Хаим Оливер

Рицарят на Бялата дама

По-високо, по-далеко, по-силно!

Първа част

Дебют „Дамски гамбит“

Една битка на два фронта

Затръбиха фанфарите, загърмяха барабаните.

Рицаря се приготви за бой.

Опрял глава на юмруци, той отправи взор към отсрещния край на полето, там, където вече се мяркаха пехотните фаланги на черния противник, мрачните дула на топовете, дългите копия на конниците.

Обърна се и към войската си — настръхнала, тя чакаше неговия сигнал. До царя, както винаги в началото на всяко сражение, стоеше Тя, Бялата дама, неземно красива с коронката на главата си и със спуснатата през рамо разкошна златиста плитка. Рицаря срещна погледа й, мил и насърчителен, и й кимна дружелюбно.

И вдигна десница.

Бялата пехота прекрачи напред.

Двете армии се счепкаха в безмилостна схватка.

Сега вече Рицаря си умираше от любопитство да види какво ще предприеме противникът. Той можеше да заповяда на офицерите си да атакуват фланговете, да освободи прави магистрали за топовете си и дори да прати към центъра надменната си царица. Предпочете обаче да прехвърли в подкрепа на предните части само няколко пехотни дружини, с което доказа, че умело владее тактиката на дебюта.

Битката се разгаряше. Падаха първите жертви, най-много, както обикновено, скромни войничета и офицери, и конници… Плацдармът ечеше от крясъците на атакуващите, от свистенето на гюллетата, от стоновете на умиращите…

А стрелката неудържимо бягаше напред. Рицаря с тревога наблюдаваше как въпреки загубите си черните напредват към Бялата дама и заплашват да я обкръжат. На своя цар не обръщаше внимание — не обичаше този тъп дебелак, но бе принуден да брани и него, защото паднеше ли той, настъпваше краят.

Сега изходът зависеше преди всичко от съдбата на Бялата дама и без да се двоуми, той измъкна от закритията последния офицер и последния топ и ги хвърли срещу врага. Такива смели комбинации бе разгръщал и друг път.

Рискът се оправда. Наистина след втория ход офицерът се строполи на земята, след третия — топът избухна сред пламъци и дим, затова пък оределите черни фаланги бяха блокирани далече от Бялата дама.

До края на битката оставаха минути. Внимание!… Сега Рицаря ще даде знак и Бялата дама ще се понесе във фронтална атака, ще се появи пред черния цар и ще даде ш…

Понечи да вдигне десница, не можа. Помъчи се да извика „Царице моя, бягай!“, но от устата му излезе непонятен стон.

Стрелката извисяваше червеното флагче. Още пет секунди и то ще се преметне! И Бялата дама ще попадне в лапите на черния! Бягай! Бягай!…

Флагчето падна.

Наоколо се кикотеха.

Той отвори очи.

И първото нещо, което видя, бе коприненото шалче, с което бяха вързани китките му. И първото нещо, което усети, бе кърпата, която закриваше устата му.

Замаяно се огледа и няколко секунди не можа да съобрази нито къде се намира, нито какви са тия странни същества с надянати върху лицата дамски чорапи, които се бяха надвесили над него и надаваха дивашки кикот.

После видя в съседното легло дебелото момче с големите зеници, което трепереше от страх, и си спомни…

Спомни си вечерния влак, провинциалната гаричка, дългата улица, която водеше до подножието на хълма, сетне криволичещото шосе и автобуса до върха, където се издигаше интернатът…

Спомни си мустакатия байчо, който го бе посрещнал; и учениците, които надзъртаха през прозорците на общежитието; и гърбавия учител, който го бе въвел в стая №9; и дебелото момче от съседното легло, което го бе изгледало сънно… Спомни си всичко!

Та това се бе случило само преди няколко часа!

Изведнъж му се дорева. Не, той не искаше да идва тук, не искаше да се разделя с родителите си, да остави софийските си приятели, да напусне шах-кръжока в Двореца…

Ревеше му се.

Но не рева. Защото над него се кикотеха маскираните лица.

Единият от тях, най-едрият, почти гигант и със стърчащ над чорапа черен остър перчем, го сграбчи за предницата на пижамата и с мощен замах го повдигна от леглото. Рицаря забеляза големите му лапи с неизрязани мръсни нокти и в себе си веднага го нарече „черния“.

— Е, новият — произнесе заплашително черният, — ще викаш ли още? — Гласът му бе ту момичешки тънък, ту мъжки дебел, също като гласовете на хлапетата, които класният наричаше — „пубертетни“. Рицаря се помъчи да изтика кърпата от устата си, не успя и само измуча.

— Да ли рече? — продължи с неравния си глас черният. — Добре, сега великодушно ще ти отпушим устата, само че да не си помислил да викаш пак, че викнеш ли, ще ти я залепим, безпощадно с резолирбанд!

— Изолирбанд — поправи го най-малкият със звучен, чист сопран.

— Голямо чудо! — изръмжа черният. — Той ме разбира и така. Нали бе?

Рицаря кимна, черната лапа смъкна кърпата, той пое дълбоко дъх. Сега, макар че ръцете му бяха още вързани, почувствува се по-добре. И както обикновено при опасност, премина към онова състояние на блажена бистрота на ума, когато с един само поглед върху бойното поле можеше да обхване обстановката, да прецени разположението на силите и възможния изход от борбата.

