ритна нещо и замръзна. След минутка каза със странен тон:

— Ей, Ханк…

— Какво?

— Да си чувал някога за прасе със стъклено око?

Ханк стана, отиде при него и каза:

— Мамка му!

Кафене „Уисъл Стоп“

Уисъл Стоп, Алабама

13 декември 1930

Рут и Иджи бяха отишли в голямата къща, за да видят бодната мама Тредгуд. Сипси бе останала да гледа бебето, както почти винаги. Тази вечер бе довела от Траутвил Артис, единайсетгодишният близнак със сините венци, за да не се прибира после сама. Голям дявол беше това момче, но й беше слабост.

В осем часа Артис бе заспал на леглото, а Сипси слушаше радио и ядеше каквото бе останало от кекса.

— … А сега ви представяме новия прах за пране със сода… Навън се чуваше само шумоленето на листата, а после черният пикап с регистрационен номер от Джорджия се приближи с угасени фарове зад кафенето и спря.

След две минути пияният Франк Бенет разби задната врата с ритник, мина през кухнята и нахълта в задната стая. Взе на мушка Сипси и тръгна към люлката. Сипси стана и се опита да вземе бебето, но Франк Бенет я сграбчи за роклята и я метна чак в другия край на стаята.

Сипси скочи на крака и отново се спусна към него.

— Да оставиш туй бебе! Туй е бебето на госпожа Рут!

— Махай се, чернилко! — И удари Сипси с такава сила, че тя падна в безсъзнание и от ухото й потече струйка кръв.

Артис се събуди и извика:

— Бабо! — След което се спусна към нея, а Франк Бенет взе бебето и тръгна към задната врата.

Беше новолуние и навън се виждаше толкова, колкото Франк да се ориентира до пикапа. Той отвори вратата и сложи бебето — което не бе и гъкнало — на предната седалка и тъкмо се качваше, когато чу звук… сякаш нещо бе ударило дънер на дърво, увит в одеяло. Звукът бе от трикилограмовия тиган, който удари дебелата му ирландска глава частица от секундата, преди да му разбие черепа. Бе мъртъв още преди да се стовари на земята, а Сипси се прибра вътре с бебето.

— Никой няма да вземе туй бебе, докато съм жива!

Франк Бенет не можеше да предположи, че тя ще се надигне от пода. Не можеше да предположи и че дребната кльощава чернокожа жена размахва по два трикилограмови тигана едновременно, откакто е навършила единайсет. И това му бе коствало живота.

Когато Сипси мина покрай вцепенения Артис, момчето видя, че очите й са облещени. Тя му каза:

— Тичай да викнеш Големия Джордж. Убих бял човек, кат’ куче го убих.

Артис отиде на пръсти до проснатия до пикапа Франк и когато се наведе да го огледа, стъкленото око проблесна на лунната светлина.

Момчето затича през релсите толкова бързо, че забрави да диша и за малко да припадне преди да стигне до вкъщи. Големия Джордж спеше, но Онзел още беше будна и шеташе в кухнята.

Артис нахълта през вратата запъхтян и каза:

— Трябва ми татко!

— По-добре не го буди, че ще отнесеш як пердах…

Но Артис вече беше в спалнята и разтърсваше едрия мъж.

— Татко! Татко! Ставай! Ела!

Големия Джордж се събуди стреснато.

— Какво? Що си се развикал така бе?

— Баба те вика в кафенето!

— Баба ли?

— Да! Веднага! Каза да дойдеш веднага!

Големия Джордж си обу панталоните.

— Гледай да не е някой майтап, че такъв бой ще ти хвърля!…

Онзел, която стоеше на вратата, отиде да си вземе жилетката понечи да тръгне с тях, но Големия Джордж й каза да си стои вкъщи.

— Не й е станало лошо, нали?

— Не, не, скъпа, не й е лошо. Просто стой тук — отвърна Големия Джордж.

Джаспър влезе в дневната сънен.

— Какво…

— Нищо, лягай си… и не буди Уили Бой — каза Онзел.

Когато се отдалечиха от къщата, Артис каза:

— Татко, баба уби бял.

Луната се бе скрила зад облаците и Големия Джордж не виждаше лицето на сина си.

— Само да разбера какви си ги надробил, ще те съдера от бой. Когато стигнаха до кафенето, Сипси стоеше на двора. Големия Джордж се наведе, опипа студената ръка на Франк, стърчаща изпод чаршафа, с който Сипси го бе покрила, изправи се и сложи ръце на кръста си. Погледна отново трупа и поклати глава.

— Ммм… Е, сега вече загази, мамо.

Но още докато клатеше глава, взе решение. В Алабама нищо не можеше да оправдае чернокож, който е убил бял, затова изобщо не му и хрумна да постъпи по друг начин.

Вдигна тялото на Франк, преметна го през рамо, повика сина си и пренесе трупа през целия двор до дървената барака. Вътре го положи на пръстения под и каза на Артис:

— Стой тука, момче, и да не си мръднал. Трябва да се отърва от колата.

Около час по-късно, когато Иджи и Рут се прибраха, бебето спеше в люлката. Иджи закара Сипси до тях и й каза колко се тревожи за болната мама Тредгуд; Сипси не й каза как за малко да им вземат бебето.

Артис стоя в бараката цяла нощ и нервно и възбудено се поклащаше напред-назад. Към четири сутринта не издържа: извади ножа си и в тъмното започна да ръга тялото под чаршафа — веднъж, два пъти, три пъти, четири пъти… и така нататък.

По изгрев вратата на бараката изскърца и Артис се напика. Беше баща му обаче — бе закарал пикапа до реката и го бе бутнал във водата край „Колелото на каруцата“, след което бе изминал петнайсетте километра обратно пеша.

— Трябва да изгорим дрехите — каза Големия Джордж, отметна чаршафа и…

И и двамата замръзнаха и зяпнаха.

Слънцето тъкмо бе започнало да се процежда през процепите между дъските на бараката. Артис погледна Големия Джордж с облещени очи и зяпнала уста и каза:

— Татко, няма му главата.

Големия Джордж поклати глава.

— Мммм, мммм, мммм…

Майка му бе отрязала главата на убития и сигурно я бе заровила някъде.

Джордж спря само колкото да осмисли този ужасяващ факт, след което каза:

— Момче, помогни ми с дрехите.

Артис никога не бе виждал гол бял човек през живота си. Кожата му бе бяла и розова като на току-що опърлено и измито прасе.

Големия Джордж му подаде чаршафа и окървавените дрехи и му каза да отиде да ги зарови дълбоко в гората, след което да се прибере вкъщи и да не казва и думичка на никого. Ама абсолютно на никого. Никога.

Докато копаеше дупката, Артис не сдържа усмивката си. Имаше тайна. Важна тайна, която щеше да пази до края на живота си. Нещо, което да му дава сили, когато се почувства слаб. Нещо, което щяха да знаят само той и дяволът. Усмихна се доволно. Никога повече нямаше да усеща гнева, болката и унижението, които изпитваха другите. Той бе различен. Винаги щеше да се отличава от тях. Беше наръгал бял човек.

И винаги когато някой бял се държеше зле с него, вътрешно Артис се усмихваше. „Вече наръгах един от вашите…“

В седем и половина Големия Джордж вече бе почнал да коли прасетата и бе сложил водата да се топли в големия железен казан — малко рано тази година, но не кой знае колко по-рано.