Стаята бе малка, с двете легла и масата, с гардероба и куфарите върху него. Прозорецът беше отворен, зад него се мержелееха боровете, римските разкопки, старите крепостни стени, далечният сърп на луната. Той беше съвсем сам — на пъзльото с големите зеници не можеше да се разчита. Нападателите пък бяха четирима. Двама от тях носеха спортни анцузи; третият, дребен, истински маляк, бе по фанелка и гащета; черният — в ковбойска риза и протрит джинс. В мозъка на Рицаря завинаги се запечата броят на кончетата на ризата: първото, третото и четвъртото липсваха и напомняха неграмотно подредени пешки.

Явно съотношението на силите бе в негова вреда. На негово място всеки разумен играч би се отказал от борбата.

Всеки друг, но не и той. Ненапразно той е Рицаря на Бялата дама!

— Разбра ли? — повтори въпроса си черният.

— Разбрах — отвърна Рицаря.

— Добре… — рече другият, удовлетворен. — Сега ти ще положиш пред нас клетва за вярност, но преди това, за да разбереш кои сме, ние великодушно ще ти кажем кои сме, за да не разправяш после, че не сме те предупредили.

Поотмести пред устата си чорапа, който превръщаше думите му във фъфлене, наплюнчи пръст, позаглади перчема на върха на главата си и продължи със смешния си пречупен глас:

— Слушай сега! Ние сме могъщата бойна чета „Дан Колов“, дето е великодушен покровител на „Термалия“, а аз съм нейният войвода. Тук ние заповядваме на всички на какво да играете, кога да влизате във физкултурния салон, а също така на кое кино да ходите и с кои момичета да танцувате в неделя следобед. И прочее. В замяна на това ние великодушно ви пазим от големите класове и от Осоговския тигър. А също така ние ви охраняваме от призрака на цар Михаил Шишман, дето броди в мазетата на римляните, за да си пази съкровището. В замяна на това вие ни водите на криминални, ковбойски и шпионски филми, черпите ни солени страгали и ако поискаме, ни пишете домашните по математика. Те това е! Чу ли?

Завършил своята дълга реч, която произнесе с големи затруднения, черният пое дълбоко дъх, позаглади перчем и повтори:

— Чу ли?

— Чух.

— Я повтори!

Рицаря повтори всичко, дума по дума. Черният си глътна езика.

— Ей! — каза той — Ти си бил феминен бе!

— Феномен — поправи го малякът. — Феминен значи на френски „женски“.

— Така де, феномен! — рече добродушно черният. — Аз имам по френски тромбе. Значи, всичко помниш, а?

— Да — отвърна Рицаря кратко. За него наистина не представляваше никаква трудност повторението на няколко глупави изречения. Ненапразно учителите го наричаха „вундеркинд“.

— А сега — подхвана черният, — преди да положиш клетва, ще ти покажа колко съм силен. — Протегна ръка встрани, малякът чевръсто му подаде една керемида. Черният я положи върху лявата си длан и с рязък удар на десницата си я преполови. Сетне небрежно захвърли парчетата през прозореца. — Видя ли? А сега да почнем. Как се казваш?

Рицаря не отговори.

— Ей! — ядоса се другият. — Значи, си инатчия, а?

Мълчание.

— Добре тогава, щом като си такъв фатален, ние ще ти зададем още един въпрос и ако пак мълчиш, ще постъпим така безпощадно с тебе, че после на колене ще ни се молиш, но няма го майстора! В кой клас си?

Пак мълчание.

— Не виждаш ли какъв е слабак, войводо! — обади се дребосъкът със сопрана си. — Сигурно е в трети клас. За половин манш ще му направя туш.

Пленникът заплашително изръмжа. В отговор малякът го щипна по бедрото. Той изпищя.

В съседното легло дебелото момче панически се закри презглава с одеялото.

— Видяхте ли? — засмя се презрително малякът. — А ми се прави на Олег Кошевой.

— Кой е тоя бе? — попита черният строго, сякаш никой нямаше право да говори без негово разрешение.

— От книгата „Млада гвардия“ — поясни веднага дребосъчето. — Умря, ама нищо не издаде на фашистите. Като Малчика.

— Значи, е бил силен като нас!

— Митко Бомбата е по-силен! — намеси се третият данколовец.

— Дан Колов е най-силният от всички! — отсече черният, с което сложи край на дискусията. — А сега да видим колко силен е тоя мухльо.

Слушайки го, Рицаря си мислеше, че позицията му е много слаба и че след два-три противникови удара ще попадне в шах. Той не понасяше и най-малката болка и мисълта, че отново ще го щипят, го довеждаше до ужас. И трескаво затърси хода на белите, който би го довел ако не до победа, то поне до почтено реми. Да вика? Ще му запушат устата с изолирбанд — черният явно не се шегуваше. Да се бори? Вързан е. Пак и как ще се бори с тия страшни гиганти, които трошат керемиди с един удар на ръката и щипят така остро, сякаш мушкат с шило! Очевидно единственият изход е в маневрената игра.

— А вие знаете ли колко прави 428 по 789? — попита той уж между другото и тутакси забеляза зад прозрачните чорапи опулените очи на данколовците.

— Наизуст ли?

— Наизуст.

— А ти знаеш ли?

— 337 692 — изпя равно Рицаря, сякаш казваше „Добро утро, как сте?“

— Мотае! — възкликна дребосъчето със сопрана си и в гласа му имаше не само съмнение, но и нотки на възхищение.

— Провери! — заповяда черният.

Върху масата имаше тетрадки и моливи. Малякът дълго писа, после удивено изрече:

— Вярно бе! Тоя ме убива!

Черният се поизкашля, без да му се кашля, наведе се над Рицаря и като направи гласа си колкото се може по-дебел и внушителен, попита:

— Щом си такъв — фатален математик, я кажи колко прави един милион и половина, умножено по 27, делено на 65 и извадено от сто милиона?

Рицаря разбра, че комбинацията му се развива сполучливо. Още една-две такива маневри, и противникът е мат. Бързо пресметна и вече се готвеше да отговори, когато в стаята прозвуча един дрезгав гласец, наподобяващ патешко квакане.

— Гррънци! — произнесе той, като дълго и гърлено въртя „р“-ъто.

Всички се ослушаха. Черният стрелна с очи дебелото момче, което все още се гушеше под одеялото.

— Я ти не се обаждай, че знаеш ли!…

— Ама ааааз, ннннне… — едва изпелтечи момчето.

Черният пак се обърна към Рицаря:

— Е, хайде, отговаряй де, щом като толкова знаеш!

— Дрръвник! — обади се пак гласецът и този път всички вдигнаха погледи над гардероба.

В конфликта се намесва Лори

Горе до куфарите в голям кафез важно се перчеше папагал. Кръглите му жълти очи, силно извитата бяла човка и плешивината на челото му придаваха вид на банков директор. А изящно прибраните червени криле и дългата синя опашка, които приличаха на фрак, още повече подчертаваха достолепието на неговата стойка. Бе впил неподвижен поглед във войводата, пронизвайки го застрашително със смешните си очи.

— Кккакво е това бе? — запелтечи сега черният.

— Лори — отвърна Рицарят, ужасно ядосан, че играта е нарушена в най-интересния момент. — Мой приятел. Папагал от Конго.

— И знае да говори?

— Не чу ли?

— Той ме убива! — възкликна дребосъчето, извади от джоба си бисквит, вдигна чорапа над устата си, гризна, после се качи на стола и предложи и на папагала, но птицата презрително му обърна гръб и изтърси:

— Орррехи!

— Нямам орехи… — рече дребосъчето, сякаш се извиняваше.

Изцяло шашнат, войводата също стъпи на стола.

— Не пипайте Лори! — извика Рицаря.

Войводата не му обърна внимание и свали кафеза. Данколовците го наобиколиха и заразглеждаха папагала с такъв интерес, сякаш бе пришълец от Марс.

— Хайде да поговорим с него, а? — предложи дребосъкът.

— Добре! — рече черният. — Ама най-напред аз. Хей, Лори, кажи нещо бе?

— Дурррак! — отвърна веднага папагалът.

— Я не обиждай! — изръмжа черният и разтърси кафеза.

— Рррапон! — добави Лори агресивно.

— Глей го мръсника! — ядоса се черният, отвори вратичката на клетката, пъхна ръка вътре и грабна топлото червено-синьо телце.

Тук вече Рицаря не издържа и както беше с вързани ръце, скочи от леглото и се метна върху данколовците.

— Оставете Лори! — закрещя той, но другите го сграбчиха, притиснаха го в леглото, отново запушиха устата му с кърпата, вързаха китките му с шалчето, а глезените с вратовръзката.

Сега пък от равновесие излезе Лори. Той се разкрещя, взе да пръска наляво и надясно разни неприлични думи като: „Ррръбове!… Тирррани!…“, после внезапно клъвна черната лапа, изхлузи се от нея, разпери широките поли на червения си фрак, втурна се нагоре, направи несръчен кръг под тавана и изхвърча през отворения прозорец към обляната в лунни лъчи борова гора.

Рицаря се мяташе в леглото, пъшкаше, риташе — напразно: той бе в тежко предматово положение.

Войводата повдигна чорапа пред устата си и олиза кръвта от клъвнатата ръка.

— Значи, така! — зафъфли той. — Носиш тайно папагали, да ни обиждат и кълват! Ще видим тази фатална работа! Я кажи какви други тайни оръжия носиш?

Рицаря изръмжа нещо неясно.

— Бойци! — заповяда черният. — Направете тараш! И безпощадно!

Речено — сторено. Куфарите бяха свалени и отворени и черният взе да рови в тях, разхвърляйки наоколо ризи, гащи и чорапи.

Докато опря до лекарствата. Бяха наблъскани в една кутия: аспирини, хинини, витамини, белергамини, аналгини, пеницилини, очистителни и какви ли не още, в туби, таблетки, кесийки, шишенца, местни и чуждестранни, известни и неизвестни. Беше ги подредила майка му с изричната заръка да ги взима редовно, даже и да не го боли нищо.

— Хи-хи! — изкикоти се черният. — Нашичкият ни е болничък. И рициново си има даже, та да си ака, когато го боли коремчето. И разпиля лекарствата върху дрехите.