По-късно същия следобед, когато Грейди и двамата следователи от Джорджия разпитваха баща му за изчезналия мъж, Артис за малко да припадне, когато единият се приближи до казана и надникна в него. Беше сигурен, че полицаят е видял ръката на Франк Бенет да ври заедно с месото от прасетата. Очевидно обаче не бе видял нищо, защото след два дни дебелият полицай от Джорджия каза на Големия Джордж, че по-хубави кюфтета не е ял и го попита каква е тайната.

Големия Джордж се усмихна и отвърна:

— Благодаря, господине, тайната е в соса.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

10 ноември 1967

Изровиха череп в градина

Честито на новата ни губернаторка госпожа Лърлийн Уолас, която спечели с голяма преднина пред другия кандидат. На церемонията по встъпването си в длъжност тя изглеждаше прекрасно и обеща да плаща на съпруга си Джордж по един долар на година, за да й бъде първи съветник… Успех, Лърлийн!

Почти толкова вълнуваща бе и новината, че са намерили човешки череп на празния парцел до старата къща на Тредгуд.

Черепът не бил на индианец, каза съдебният лекар в Бирмингам. Не бил достатъчно стар, имал стъклено око, а и чийто и да е бил — главата е била отсечена от тялото. Полицията подозира, че става въпрос за убийство. Ако на някой му е изчезнал човек със стъклено око, нека се свърже с вестник „Бирмингамски новини“. Или да се обади на мен, аз ще им предам. Окото е синьо.

Половинката ми ми спретна страшен номер миналата събота. Получи инфаркт и за малко да уплаши до смърт бедната си съпруга. Докторът каза, че не е сериозно, но че трябвало да спре цигарите. Тъй че вкъщи си имам един голям ръмжащ мечок, но въпреки това се грижа за него като за бебе и държа да отбележа, че господин Уилбър Уиймс закусва в леглото от една седмица. Ако някой от вас, стари вагабонти, иска да ми помогне да го разведрим, да заповяда у дома… но не си носете цигари, защото ще се опита да ви ги свие. Знам това, тъй като открадна кутия от моите. Сега май и аз ще трябва да ги откажа.

Когато се пооправи, ще го заведа на почивка.

Дот Уиймс

Хотел „Делукс“

Стаи за господа

Осмо Авеню, Бирмингам, Алабама

2 юли 1979

Един чернокож господин попита друг чернокож господин, който седеше във фоайето и се смееше:

— На т’ва негро дъската ли му хлопа? Що се смее така сам?

Мургавият мъж с белези от шарка по лицето отвърна:

— А, няма с кой да си говори. Отдавна е изкуфял.

— Какво прави тук?

— Някаква жена го докара преди две години.

— И кой плаща сметката?

— Тя.

— Хммм.

— Идва и го облича всяка сутрин и всяка вечер го слага да спи.

— Живот си живее.

— Спор няма.

Артис О. Пийви, обектът на въпросния разговор, седеше на червения диван, голяма част от чийто памучен пълнеж се изливаше през многобройните прокъсани дупки, осеяли го с времето. Мътните му кафяви очи сякаш бяха приковани в стенния часовник с розов неонов пръстен. Единственото друго нещо на стената беше реклама на цигари, на която младеж и девойка пушеха цигари „Сейлем“, надписът гласеше, че димът им е свеж като планински въздух. Артис отметна глава и отново се разсмя, при което разкри сините си венци — а някога в устата му проблясваха няколко златни зъба.

За околните господин Пийви седеше във фоайето на западнал хотел върху кърпа, осигурена от управителя, тъй като често гумените гащи, които жената му обуваше всяка сутрин, протичаха. За самия господин Артис О. Пийви обаче отново бе 1936 година и в момента той вървеше по Осмо авеню, облечен с лилав костюм от изкуствена коприна, лимоненозелени обувки от петдесет долара, а косата му бе изправена и зализана назад с помада като черен лед. А под ръка тази съботна вечер водеше госпожица Бети Симънс, която според светските рубрики на „Слагтаун Нюз“ бе черешката на шоколадовата торта в Бирмингам.

Тъкмо бяха минали покрай „Масонския храм“ и несъмнено отиваха към балната зала „Тъксидо Джанкшън“ в Енсли с нощния трамвай, където щеше да свири Каунт Бейси… или пък Каб Колуей.

Нищо чудно, че се смееше. И бог да поживи Бог, че го бе накарал да забрави лошите времена, когато никак не беше приятно да си „негро“ в събота вечер. Онези дълги трудни нощи в „Кибли“, когато го биеха, ритаха и ръгаха и пазачи, и затворници, където човек трябваше да спи с едно отворено око и всеки миг да е готов да убие, за да не убият него. Напоследък съзнанието на Артис бе станало като кино „Фролик“ — въртеше само лековати комедии и романтични филми, в които участваха той и най-различни кафяви, карамелени и канелени красавици с поклащащи се бедра и искрящи очи…

Той удари някога лъскавата, но сега потъмняла хромирана облегалка на дивана и отново се разсмя. Във филма, който в момента се прожектираше в съзнанието му, участваше той по време на престоя си в Чикаго, където се бе превърнал във важен човек с разказите си за всички известни изпълнители, които бе гледал — Етел Уотърс Бобената мама, група Мастилените петна, Лина, Луис… Бе успял да забрави обидите и как в очите на белите не притежаваше никакво мъжество. Но някак си именно това примирение го тласкаше ожесточено да доказва, че съществува.

Искаш бяла жена, а?

Никога! Най-много квартеронки…

Всъщност Артис предпочиташе едри и черни жени… колкото по-черна беше черешката, толкова по-сладък бе сокът й. Обичаше ги и по-млади, отколкото му се искаше да признае. Може и да се усмихваше и да се размърдваше неспокойно, но никога не се притесняваше; защото той имаше тайна…

Да, животът беше сладък: жени, сладки приказки, перчене, седене по веранди, най-хубавите мъжки парфюми, жени с дълги до земята сатенени рокли в прасковен цвят и с пайети, кафяви шапки и палта с яки, поръбени с лилави, червени и зелени пухкави кожи, жени с цвета на нощта, готови да те целунат за лека нощ, пури, пристигнали чак от Куба, златен часовник, който вадиш от джоба само за да направиш впечатление… весели вечери в бар „Черната сянка“. Бял ли си, няма проблем! Кафяв ли си, не се и надявай! Жълт ли си, не си за мен. Но ако си черен, изчезвай, разкарай се веднага…

Филмът премина в 50-те. Артис стоеше пред дрогерия „Масонски храм“ и подрънкваше монетите в джоба си. Шумоленето на банкнотите никога не му бе харесвало — не бе прокълнат с желанието да се скъсва от работа, за да ги изкарва. Бе доволен да има джоб пълен с лъскави монети от десет и двайсет и пет цента, спечелени на хазарт. Но в повечето случаи монетите бяха дарове от благодарни партньорки в страстните занимания.

Когато най-накрая изгуби някои от функциите си поради характерното за старостта износване на тялото, в Слагтаун имаше много разочаровани жени. Артис бе рядка и ценна стока — мъж, който знаеше как да доставя удоволствие на жените.