После стигна до книгите. Бяха заели цялата долна част на куфарите — с лъскави корици, върху които личаха изображения на шахматни фигури и портрети на мъже. Войводата вдигна една и засрича: „Александър Алехин.“ Взе друга, прочете: „Мачът на века.“ После трета: „Стратегия и тактика на шахмата.“ И още една: „Двубоят Спаски — Фишер“… И още, и още… Въртеше ги пред очите си и пренебрежително ги захвърляше върху гащите и аспирините. А там ги поемаше дребосъчето и ги прелистваше очевидно с нескрит интерес.

Накрая черният напипа и таблото. Не бе много голямо и макар че бе разчертано с бели и черни квадрати, личеше, че е от скъпо дърво. Отвори го. Вътре фигурките бяха необикновено изящни: едните от сребристобял, другите от златисточерен бронз. Сред тях изпъкваше прекрасната Бяла дама с платинената коронка на главата и плитката на рамото.

Черният отново изхихика:

— Ей, я вижте какви куклички си носи тоя перко! Шахчета-махчета! За да си ги разкарва напред-назад по дъската с два пръста и да не си уморява мускулчетата! Аслъ затова няма душа в него и си носи на помощ папагали, да ни обиждат безпощадно с мръсни думи!

Данколовци му пригласяха и само дребосъчето мълчеше, внимателно разглеждайки бронзовите фигурки в кутията. По едно време то предпазливо вдигна Бялата дама.

— Ух, че красива! — промърмори.

— Какво й е красивото! — захили се черният. — Я виж! — Грабна фигурата от ръцете на малкия и с остро движение прекърши главата й.

Дребосъкът изстена, сякаш прекършваха неговата глава, а Рицаря отново се замята в леглото и ако очи могат да палят, черният щеше да бъде изпепелен.

— Ррразбойници! — дойде отвън пронизителен писък и зад прозореца като черно-син метеор профуча Лори.

Черният метна подире му главата на Бялата дама.

— Гадина!

— Тирранин! — отвърна Лори.

Черният потърси някоя по-оскърбителна дума, не намери и хвърли по посока на гласа останките на Бялата дама.

— Туррруци! — дойде отвън.

Тогава, съвсем побеснял, черният запрати по невидимата птица една по една всички бронзови фигурки.

Прикован към леглото, Рицарят с ужас наблюдаваше как съкровището му се губи сред развалините.

А малякът бе затиснал уста с длан, навярно за да не изстене пак.

Като метна и последната фигурка, черният даде знак с глава, грабна Рицаря за краката, другите — за раменете и въпреки съпротивата му го прехвърлиха през прозореца.

Той престана да се боричка: беше му интересно да разбере къде ще го заведат и какво ще правят по-нататък с него.

Околността му беше непозната. От снощните обяснения на гърбавия учител знаеше само, че сградата, от която излязоха, е мъжкото общежитие и че тия големи камънаци отсреща са разкопките на Улпия Термалия. Какво обаче представлява остъклената постройка сред боровете, нямаше понятие.

Данколовци го поносиха двайсетина крачки и го положиха в средата на кръгла, утъпкана поляна. Черният се наведе над ухото му и почти квичейки от удоволствие, прошепна със смешния си глас:

— А сега от подземията ще изскочи призракът на цар Михаил и ще те завлече във фаталните си мазета, а ние няма да си мръднем малкия пръст, за да те спасим. За да знаеш друг път да не ни правиш номера с мръсни папагали и други такива. Чао!

И пристъпвайки леко с кецовете си, четиримата данколовци изчезнаха зад дърветата.

Запознанство с призрака и с малката Бяла дама

Рицаря лежеше неподвижно, ослушвайки се в тишината на нощта. Над него беше звездното небе с полумесеца, под него мартенската трева, чиято хладина усещаше през тънката пижама. Да, сега ще хване хрема! А може и бронхопневмония! Той потрепера.

Разбира се, знаеше, че не съществуват никакви призраци и вампири, че тия бели грамади оттатък са само останки от римско селище, и все пак… нали по тия места е имало гробища, а в гробищата стават какви ли не неща!…

Положи усилие да се овладее и като заби пета в тревата, запълзя гърбом към общежитието. Но скоро се задъха и с огорчение си помисли, че никога не би могъл да се добере до стаята си. Ония данколовци бяха прави: той бе слабак и половина! Отново му се дорева и този път не се сдържа: от очите му потекоха тънки сълзи.

В този момент луната се скри зад боровете.

И той видя онова.

Отначало бе едно съвсем неопределено млечнобяло сияние, което пълзеше сред белите камъни на разкопките. После се превърна във виолетова светлинна, безшумна и безплътна.

Косата му се изправи на главата.

Впил очи в това нещо, той не смееше да помръдне, макар че предателско треперене го обземаше от главата до петите, а в носа му напираше кихавица. Нима — духът на цар Михаил?… Затаи дъх, захапа език — само да не кихне! Да не кихне!

Кихна.

— Наздррраве! — прозвуча любезният крясък на Лори.

Рицаря трепна, обърна глава и успя да зърне шарените криле на папагала, които с мъка разсичаха тъмата между дърветата. В следния миг луната отново се показа и призракът изчезна.

Лори обаче не престана да вика, въртейки звучно „р“-ъто:

— Валерррри!… Дрррругарю!…

Тогава именно се появи Бялата дама.

Рицаря замига — не, не сънуваше! Тя бе все там отсреща, до стъклената постройка сред гората. Осветена от лунните лъчи, тя стоеше права и тънка като млада ела с царствено вдигната глава и със златна плитка, която щедро падаше през рамото чак до кръста й.