Филмът забързва ход и образите и звуците започват да се сменят все по-бързо. Стокилограмови жени се тресат и викат в църквата… и в леглото… „О, боже, свършвам!“… Господин Артис О. Пийви си разменя брачни обети с различни жени… седи в кафене „Агейт“ и говори с Бейби Шепърд… „Тази жена направо ми счупи главата“… „Чух, че бил съпругът“… „Щях да се боря за теб, Одета, ама когато човек държи аргумента в ръка, зареден и насочен, няма смисъл от глупости“… „Дай едно джоланче и бутилка бира“… „Държа света в бутилка, а капачката е в ръката ми“… „Ти не си единствената риба в морето!“… Сини сенки и Бели гардении… кехлибарени пластмасови табакери… Демоните на джаза… Тъжно ли ти е?… Бална зала „Фериланд Парк“… Ожених се за нея доброволно, така да се каже… „Ама тя ме командореше“… Никой не те познава, когато нямаш пукнат грош… Внимавай… Да не си посмял да дойдеш… О, не, ще ядосаш белите… ще побеснеят… А, не, не, шефе, не съм като тях, те са просто гамени… Да, господине… „Слизай от автобуса!“

Артис тропна три пъти с крак по пода и като по магия филмът се смени. Сега той беше малко момче и майка му готвеше в кухнята на кафенето… О, не се пречкай на мама, че ще те шамароса… Ето ги Палавото птиче и Уили Бой… и Джаспър… Баба Сипси е тук и топи царевичния си хляб в мед… госпожица Иджи и госпожица Рут… те се държат с теб като с бял… и Чуканчето… и Смоуки Самотника.

И изнервеният преди малко старец започва да се отпуска и да се усмихва. Зад кафенето е и помага на баща си със скарата… и е щастлив… знае тайната.

Баща му му дава едно кюфте и кутия гроздов сок и той тича гората, за да го изяде, защото там е хладно, зелено и боровите иглички са меки…

Мъжът с белезите от шарка отиде и разтърси усмихнатия Артис О. Пийви, който бе притихнал и не помръдваше.

— Зле ли ви е?

И отскочи.

— Боже! Умрял е! — Обърна се към приятеля си на регистратурата. — А отгоре на всичкото е опикал пода!

А Артис все още беше в гората с кюфте в ръка.

Санаториум „Слаби завинаги“

Монтесито, Калифорния

5 декември 1986

Ивлин беше в санаториума вече почти от два месеца и бе свалила десет килограма. Но бе спечелила нещо друго. Бе намерила своята групичка, групичката, която бе търсила цял живот. Групичката на сладокусничките: пълнички домакини, разведени жени, неомъжени учителки и библиотекарки, всяка с надеждата да започне нов живот по-слаба и по-здрава.

Не бе очаквала да се забавлява така. За Ивлин Кауч и другарките й по отслабване най-важният въпрос бе какъв вълнуващ нискокалоричен десерт ще поднесат вечерта. Тиквен пай, 55 калории на порция? Или обезмаслена сметана с плодове, само 50 калории? Или пък тази вечер щяха да сервират любимия й „Фитнес план“, 80 калории на порция?

Не бе и подозирала, че само при мисълта, че е денят за антицелулитен масаж, сърцето й ще бие радостно, нито че ще е единствената, която редовно подранява за гимнастиката в плувния басейн.

Но тук й се случи и още нещо, за което дори не бе мечтала. Превръщаше се в харесвана и популярна личност! Когато в санаториума пристигнеха нови попълнения, скоро започваха да казват: „Познавате ли онази мила жена от Алабама? Само почакайте да я чуете как говори, има толкова сладък акцент, а и е голям образ!“

На Ивлин и през ум не й бе минавало, че е забавна или че има сладък акцент, но май всеки път, когато кажеше нещо, останалите жени виеха от смях. Ивлин се радваше на новопридобитата си популярност и се възползваше от нея, като вечер събираше останалите пред камината. Най-близките й приятелки бяха три домакини от Таузънд Оукс, едната се казваше Дороти, а другите две Стела. Четирите си основаха частен клуб на дебеланите и се заклеха, че ще се срещат веднъж годишно до края на живота си; и Ивлин знаеше, че ще спазят обещанието.

След упражненията за разтягане и гъвкавост тя облече новия си морскосин анцуг и се отби на рецепцията, за да вземе пощата си. Ед прилежно й препращаше всички писма и обикновено нямаше никакви важни съобщения, но днес видя писмо с клеймо от Уисъл Стоп, Алабама. Отвори го и се зачуди кой ли би й писал тук.

„Уважаема, госпожо Кауч,

С прискърбие трябва да Ви съобщя, че миналата неделя малко след шест и половина сутринта Вашата приятелка госпожа Клио Тредгуд почина в дома си. При мен има няколко неща, които тя ви остави. Със съпруга ми с радост ще ги занесем в Бирмингам или Вие можете да дойдете да ги вземете, когато Ви е удобно. Моля Ви, обадете ми се на телефон 555–7760. У дома съм си по цял ден.

Искрено Ваша,

Госпожа Джони Хартман

Съседка“

Изведнъж Ивлин престана да се чувства сладка и просто и се прииска да се прибере вкъщи.

Уисъл Стоп, Алабама

8 април 1986

Ивлин изчака първия топъл ден от пролетта, за да се обади на госпожа Хартман. Някак си не можеше да понесе мисълта, че ще види за пръв път Уисъл Стоп посред зима. Позвъни на вратата и й отвори приятна на вид жена с кафява коса.

— Госпожо Кауч, заповядайте. Много се радвам да се запознаем. Госпожа Тредгуд толкова ми е разказвала за вас, че все едно вече ви познавам.

Въведе Ивлин в безупречно чиста кухня и сложи на масата две чаши кафе и прясно приготвен кекс в порцеланов поднос.

— Много съжалявам, че се наложи да ви изпратя онова писмо, но знаех, че ще искате да научите.

— Благодаря ви. Нямах представа, че е напуснала „Розовата тераса“.

— Знам. Приятелката й, госпожа Отис, почина седмица след като вие заминахте.

— О! Нямах представа… Защо не ми се е обадила?

— Мислеше, че е редно да го направи, но каза, че сте на почивка и не иска да ви притеснява. Такава си беше, винаги мислеше за другите… Преместихме се в съседната къща малко след като съпругът й почина и я познавам има-няма трийсет години, а нито веднъж не съм я чула да се оплаква. Нито веднъж. А животът й не бе лек. Синът й, Албърт беше като дете. Но всеки ден тя ставаше, бръснеше го, къпеше го, пудреше го, слагаше му колана за хернията — грижеше се за него като за бебе дори след като стана голям мъж… На света не е имало по-обичано дете от Албърт Тредгуд. Бог да я благослови, страшно ми липсва, а знам, че липсва и на вас.

— Да, и се чувствам ужасно, че не бях тук. Може би щях да успея да направя нещо, да й намеря лекар или нещо друго.

— Не, скъпа. Нищо не бихте могли да направите. Тя не беше болна. В неделя винаги я взимахме с нас на църква и тя обикновено бе облечена, готова и ни чакаше, седнала на верандата. Но онази неделя, когато се приготвихме да тръгваме, нея я нямаше, което бе крайно необичайно. Рей, съпругът ми, почука на вратата, и понеже тя не отвори, влезе вътре и след минутка излезе. Попитах го: „Рей, къде е госпожа Тредгуд?“, а той отвърна: „Скъпа, госпожа Тредгуд е починала“, седна на стъпалата и се разплака. Умряла в съня си, в мир и покой. Струва ми се, че тя знаеше, че времето й наближава, защото винаги когато отидех у тях, ми казваше: „Джони, ако нещо се случи с мен, искам да дадеш тези неща на Ивлин“. Много ви ценеше. Хвалеше ви непрекъснато и казваше, че един ден със сигурност ще пристигнете с новия си кадилак и ще я повозите. Бедничката, когато умря, нямаше нищо повече от няколко дребни вещи. Това ме подсеща, че трябва да ви донеса нещата.

Госпожа Хартман излезе и се върна със снимка на голо момиче, люлеещо се на люлка на фон от сини балончета, кутия от обувки и бурканче, в което като че ли имаше някакви песъчинки.

Ивлин взе бурканчето.

— Какво е това, за бога?

Госпожа Хартман се засмя.

— Жлъчните й камъни. Бог знае защо е решила, че ще ги искате.

Ивлин отвори кутията от обувки. Вътре намери акта за раждане на Албърт, дипломата на Клио от школа за хиропрактори „Палмър“ в Девънпорт, Айова, от 1927 г. и петнайсетина некролога. Под тях имаше плик със снимки. На първата имаше мъж и момченце с моряшко костюмче, седнали на полумесец. Следващата бе училищна снимка от 1939 г. на русокосо момче; на гърба пишеше: „Чуканчето Тредгуд на 10 години“. После Ивлин взе семеен портрет на Тредгуд, направен през 1919, и имаше чувството, че хората на снимката са й стари приятели. Веднага разпозна Бъди с блесналите очи и широката усмивка. До него бяха Еси Ру и близначките, и Леона, заела царствена поза… и малката Иджи с дървеното си петле. А най-отзад с дълга бяла престилка стоеше Сипси с изражение, което показваше, че приема позирането за снимки много сериозно.

Под портрета намери фотография на млада жена с бяла рокля, застанала в същия този двор, която бе засенчила очи с ръка и се усмихваше на фотографа. Ивлин си помисли, че това е едно от най-прекрасните създания, които е виждала, с тези дълги мигли и тази мила усмивка. Но не можа да разбере коя е и попита госпожа Хартман дали знае.

Госпожа Хартман сложи очилата си, които бяха окачени на верижка около врата й, и гледа снимката известно време озадачено.

— А, сетих се коя е! Това е онази нейна приятелка, която дошла да живее тук от Джорджия… Рут не помня коя.

„Мили боже!“, помисли си Ивлин. Това беше Рут Джеймсън. Снимката вероятно бе направена през първото й лято в Уисъл Стоп. Тя отново се вгледа в нея. Досега не й бе хрумвало, че Рут е била толкова красива.

На следващата снимка побеляла жена с ловджийска шапка седеше на коляното на Дядо Коледа пред надпис: „Весели празници, 1956“.

Госпожа Хартман взе снимката и се засмя.

— Ах, това е онази проклетия Иджи Тредгуд. Тя държеше кафенето в града.

— Познавахте ли я?

— Че кой не я познаваше! О, какъв образ беше само! Никой не знаеше каква щуротия ще й хрумне.

— Вижте, госпожо Хартман, тук има една снимка на госпожа Тредгуд.

Снимката бе направена в центъра в универсалния магазин преди около двайсетина години: госпожа Тредгуд вече бе с прошарена коса и изглеждаше горе-долу както когато Ивлин я видя за последно.

Госпожа Хартман взе снимката.

— Бог да я благослови. Помня тази рокля. Беше тъмносиня, на бели точици. Носи я сигурно трийсет години. Поръча, след като умре, всичките й дрехи да бъдат дарени. Но нямаше почти нищо, бедничката, само едно старо палто и няколко домашни рокли. Взеха каквито мебели й бяха останали, с изключение на люлката на предната веранда. Просто не можах да им я дам. Тя седеше на нея ден и нощ и гледаше влаковете. Стори ми се нередно да я дам на непознати. Завеща къщата си на дъщеря ни Тери.

Ивлин продължи да вади разни неща от кутията.

— Вижте, госпожо Хартман, меню от кафене „Уисъл Стоп“. От трийсетте. Какви цени само! Хамбургер с кюфте за десет цента… и цяла вечеря за трийсет и пет! А парче пай е струвало пет цента!

— Нали! А сега не можеш да си вземеш вечеря за по-малко от пет-шест долара дори в закусвалните, а отгоре на всичкото се плаща отделно за напитката и пая.

Накрая Ивлин намери снимка на Иджи с пластмасови очила и изкуствен нос, застанала с четирима мъже с вид на калпазани, облечени в шантави дрехи, с надпис отдолу: „Клубът на киселата краставичка… Комедиен концерт, 1942“… и великденска картичка от Клио, пощенските картички, които Ивлин й бе изпратила от Калифорния, меню от вагон-ресторант на „Южни железници“ от 50-те години, използвано червило, копие от Осемдесет и девети псалм и болнична гривна с надпис: „Госпожа Клио Тредгуд, 86-годишна, жена“.

А на дъното на кутията намери писмо, адресирано до Госпожа Ивлин Кауч.

— Я, написала ми е писмо!

Отвори го и го прочете.

„Ивлин, оставям ти някои от рецептите на Сипси. Толкова ги обичам, че реших да ти ги оставя, особено рецептата за пържени зелени домати.

Обичам те, мила ми Ивлин, и ти пожелавам да си щастлива. Аз лично съм щастлива.

Твоя приятелка, госпожа Клио Тредгуд“

Госпожа Хартман каза:

— Бог да я благослови, тези неща пожела да ви предам.

Ивлин натъжено сгъна бележката и я прибра в плика. Замисли се как от човек, живял и дишал на този свят цели осемдесет и шест години, бе останала само кутия от обувки, пълна със стари хартии.

Ивлин помоли госпожа Хартман да я упъти до мястото, на което е било кафенето.

— През две пресечки надолу по улицата е. Ако искате, ще дойда с вас.

— Би било чудесно, благодаря.

— Разбира се. Само да изключа боба и да сложа месото във фурната и идвам.

Ивлин занесе снимката и кутията в колата и докато чакаше, отиде до двора на госпожа Тредгуд. Вдигна очи и се разсмя — високо в клоните на брезата още стоеше заклещена метлата, която госпожа Тредгуд бе хвърлила по сойките преди година, а на телефонните жици бяха накацали косовете, които госпожа Тредгуд се страхуваше, че подслушвали телефонните й разговори. Къщата изглеждаше точно както старицата я бе описвала, със саксиите с мушката и нагризаните от насекоми хортензии.

Госпожа Хартман излезе, качиха се в колата и отидоха на мястото, където някога се бе намирало кафенето, на няма и шест метра от железопътните релси. До него имаше малка тухлена сграда, също необитаема, но Ивлин успя да прочете избелелия надпис на прозореца: „Фризьорски салон на Опал“. Всичко бе точно както си го беше представяла.

Госпожа Хартман й показа мястото, където някога бил магазинът на татко Тредгуд и където сега имаше аптека, а на втория етаж бе седалището на Клуба на лосовете.

Ивлин я попита дали може да отидат до Траутвил.

— Разбира се, скъпа, от другата страна на релсите е.

Когато минаха през малкия квартал на чернокожите, Ивлин се изненада колко малък е всъщност — само няколко улички с порутени къщурки. Госпожа Хартман посочи една малка къща с избелели зелени столове на верандата и каза, че в нея живеели Големия Джордж и Онзел, докато не заминали за Бирмингам да живеят при сина си Джаспър.

На излизане от квартала минаха покрай бакалията на Оси, залепена за рушаща се дървена едноетажна къща, някога небесносиня. Витрината на магазина бе облепена с избелели табели от 30-те, които приканваха „Пийте джинджифилова лимонада «Бъфало Рок», отлежавала милиони минути“.

Ивлин изведнъж бе споходена от спомен от детството си.

— Госпожо Хартман, тук дали продават ягодова лимонада?

— Със сигурност.

— Искате ли да влезем?

— Разбира се. Много бели пазаруват тук.