Тя също се взираше в него, сякаш да се увери, че това отпред е човек. После предпазливо се доближи и внезапно се провикна и гласът й прозвуча като флейта:

— Момичета! Елате! Момичета!

От постройката изскочиха още пет тънки фигурки: пет момичета в анцузи и туфли на краката. Те наобиколиха лежащия, няколко секунди стояха неподвижни, сетне бързо свалиха кърпата от устата му и го развързаха.

Той все още трепереше, лицето му бе мокро от сълзите, пижамата разкривена пред хилавите му гърди. Гледаше малката Бяла дама и му се искаше да потъне вдън земя от срам. Никога, никога през живота си не бе изпитвал такова дълбоко унижение, никога, дори когато на турнира в Международния пионерски лагер онова беззъбо хлапе от Одеса му бе направило мат в двайсет и три хода!

Той кихна. Хремата идваше.

— Какво правиш тук? — попита най-после малката Бяла дама и Рицарят отново чу вълшебната флейта.

— Нищо — отвърна той глухо, — разхождам се…

Момичетата се разсмяха.

— Ти си новият, нали? — попита пак тя.

Той кимна и обърса бузи с длан.

— Значи, пак данколовци — каза тя — Те все така правят с новите. Кръщават го. Понякога даже им мацат лицата с вакса. Трябваше да ги набиеш.

Момичетата се изпискаха и Рицаря разбра защо. Той закри гърди с предницата на пижамата, дръпна крачолите на панталоните над тънките си пищялки и се изправи.

— Сега не можах — рече той задавено. — Но ще ги набия! Непременно ще ги набия!

Това прозвуча като клетва.

Момичетата отново прихнаха във весел смях. Очевидно те хич не вярваха, че това слабичко момче с размазани по лицето сълзи ще успее да набие могъщите данколовци.

Впрочем сам той имаше усещането, че някой друг е произнесъл заканителните думи, които слагаха началото на съдбоносни събития в интерната „Термалия“…

— Как се казваш? — попита малката Бяла дама.

— Валери.

— Аз съм Елка — представи се тя, понижи глас и продължи: — Ние сме от шести бе и сме отбор по художествена гимнастика.

Валери слушаше, без да откъсва очи от златната плитка. Елка продължи още по-тихо, почти поверително:

— Само че обещай, че няма да ни издадеш!

— За какво? — прошепна той и настръхна при спомена за светещия призрак на цар Михаил.

— Че си ни срещнал тук. Ние тренираме тайно във физкултурния салон, за да не видят другите нашите съчетания и да изненадаме другарката Каблешкова.

— А, да… — отвърна той неопределено. Можеше ли да им каже, че той никога не се е интересувал от гимнастика и даже от футбол?

— Обещаваш ли? — попита тя.

— Обещавам — каза той и кихна.

— Наздраве! — обадиха се едновременно и шестте.

Поиска му се да ги помоли те също да не разправят за окаяния вид, в който са го открили, но замълча: никога рицар не моли дама!

— Е, хайде, аз да си вървя — каза той. — Лека нощ.

— Лека нощ! — отвърнаха момичетата.

Той се обърна и си тръгна — по пижама, смачкан, бос, тънък, чорлав, с налепени по тила стръкчета трева. Чувствуваше на гърба си насмешливите погледи на момичетата и му идеше да хукне и да се скрие зад дърветата.

Но не хукна. Премина цялото разстояние до стаята си равномерно, хапейки език да не кихне, а като стигна под прозореца, повдигна се на перваза и с огромна мъка се прехвърли вътре. Там вече кихна.

Дебелият спеше. На пода сред гащи, фанелки и аспирини се върдаляха партиите на Алехин, празната шахматна кутия, кафезът на Лори, книгите. Погледна навън в мрака. Там някъде сред развалините лежаха бронзовите фигурки. Трябваше да ги намери! Да намери Бялата дама!

Ала не излезе. Страхуваше се.

От мрака, от гората, от призрака на цар Михаил.

От повторна среща с Елка.

И заплака.

Плачеше за всичко: за родителите си и за шахкръжока в София, за загубените фигурки, за своята самота и за унизителното си кихане пред момичетата…

Хлипайки, прибра вещите си, после почти с автоматично движение измъкна от джоба на сакото си мънинко като цигарена кутия шахче, чиито фигурки се задържат върху таблото с помощта на магнитчета, взе електрическото си фенерче, загаси лампата, легна, облегна се удобно на възглавницата, с още по-механично движение глътна аспиринче, светна с фенерчето, постави кутията върху коленете си, подреди фигурките и заигра срещу черните…

След третия ход престана да хлипа, след петия забрави къде се намира, след седмия вече щурмуваше центъра на черния цяр…

На единайсетия ход, тъкмо когато обмисляше сложна комбинация, усети на рамото си трептящото телце на Лори. Той се усмихна и го погали по меката перушина. А папагалчето, като оцени с един поглед разположението на силите върху таблото, дрезгаво произнесе:

— Офицеррр, напррред!

— Мълчи! — прошепна Валери. — Какво разбираш ти от шах?

И премести офицера напред.

Така играха, докато луната окончателно се скри.

После заспаха.

Бурно утро в интерната „Термалия“

— Добррроутррро!

Валери се събуди и първото нещо, което като светкавица проряза съзнанието му, бе образът на едно момче в смачкана пижама, което киха пред Бялата дама и произнася кобните думи: „Но ще ги набия! Непременно ще ги набия.“

Кацнал върху гардероба, Лори повтаряше папагалски: „Добрррутррро! Добрррутррро!“ Дебелото момче припряно се обличаше.

Валери скочи. И изстена. Боляха го китките на ръцете, гърбът, вратът. На бедрото личеше синината от ощипването. С мъка се наведе, прибра шахчето и угасналото фенерче и ги пъхна под дюшека.

Започваше първото му утро в новия интернат.

— Хайде да се запознаем! — предложи той. — Аз съм Валери.

— Аз Добромир — отвърна дебелото, без да го погледне.

— Защо не ми помогна снощи? Нали си пионер?

Добромир дълго мълча, уж оправяйки леглото си. На края все пак продума:

— Аз съм късоглед. И пея в хора.

— Въпреки това аз ще ги набия! — процеди през зъби Валери и отново се учуди на думите си.

— Недей! Те са шампиони по борба.

— Голямо чудо! — рече наперено Валери.

Прозвуча звънец.

— Това е за физкултурата — обясни Добромир и без да чака втори сигнал, изскочи навън.

Валери заключи Лори в кафеза и също излезе.

В коридора момчетата от съседните стаи притичваха покрай него и от израза на лицата им разбра, че вече знаят за снощното „кръщаване“. Някои го поздравяваха с потупвания по рамото, други се подхилваха, трети си даваха вид, че не го забелязват.

При изхода го спря едно високо, слабо момче с продълговато лице, дълги ръце, дълги крака и спокойни, сиви очи. Той мълчаливо огледа Валери, сякаш проучваше има ли смисъл да се занимава с него или не. Най-после се реши и заговори:

— Чух, че си донесъл много книги.

— Донесох — отвърна Валери, озадачен от внезапния въпрос. — Кой си ти?

— Аз съм Спас Дългия от шести бе. Има и един Спас Късия, от шести ве. А исторически романи донесе ли?

— Не. Само шахматни.

— Е, нищо… — Спас Дългия се поогледа наоколо и тихо добави: — Аз пиша исторически роман, истински, с герои от средните векове!

И тъй като Валери не се учуди, той продължи:

— В него се разказва за последните дни на цар Михаил Шишман, как се сражавал със сръбския крал Стефан Дечански, как скрил съкровището си в подземията на Улпия Термалия, как го убили и как се превърнал в призрак…

Валери си спомни снощните виолетови светлинни.

— Ама вярно ли е, че тук има призраци? — попита той.

— Има, разбира се! Това съм го чел в едни спомени на монаха.

Отвън долетя пронизителна свирка.

— Доктор Майспо! — съобщи Спас Дългия. — Да вървим! Романа ще ти го разкажа друг път… — И вече на двора погледна към прииждащите отвсякъде ученици и с вдъхваща спокойствие сигурност завърши: — А ти не обръщай внимание на данколовците. В главите си те вместо мозък имат сталактити и сталагмити.

Валери трудно позна местността, толкова на слънце всичко изглеждаше различно от снощната обляна в лунни лъчи картина. Но видя отпред остъклената сграда, вдясно разкопките и веднага се ориентира. Всъщност всичко бе просто като шахматна позиция до третия ход.

Целият комплекс „Термалия“ бе кацнал на върха на хълма. Долу лежеше градчето и от класните стаи можеха да се видят гарата, площадът, стадионът, новият ГУМ и бялата лента на реката. Нагоре пък се извисяваха първите гърбици на планината. Комплексът се състоеше от четири постройки: училището, двете общежития и физкултурния салон. Наоколо бяха развалините на Улпия Термалия, които се простираха почти до полето. За двор служеше тревистата поляна между общежитието и разкопките, същата, в която Валери се бе опитал да пълзи и която щеше да стане свидетел на много, вълнуващи събития от неговия живот…

Той обаче още не знаеше това, макар че когато изтича към поляната, в главата му вече гореше онази мисъл, която щеше да даде тласък на тия събития: да открие Черния войвода, да му отмъсти!

Докато търсеше място в строя, той поразгледа новите си съученици. Както навсякъде, и тук имаше хлапенца, които идеха от четвъртите класове, имаше и почти юноши и девойки, които скоро щяха да преминат в гимназията. И както навсякъде, малките гледаха със страхопочитание на големите, а големите им отвръщаха със снизхождение.

Валери последва Спас Дългия. В същия миг до него се лепна едно момче, което се отличаваше от всички останали с особената си външност. То имаше съвсем бяла коса и бели вежди, тъмночервено лице, големи уши и приличаше на фотографски негатив. То се усмихна с добродушна усмивка и подаде ръка:

— Здрасти! — рече то. — Вярно ли е, че си шахматист?

— Вярно — отвърна Валери. — Кандидат-майстор…

— Гениално!

— Да. И един ден ще стана гросмайстор!

Бялото момче едва не се пръсна от възторг:

— Еха! Знаеш ли какво? Аз за първи път виждам жив кандидат-майстор. — Бялата му усмивка засия. — Добре, че дойде, защото тук почти няма с кого да играеш шах. Само с Гърбатко. Той е гениален, но е много зает. Всички останали са пощурели по борба, а момичетата само за Мария Гигова сънуват. Искаш ли да станем приятели?