Ивлин паркира и влязоха в бакалията. Госпожа Хартман отиде при един стар мъж с бяла риза и тиранти и закрещя в ухото му:

— Оси, това е госпожа Кауч. Беше приятелка на Нини Тредгуд!

В мига, в който Оси чу името на госпожа Тредгуд, очите му блеснаха и той се спусна към Ивлин и я прегърна. Ивлин, която никога не бе прегръщала чернокож мъж, се смути. Оси забърбори като картечница, но тя не разбра и думичка от казаното, тъй като старецът нямаше зъби.

Госпожа Хартман отново му извика:

— Не, скъпи, това не е дъщеря й, а нейната приятелка госпожа Кауч от Бирмингам…

Оси продължи да й се усмихва лъчезарно.

Госпожа Хартман отвори хладилника с напитките и извади бутилка ягодова лимонада.

— Заповядайте.

Ивлин понечи да плати, но Оси продължаваше да бъбри нещо неразбираемо.

— Каза да си приберете парите, госпожо Кауч. Иска да ви почерпи.

Ивлин се смути, но благодари на Оси и той ги изпрати до колата, без да спира да говори и да се усмихва.

— Чао! — извика госпожа Хартман и се обърна към Ивлин. — Глух е като пън.

— Досетих се. Просто не очаквах да ме прегърне така.

— Той много обичаше госпожа Тредгуд, познаваше я от малък.

Върнаха се от другата страна на релсите и госпожа Хартман рече:

— Скъпа, ако завиете надясно в следващата пресечка, ще ви покажа старата къща на Тредгуд.

В мига, в който завиха зад ъгъла, Ивлин я видя: голяма двуетажна бяла къща с веранда, опасваща цялата постройка. Позна я от снимките.

Спря колата и слязоха.

Прозорците бяха изпочупени или заковани с дъски, а верандата бе пропаднала и прогнила, тъй че не можеха да се качат на нея. Сякаш къщата щеше да се срине всеки момент. Заобиколиха отзад.

— Колко жалко, че къщата се руши така. Обзалагам се, че едно време е била прекрасна.

Госпожа Хартман се съгласи.

— Едно време беше най-хубавата в Уисъл Стоп. Но сега, след като не остана и един Тредгуд, предполагам, че просто ще я съборят.

Отидоха в задния двор и се изненадаха от гледката. Старите решетки за асми бяха обсипани със стотици малки розови трендафили, които цъфтяха, сякаш нямаха представа, че обитателите на къщата отдавна са си отишли.

Ивлин надникна през счупения прозорец и видя напукана бяла маса. Зачуди се колко ли тесто за бисквити е рязано върху нея през годините.

Закара госпожа Хартман до тях и й благодари за всичко.

— За мен беше удоволствие. Вече почти никой не ни идва на гости, откакто спряха влаковете. Съжалявам, че се запознахме о толкова тъжен повод, но моля ви, заповядайте, когато имате време.

Макар да бе късно, Ивлин реши да мине още веднъж покрай старата къща. Стъмваше се и когато зави по улицата, фаровете осветиха сградата така, сякаш вътре имаше хора… и изведнъж Ивлин можеше да се закълне, че чу Еси Ру да свири на старото пиано в салона…

„Излез, малка каубойке…“

Спря колата и се разплака, сякаш сърцето й щеше да се пръсне, замислена защо хората трябва да остаряват и да умират.

„Уиймс Уикли“

(Седмичният бюлетин на Уисъл Стоп, Алабама)

25 юни 1969

С мъка на сърце ви казвам сбогом

С голямо съжаление трябва да ви съобщя, че това е последният брой на вестника. Откакто заведох половинката си на почивка в Южна Алабама, той не спря да мрънка да се преместим да живеем там. Намерихме си къщичка на брега на залива, тъй че след две седмици се местим. Сега старият глупак ще може да лови риба денонощно, ако пожелае. Знам, че го глезя, но въпреки всичките си странности той е много добър човек. Не знам какво да кажа за преместването, тъй че няма много да размишлявам по въпроса. И двамата израснахме тук в Уисъл Стоп и преживяхме прекрасни години с прекрасни приятели. Но повечето от тях се пръснаха по други места. Градът вече не е същият и с всички тези магистрали, дето ги строят, човек вече не знае къде свършва Бирмингам и къде почва Уисъл Стоп.

Всъщност като се замисля, ми се струва, че когато кафенето затвори, сърцето на града сякаш спря да бие. Интересно как подобно местенце може да сплоти толкова много хора.

Поне ни остават спомените, а аз съм и с любимия си мъж.

Дот Уиймс

П.П. Ако някой случайно ходи до Феърхоуп, Алабама, непременно да ни се обади. Аз ще съм на задната веранда да чистя рибата.

Гробището на Уисъл Стоп

Уисъл Стоп, Алабама

19 април 1988

Втория Великден, след като госпожа Тредгуд почина, Ивлин бе твърдо решена да отиде до гробището. Купи голям букет пролетни лилии и отиде дотам с новия си розов кадилак, закачила на ревера си четиринайсеткаратова брошка с формата на бръмбар със смарагди за очи — поредната награда от службата.

По-рано същия ден бе завела на обяд групата си от „Мери Кей“, тъй че пристигна на гробището в късния следобед. Повечето посетители вече си бяха отишли, но гробовете бяха обсипани с пищни великденски букети във всички възможни цветове.

Наложи й се да пообикаля малко, преди най-накрая да намери семейния парцел на Тредгуд. Първият гроб, който намери, бе на Рут Джеймсън. Тръгна по редицата и намери голяма двойна надгробна плоча с ангел:

Уилям Джеймс Тредгуд

1850 — 1929

Алис Лий Гулд Тредгуд

1856 — 1932

Любящи родители, които вечно ще помним и един ден ще видим отново.

До него почиваше:

Джеймс Лий (Бъди) Тредгуд

1898 — 1919

Млад живот, посечен твърде рано, но ще живее вечно в сърцата ни.

Намери гробовете на Едуард, Клио и Милдред, но не успя да намери гроба на приятелката си и започна да се паникьосва. Къде беше госпожа Тредгуд?

Най-накрая през един ред вдясно видя:

Албърт Тредгуд

1930 — 1978

Нашият земен ангел най-сетне се прибра в обятията на Исус.

Погледна съседния гроб и най-накрая намери каквото търсеше:

Госпожа Вирджиния (Нини) Тредгуд

1899 — 1986

Тя се прибра у дома.

Споменът за милата старица заля Ивлин и тя осъзна колко много всъщност й липсва госпожа Тредгуд. По лицето й се стичаха сълзи, докато поставяше цветята и почистваше плевелите около гроба. Утеши се с мисълта, че ако наистина има рай, то госпожа Тредгуд със сигурност е там. Зачуди се дали на света отново ще има толкова чиста и невинна душа като нейната… Някак си се съмняваше.

Интересно, замисли се Ивлин, че след като бе опознала госпожа Тредгуд, вече не се страхуваше толкова от старостта и смъртта, както преди, а смъртта вече не й се струваше невероятно далечна. Дори днес имаше чувството, че госпожа Тредгуд стои ей там, зад вратата.

Ивлин заговори тихо на приятелката си:

— Съжалявам, че не се прибрах навреме, госпожо Тредгуд. Нямате представа колко често си мисля за вас и ми се иска да можехме да си поговорим. Толкова ми е мъчно, че не успях да ви видя, преди да починете. Изобщо не ми мина през ум, че няма да ви видя отново. Така и не успях да ви благодаря. Ако не бяха срещите ни всяка седмица, сега нямаше да съм жива.