— Щом като настояваш — рече Валери.

— Значи, сме приятели! — Момчето отново подаде ръка. — Аз се казвам Мишо, ама ми викат Белия облак. Защото имам бяла коса…

Аз се казвам Валери и си имам папагал.

— Свръхгениално! Искаш ли да седим на един чин? Ще говоря с Гърбатко, той ми е приятел.

В този момент Валери зърна Елка. Тя тичаше към плаца заедно с група момичета, развявайки златната си плитка под утринното слънце. Погледът й се плъзна върху лицето му и го отмина с безразличие. Изтръпнал, той я проследи с очи.

— А аз не обръщам никакво внимание на момичетата — рече с небрежен тон Белия облак. — Знаеш ли какво казва Ницше за жените? Че са непълноценни същества. Затова са и кьопави в шаха, математиката и киното. На тях им дай топки и кукли. Но ако искаш, мога да те запозная с Елка, тя ми е приятел…

— Не, не! — уплашено отвърна Валери, още повече че не знаеше кой е Ницше. — Няма нужда!… — И продължи да търси данколовците сред десния фланг на строя, където се нареждаха най-високите.

И веднага откри черния: огромен, широкоплещест, с бедра като римски колони, малка глава и стърчащ на върха й черен перчем. Имаше кръгли очички и високо вдигнати дъгообразни вежди, които му придаваха постоянен израз на учудено глупаче. Позна го по копчетата на ризата, подредени като неграмотни пешки. Той се разправяше, като подскачаше на място и се боксираше с невидим противник. Около него същото правеха още няколко момчета. Всички те от време на време се обръщаха към Валери, шушнеха си нещо и си умираха от смях. Дребосъчето го нямаше между тях.

— А този, дето гледа насам — подхвана усърдно своите информации Белия облак, — е Тото Тотото. Искаш ли да те запозная с него? Той ми е приятел.

— Откъде е?

— От София. Там е бил футболист, но са го изгонили от отбора за недисциплинираност. Това съм го чел даже — в една книга, казва се „Гол от засада“. Доктор Майспо казва, че Тото е гордост на училището и че един ден ще прослави и България.

— Кой е доктор Майспо?

— Майспо ли? — Белия облак се засмя с добрите си очи. — Нашият физкултурник. Майспо значи съкратено „майстор на спорта“, все така ни вика. Борец е, а сега и доктор. Той също ми е приятел… А, ето го!

Пред строя се появи един русокос, строен мъж в червен анцуг. Беше красив и само посмачканият нос нарушаваше хармонията на неговата великолепна фигура. Той огледа немирното множество, плесна с ръце и се провикна с дълбок баритон:

— Хайде, майстори на спорта, малко тишина! И моля, заемете местата си в строя. Днес започваме с утринен крос…

След минута всички вече тичаха из гората в индианска нишка, като прескачаха повалени трупи и заобикаляха каменните блокове на римските разкопки и зарешетените входове на подземните галерии.

Отначало Валери бягаше трудно: все още го боляха краката от снощните преживявания, но скоро се посъвзе. Кристалният планински въздух, ослепителното пролетно слънце, шумящите борове, веселите подвиквания на момчетата вливаха у него бодрост и енергия. Той позабрави слабите си крака, хремата, болките, почувствува се по-як и по-гъвкав. И съвсем неочаквано мисълта, която не преставаше да изгаря мозъка му, пламна в неудържимо желание: той трябва да си отмъсти още сега, веднага!

Кой знае, може би причината за този внезапен порив да бе предизвикателно развяващият се черен перчем на Тото там отпред, начело на колоната… Или малката Бяла дама, която се мяркаше сред боровете и звънливо се смееше… Тъй или иначе, без много да се колебае, той се реши. Пое дълбоко дъх и ускори крачки, като изпревари две момчета пред себе си.

— Ей, къде си се разбързал! — чу той зад себе си Белия облак. — До финала е далече!

Той продължи, без да отговори, и с лекота, каквато отдавна не бе усещал, задмина още няколко момчета. Сега вече ясно виждаше широките плещи на черния, двата му мускулести лакътя, които като локомотивни бутала го тикаха напред. Още няколко метра, и ще го настигне. И ще се метне на гърба му, ще го повали и ще му върне тъпкано за снощи! И хем пред очите на всички! И на Елка!

Усилията му да мине напред не останаха незабелязани от колоната и бягащите му подвикваха: „Давай, новият! Още малко! Вече си четвърти, трети…“

Виковете стигнаха до Тото, той обърна глава. За един кратък миг смутено присви глуповатите си вежди, после презрително се усмихна и засили темпото. Но Валери не изостана и дори успя да заеме втора позиция. Тото дръпна още по-напред и се откъсна. Валери почувствува липса на въздух, сърцето му заби като опънат до пръсване барабан. Въпреки това не отстъпи. Черният перчем действуваше върху него като черния цар върху Бялата дама… Вече бе на три метра от широките плещи… На два… На един… Сега!

Отпред се мярна дълбока яма. Валери събра последните трохи енергия, които още се криеха в изнуреното му тяло, и се хвърли върху плещите. И тъкмо да ги сграбчи, те светкавично се изместиха встрани. Той се пльосна в ямата.

Тутакси се изправи. До него, огромен, се хилеше Тото.