Тя замълча за миг, след което продължи:

— Спечелих розовия кадилак, за който си говорихме, госпожо Тредгуд. Мислех си, че това ще ме направи щастлива, но да ви кажа, не ме радва толкова, след като не мога да ви изведа на разходка с него. Често си мечтая да можех да ви взема някоя неделя и да ви заведа в „Олис“ да похапнем кюфтета.

Премести се от другата страна на гроба и продължи да плеви и да говори:

— Помолиха ме да работя с една група за душевноболни в университетската болница… и може би ще приема. — Засмя се. — Ед казва, че така и така съм боледувала от същото, поне да помогна и на други… Няма да повярвате, госпожо Тредгуд, но станах баба. Имам две внучета. Джанис роди близначки. Помните ли майката на Ед, Старата мама? Настанихме я в „Медоуларк Менър“ и там повече й харесва, което зарадва и мен… Никак не ми се ходеше в „Розовата тераса“ след като починахте. Последния път, когато ходих там, Джинин ми каза, че Веста Адкок си е все така луда и разстроена от напускането на господин Дънауей.

Помълча, после продължи:

— Липсвате на всички: на Джинин, на съседите си, семейство Хартман… Ходих у тях, за да взема нещата, които сте ми оставили, и непрекъснато готвя по рецептите на Сипси. О, между другото, откакто се видяхме за последно, съм свалила двайсет килограма. Но имам да свалям още пет… Какво още… Ах, да, приятелят ви Оси почина миналия месец, но вие вече знаете. А, знаех си, че исках да ви кажа още нещо: помните ли онази снимка, на която сте със синята рокля на точки в универсалния магазин? Сложих я в рамка на работната си маса в дневната и една от клиентките ми я видя и каза: „Ивлин, толкова приличаш на майка си!“ Какво ще кажете за това, а госпожо Тредгуд?

Ивлин разказа на приятелката си каквото й дойде наум от случилото се през изминалата година и не си тръгна, докато не почувства в сърцето си, че госпожа Тредгуд наистина е добре.

По обратния път към колата се усмихваше и се чувстваше доволна, но когато мина покрай гроба на Рут, спря.

На него имаше нещо, което не бе там преди. Върху надгробната плоча бе сложен стъклен буркан, пълен с току-що откъснати розови трендафили. До буркана имаше писмо, адресирано с тънък разкривен почерк: „За Рут Джеймсън“.

Ивлин взе изненадано плика. Вътре имаше старомодна великденска картичка със снимка на момиченце с кошница пъстри яйца. Тя отвори картичката:

От тебе няма по-прекрасна на света.

Мила, добра, учтива с всички,

приятелка най-вярна във беда,

и ненадмината по доброта.

Обичаме те много всички!

А подписът гласеше:

Винаги ще те помня:

Твоята приятелка

Факирът на пчелите

Ивлин се изправи с картичката в ръка и огледа гробището, но не видя никого.

„Бирмингамски новини“

17 март 1988

Изчезнала е възрастна жена

Госпожа Веста Адкок, 83-годишната обитателка на старчески дом „Розовата тераса“, излязла вчера, след като обявила, че иска да подиша чист въздух, и повече не се върнала.

За последно била видяна облечена с розов хавлиен халат и лисича кожа, пухкави сини пантофи и вероятно е носила червена шапка и черна дамска чанта с мъниста.

Шофьор на автобус си спомня, че жена, отговаряща на описанието, се качила в района на дома вчера вечерта и поискала да я закарат до автогарата.

Ако видите лице, отговарящо на описанието, моля, обадете се на госпожа Вирджиния Мей Шмит, директор на старческия дом, на тел. 555–7760.

Синът на изчезналата жена, господин Ърл Адкок-младши от Ню Орлиънс, каза, че майка му вероятно е изгубила чувство за ориентация.

„Бирмингамски новини“

20 март 1988

Възрастна жена открита в любовно гнездо

Госпожа Веста Адкок, 83-годишната жена, която изчезна от старчески дом „Розовата тераса“ преди четири дни, бе открита в мотел „Бейма“ в Ист Лейк. Мъжът, който бил с нея, 80-годишният господин Уолтър Дънауей от Бирмингам, е получил лек инсулт и е приет за наблюдение в университетската болница по-рано днес.

Госпожа Адкок помоли да бъде върната в старческия дом и бе паднала духом, защото според думите й: „Оказа се, че Уолтър не е мъж на място“.

От болницата съобщават, че господин Дънауей е в задоволително състояние.

Магистрала 90

Мариана, Флорида

22 май 1988

Бил и Марион Нийл и осемгодишната им дъщеря Патси, които пътуваха вече цял ден, минаха покрай крайпътна сергия, където според табелата продаваха: „Пресни яйца, мед, пресни плодове и зеленчуци, пресни сомчета, студени напитки“.

Бяха жадни и Бил обърна назад и слязоха от колата. На сергията нямаше никого, но зърнаха двама стари мъже с гащеризони да седят под огромен дъб отстрани. Единият стана и тръгна към тях.

— Здравейте, какво ще обичате?

Когато чу гласа, Марион осъзна, че старецът всъщност е жена със снежнобяла коса и кафеникава, обрулена от времето кожа.

— Три коли, ако обичате.

Патси гледаше бурканите с мед, подредени на един рафт.

Докато старата жена отваряше студените бутилки, Патси посочи бурканите и попита:

— Какво има в тях?

— Това е див мед, направо от кошера. Не си ли виждала див мед?

Патси я зяпна очаровано.

— Не, госпожо.

— Откъде сте?

— От Бирмингам — отвърна Марион.

— Я виж ти! И аз съм оттам. Живеех в едно градче малко по-надолу. Сигурно не сте го чували. Казва се Уисъл Стоп.

— О, знаем го — рече Бил. — Там, където минаваше влакът. Имаше кафене, в което предлагаха скара, доколкото си спомням.

Старата жена се усмихна.

— Точно така.

Бил посочи табелата.

— Не знаех, че толкова на юг има сомчета.

— Има, как да няма! И са много по-големи. Днес обаче не мога да ви предложа.

Старицата погледна русото момиченце, за да провери дали слуша.

— Миналата седмица хванах един сом, но беше толкова голям, че не успяхме да го извадим от водата.

— Наистина ли? — възкликна Патси.

Сините очи на жената блеснаха.

— О, да. Всъщност беше толкова голям, че след като го снимахме, само снимката тежеше двайсет килограма.

Момиченцето килна замислено глава настрани.

— Сериозно?

— Абсолютно. Но щом не ми вярваш… — Жената се обърна и се провикна към мъжа на двора: — Хей, Джулиан! Я ми донеси от къщата онази снимка на сома, дето го хванахме миналата седмица.

Той отвърна лениво:

— Не мога, много е тежка. Ще си сецна гърба…

— Виждаш ли, нали ти казах.

Бил се разсмя, а Марион плати за безалкохолните. Тъкмо си тръгваха, когато Патси дръпна майка си за роклята.

— Мамо, може ли да си вземем мед?

— Миличка, вкъщи сме пълни с мед.

— Моля те, мамо, нямаме див мед. Моля те!

Марион я погледна и се предаде.

— Колко струва медът?

— Медът ли? Ами, да видим… — Старата жена започна да брои на пръсти, след което каза: — Няма да повярвате, но извадихте голям късмет, защото днес… медът е безплатен.

Патси се ококори.

— Наистина ли?

— Да.

Марион каза:

— О, ужасно ми е неудобно. Не бихте ли приели поне няколко долара?

Старицата поклати глава.

— Не, медът е безплатен. Заслужихте си го съвсем честно. Оказа се, че дъщеричката ви е моя клиент номер един милион за този месец.

— Сериозно!? — възкликна Патси.

— Абсолютно.

Марион се усмихна.

— Добре, щом настоявате. Патси, какво казваме в такива случаи?

— Благодаря.

— Няма защо. А, и, Патси, ако някога пак наминеш оттук, да ми се обадиш, нали?

— Да, госпожо, непременно.

Когато потеглиха, Бил наду клаксона, а момиченцето помаха за довиждане.

Старата жена стоя на пътя и им маха, докато колата не се стопи от поглед.

Рецептите на Сипси

Предоставени от Ивлин Кауч

Бисквити с мътеница

2 чаени чаши брашно

2 чаени лъжички бакпулвер

2 чаени лъжички сол

1/4 чаена лъжичка сода

1/2 чаша масло или маргарин

1 чаша мътеница (кисело мляко)

Пресейте брашното, бакпулвера, солта и содата в съд. Добавете маслото и разбъркайте добре до получаването на хомогенна смес. Добавете мътеницата и разбъркайте. Разточете тестото на тънък слой и го разрежете на парчета по ваш избор. Сложете бисквитите в намазнена тавичка и ги печете на 230°С, докато добият златист цвят.

Любимите бисквити на Палавото птиче

Царевичен хляб

3/4 чаена лъжичка бакпулвер

1 1/2 чаши мътеница (кисело мляко)

2 чаши царевично брашно, пресято

1 чаена лъжичка сол

1 яйце

1 супена лъжица разтопена мас

Разтворете содата в киселото мляко, след което го смесете с царевичното брашно, солта и яйцето. Добавете горещата разтопена мас. Изсипете сместа във форма за хляб или кекс и печете на 190°С.

Толкова е вкусен, че ще си оближете пръстите.

Кокосов пай

3 жълтъка

1/3 чаша захар

1/4 чаена лъжичка сол

2 1/2 супени лъжици царевично нишесте

1 супена лъжица разтопено масло

2 чаши топло прясно мляко

1 чаша настърган кокосов орех

1 чаена лъжичка ванилова есенция или ром

1/4 чаена лъжичка индийско орехче

1 кора за пай, опечена

Разбийте жълтъците и добавете постепенно, като разбърквате енергично, захарта, солта, нишестето и киселото мляко. Изсипете млякото и разбърквайте до получаването на хомогенна смес. Сложете сместа на водна баня и разбърквайте от време на време, докато се сгъсти. Добавете кокосовите стърготини и оставете да изстине. Добавете ванилията и индийското орехче и изсипете сместа във формата за пай. Покрийте с кората и печете 15–20 минути във фурната на 150°С.

Добър апетит!

Орехов пай

1 кора за пай, сурова

2 чаши орехи, нарязани на ситно

1 чаша захар, кафява или бяла

1 чаша царевичен сироп

1 супена лъжица брашно

1 чаена лъжичка ванилия

1/4 чаена лъжичка сол

3 яйца

2 супени лъжици масло

Подредете нарязаните орехи по периферията на формата за пай. Смесете захарта, царевичния сироп, брашното, ванилията и солта и ги разбърквайте до получаването на хомогенна смес. Разбийте яйцата едно по едно и ги добавете към сместа, като след всяко разбърквате добре. Излейте сместа във формата за пай и поставете парченца масло, разпределени равномерно. Печете на 180°С, докато паят се втвърди — около 1 час.

Любимото лакомство на Чуканчето.

Пърженото пиле по южняшки на Сипси

1 голям тиган

Сол и пипер

Мляко

1 1/2 чаша пресято брашно

Нарежете пилето на парчета и ги обтрийте добре със сол и пипер. Оставете ги да престоят известно време. След това ги накиснете в мляко за около половин час. Сложете в найлонова торбичка брашното, малко сол и пипер и парчетата пиле и разклатете, докато пилето се покрие изцяло с панировката. Изпържете ги в нагорещена мазнина, докато покафенеят. Оставете малките парчета в мазнината малко по-дълго от големите.

Сбогом, пиленце!

Пиле с тестени топчета

2 чаши бяло брашно

3 чаени лъжички бакпулвер

1 чаена лъжичка сол

2/3 чаша мляко

1/3 чаша олио

1 тенджера пилешка яхния

Смесете брашното, бакпулвера и солта. Добавете млякото и олиото. Загребвайте от сместа с лъжица и пускайте във врящата яхния, след което оставете ястието да ври, като обръщате често топчетата.

Накрая би трябвало да станат пухкави и леки като перце.

Свински бут със сос

Нарежете месото на парчета с дебелина половин сантиметър. Изпържете ги в тиган, докато покафенеят равномерно и от двете страни. Докато ги пържите, ги поръсете леко със захар. Извадете месото и го оставете на топло, след което добавете в мазнината в тигана половин чаша студена вода или една чаша кафе. Оставете соса да ври, докато добие червен цвят. Разбъркайте и полейте с него месото.

Добър апетит!

Грис

2 супени лъжици масло

1 чаена лъжичка сол

5 чаши вряща вода

1 чаша царевичен грис

Добавете във врящата вода солта и много масло. Изсипете гриса и го разбърквайте бавно. Покрийте тенджерата с капак и варете на бавен огън около 30–40 минути, като разбърквате, докато добие желаната от вас гъстота.

За редовен стомах!

Пържена риба

1 килограм риба, почистена и с отстранена кожа

1/2 чаша пресято брашно

Сол и пипер на вкус

1/2 чаша царевично брашно

3 чаени лъжици мас или масло

Избършете рибата с влажна кърпа. Смесете брашното, солта, пипера и брашното. Оваляйте рибата в сместа и я изпържете в нагорещената мазнина, докато стане златиста от едната страна. След това я обърнете и я пържете от другата, докато покафенее — около 8–10 минути общо за двете страни.

Слава богу, че има риба!

Млечен сос

Използвайте горещата мазнина, останала в тигана, след като сте пържили пилешко или свинско месо. За всеки три супени лъжици мазнина добавете 3 супени лъжици брашно и разбъркайте до получаването на хомогенна смес. Оставете сместа на котлона и разбърквайте, докато се зачерви. Добавете постепенно 1 1/2 чаша топло прясно мляко. Разбърквайте, докато сосът се сгъсти.

Подходящ за всякакви ястия.

Свински котлети със сос

4 резена бекон

4 големи свински котлета

1/3 чаша брашно

Сол и пипер

1 1/2 чаша мляко

Първо изпържете бекона, след това оваляйте котлетите в брашно, сол и пипер. Запазете остатъка от брашното. Изпържете котлетите в още горещата мазнина от бекона, докато покафенеят от двете страни. Намалете котлона, покрийте тигана с капак и гответе, докато месото омекне и е изцяло опържено — около трийсет минути. Добавете останалото брашно в мазнината и пържете, докато сместа покафенее. Залейте котлетите с млякото и оставете ястието да къкри, докато сосът се сгъсти.

Големия Джордж изяждаше по осем котлета наведнъж.

Зелен боб

1 кокал от свински бут, сварен

1 кг зелен боб

1 чаена лъжичка кафява захар

Лют червен пипер

Сол на вкус

Сложете кокала в тенджера, сипете вода, достатъчно, че да покрие боба, и оставете да заври. Почистете зеления боб и го нарежете на парчета с дължина по ваш избор. Сипете го в тенджерата заедно със захарта и лютия пипер. Варете на умерен огън около 1 час.

Ще си оближете пръстите.

Шарения боб на Сипси

1 1/4 чаша зрял шарен боб

4 чаши вода

1 глава лук, нарязана на кубчета

8 резенчета бекон

Черен пипер

Сложете всички съставки в тенджера и варете на бавен огън, докато омекнат — около 3 часа.

Ястието е още по-вкусно, след като престои един ден!

Задушена царевица

6 кочана млечна царевица

2 супени лъжици масло

1/2-1 чаша мляко и вода

Сол и пипер

Прокарайте по мястото, където е отрязан царевичният кочан, тъпата страна на нож, за да го почистите. Задушете кочаните на бавен огън в маслото и бавно добавете млякото и водата, солта и пипера. Разбърквайте около 10 минути.

Полезно за здравето!

Супа от боб

4 чаши пресен боб

Сол и пипер на вкус

1 парче осолено свинско месо или 6 резенчета бекон

Сипете в тенджерата боба и долейте вода, колкото да го покрие. Когато водата заври, намалете котлона и оставете да къкри, докато бобът и месото омекнат. Добавете сол и пипер на вкус.

Директно от „Градината на победата“.

Захаросани картофи

1/3 чаша масло

2/3 чаша кафява захар

6 средно големи сладки картофа, сварени, обелени и нарязани на колелца

1/2 чаена лъжичка сол

1/3 чаша вода

2 щипки канела

В дълбок тиган или тенджерка загрейте маслото и кафявата захар, докато захарта се стопи. Добавете картофите и ги обръщайте, докато се покрият със сиропа и покафенеят. Добавете солта, водата и канелата, покрийте с капак и оставете картофите да къкрят на бавен огън, докато омекнат.

По-сладко от мед.

Пържена бамя

Измийте добре бамята, отрежете дръжките и я нарежете на парчета с големина около 1 сантиметър. Оваляйте ги в царевично брашно и изпържете в нагорещена мазнина, докато станат златисти и хрупкави. Изцедете ги от мазнината върху домакинска хартия, поръсете със сол и пипер и ги сервирайте топли.

По-вкусни са от пуканки.

Листа от кел (къдраво зеле) и ряпа

Измийте добре листата на кела и ряпата и отстранете корените и стеблата на кела. Сварете свинско месо с кокал или бекон в тенджера. Добавете листата, една червена чушка и сол, пипер и захар на вкус. Покрийте с капак и варете, докато листата омекнат. Отстранете водата и поднесете ястието в плитка чиния. Поднесете отцедената течност от варенето в купичка като сос за царевичен хляб.

Това ястие ще излекува всичките ви болежки!

Пържени зелени домати

1 средно голям домат (на човек)

Сол

Пипер

Бяло брашно

Мазнина, останала след пържене на месо

Нарежете доматите на филийки с дебелина около половин сантиметър, подправете със сол и пипер, след което ги оваляйте в брашното. В голям тиган загрейте мазнина, колкото да покрие дъното, и изпържете доматите от двете страни, докато станат златисти.

Сякаш сте мъртви и сте отишли в рая!

Пържени зелени домати с млечен сос

3 супени лъжици мас

4 твърди зелени домата, нарязани на филийки с дебелина 1 сантиметър

Разбити яйца

Натрошени сухари

Брашно

Мляко

Сол

Пипер

Загрейте маста в дълбок тиган. Потопете доматите в яйцата, след това ги оваляйте в брашното. Изпържете ги на бавен огън в мазнината, докато станат златисти от двете страни. Извадете доматите в чиния. За всяка супена лъжица от останалата от пърженето мазнина добавете по една лъжица брашно и разбърквайте добре до получаването на хомогенна смес. След това добавете 1 чаша топло мляко, като разбърквате, и оставете сместа да ври, докато се сгъсти, като не спирате да бъркате. Добавете сол и пипер на вкус. Залейте доматите със соса и ги поднесете топли.

Най-вкусното ястие на света!

1

От cloud (англ.) — облак — Б.пр.

2

Ball (англ.) — топка. — Б.пр.

Content

Фани Флаг
Пържени зелени домати

Благодарности

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

Девънпорт, Айова

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

Кафене „Уисъл Стоп“

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

„Роудс съркъл“ №212

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

Кафене „Уисъл Стоп“

„Уиймс Уикли“

„Роудс съркъл“ №212

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

Траутвил, Алабама

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

Уисъл Стоп, Алабама

Уисъл Стоп, Алабама

Старчески дом „Розовата тераса“

Риболовен клуб „Колелото на каруцата“

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

Кафене „Уисъл Стоп“

„Уиймс Уикли“,

Старчески дом „Розовата тераса“

Уисъл Стоп, Алабама

Бирмингам, Алабама (Слагтаун)

Новините от Слагтаун Флотсам&Джетсам

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

Кафене „Уисъл Стоп“

Старчески дом „Розовата тераса“

Улица „Уест Мадисън“

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

Траутвил, Алабама

Валдоста, Джорджия

„Валдоста Къриър“

Валдоста, Джорджия

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

Уисъл Стоп, Алабама

Валдоста, Джорджия

Валдоста, Джорджия

Старчески дом „Розовата тераса“

Уисъл Стоп, Алабама

„Уиймс Уикли“

Валдоста, Джорджия

Старчески дом „Розовата тераса“

Валдоста, Джорджия

Валдоста, Джорджия

Уисъл Стоп, Алабама

„Уиймс Уикли“

Кафене „Уисъл Стоп“

„Валдоста Газет“

Уисъл Стоп, Алабама

Кафене „Уисъл Стоп“

„Валдоста Газет“

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

Кафене „Уисъл Стоп“

„Слагтаун нюз“ Флотсам&Джетсам

Десето авеню

„Слагтаун нюз“ Флотсам&Джетсам

Супермаркет „Пигли-Уигли“

„Уиймс Уикли“

„Роудс Съркъл“ №212

„Уиймс Уикли“

Уисъл Стоп, Алабама

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

Риболовен клуб „Колелото на каруцата“

„Бирмингамски новини“

Кафене „Уисъл Стоп“

„Уиймс Уикли“

Слагтаун, Алабама

Бирмингам, Алабама

„Уиймс Уикли“

Затворът „Килби“

Старчески дом „Розовата тераса“

Уисъл Стоп, Алабама

„Уиймс Уикли“

Супермаркет „Пигли-Уигли“

Кафене „Уисъл Стоп“

Бирмингам, Алабама

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

Уисъл Стоп, Алабама

Баптистка църква „Мартин Лутър Кинг“

„Железопътни новини на Юга“

„Уиймс Уикли“

Покрайнините на Роаноук, Вирджиния Вагон №16

Хотел „Сейнт Клер“

Старчески дом „Розовата тераса“

Кафене „Уисъл Стоп“

Уилина Лейн №1520

Старчески дом „Розовата тераса“

Окръжен Съд

Старчески дом „Розовата тераса“

Приютът на Джими Хачър

„Бирмингамски Новини“

„Уиймс Уикли“

Старчески дом „Розовата тераса“

Полет №763 „Юнайтед Еърлайнс“

Уисъл Стоп, Алабама

Кафене „Уисъл Стоп“

„Уиймс Уикли“

Хотел „Делукс“

Санаториум „Слаби завинаги“

Уисъл Стоп, Алабама

„Уиймс Уикли“

Гробището на Уисъл Стоп

„Бирмингамски новини“

„Бирмингамски новини“

Магистрала 90

Рецептите на Сипси

1