— Значи, така, а? — заговори той със зигзагообразния си глас. — Фукаш се, че ще ме напердашиш безпощадно! Мухльо! — захлупи лицето му с ръка и го бутна.

Валери пак падна в ямата, но бързо скочи, загледан с ненавист в малките очи. Някак си отдалеч чу собствения си вопъл; пред взора му се спусна червена завеса, той се вкопчи в тялото на бореца… Тото се залюля.

Започна неравна борба.

Около двамата се насъбра народ и Валери, въпреки заслепението, в което бе изпаднал, успя да зърне уплашеното лице на Белия облак, очилата на Добромир, студените очи на Спас Дългия, златната плитка на Елка…

Внезапно Тото направи остро движение и Валери попадна сякаш между два воденични камъка. Не можеше да мръдне, не можеше да диша, пред очите му тъмнееше. Още едно притискане, и — край!

И тъкмо когато камъните окончателно го смазваха, те се отпуснаха. Той задиша, погледна: доктор Майспо бе сграбчил десницата на Тото и я навиваше.

— Не така, майсторе, не така! — говореше физкултурникът кротко. — Той е друга категория. — Помогна на Валери да излезе от ямата и едва тогава освободи ръката на Тото. — Ти си значи, новият, а?

Валери, задъхан, кимна. Доктор Майспо го изгледа от глава до пети и поопипа мускулчетата на ръцете му.

— Колко тежиш?

— 45 кила.

— Чуваш ли, майсторе? — обърна се той към Тото. — 45 кила! А ти?

— 64 — отвърна намръщено Тото. — Но той пръв ме нападна!

— Така ли?

Валери не отговори. Впрочем той нямаше никакво намерение да разкрива причините на сблъскването.

— Я гледай какъв агресор се извъдил! — рече доктор Майспо. — Още не дошел, и вече налита на бой! Така ли ви учат в София? Как се казваш? Валери. Е, добре, Валери, набий си в главата един свещен принцип: бори се само с равностойни противници! Нападнеш ли по-слаб, значи, си подлец! Нападнеш ли по-силен, значи, си глупак! Но най-добре не нападай никого… Ти, хм, нямаш лошо телосложение, само че си малко кекав…

Валери погледна стърчащия над ямата Тото и мрачно произнесе:

— Аз ще го набия и така!

Сред множеството настъпи раздвижване, кръгът се отвори, появи се гърбавият учител, задъхан, потен.

— Какво става тук? — попита той.

— Лека схватка между двама майстори на спорта — отвърна доктор Майспо. — Новият нападна Тото, а Тото в състояние на законна самоотбрана едва не го строши…

Гърбавият дълго мълча и Валери можа да види отблизо лицето му: огромно изпъкнало чело, къс, ястребов нос и необикновено проницателни очи, които сякаш виждаха и през хората. Стоеше наведен, като че гърбицата му тежеше повече от поносимото.

— Защо нападна Тото? — попита той.

Валери отклони очи: не издържаше той този всевиждащ поглед. И не отговори.

— Някой друг да знае?

Мълчание. Погледът на гърбавия се спря върху дебелото:

— Ти, Добро? Нали сте в една стая?

— Нищо не видях… — отвърна Добромир, като свали очила. — Аз съм късоглед.

Валери със свито сърце очакваше отговора на Елка, но тя също не каза нищо: все пак бе обещала!

— Благодаря ви — каза тогава гърбавият. — Можете да продължите. А ти, Валери, остани!

Запознанство с древността и първи сблъсък с Пепи

Двамата потънаха в прозрачната зеленина на боровете. Гърбавият крачеше мълчаливо. Валери вървеше до него и си мислеше, че сега най-добре би било да се прибере в стаята, да вземе един аспирин и разиграе една Сицилианска защита.

Навлязоха сред разкопките. Това бе един сложен лабиринт от траншеи, дълбоки и обширни ями, тесни проходи, криволичещи ровове, гладки ескарпи и просто дупки в земята. И навсякъде сред тях или над тях бяха находките. Имаше тежки гранитни блокове, основи на тухлени стени, грамадни мраморни саркофази, надгробни камъни с непонятни надписи…

— През лятото отново ще дойдат археолозите — продума замислено Гърбатко, — и ще продължат разкопките. Цял римски град са открили под тоя хълм, чак до полето. А какво още се спотайва отдолу, един господ знае.

— А вярно ли е — попита Валери, — че тук броди призракът на цар Михаил?

Гърбавият го стрелна с тъжните си, умни очи:

— Кога пък са успели да ти пуснат мухата!

— Но аз сам видях… Снощи, когато… — Валери млъкна, осъзнал, че отива твърде далече.

Гърбатко се усмихна с разбиране:

— … Когато те изнесоха навън, нали? Разни лилави светлинни, въздишки и прочее?…

Валери не отговори. Гърбавият продължи:

— Аз нито съм ги виждал, нито чувал, но ако наистина съществуват, уверявам те, в тях едва ли има нещо свръхестествено. Ще се гмурнат археолозите в земята, ще почовъркат и ще открият най-естествените причини на шумовете и светлинните… Не, тук не броди призракът на цар Михаил, макар че е бил убит някъде насам преди шестстотин и петдесет години… Няма го и неговото съкровище… — Той се поусмихна: — Пък, кой знае… може да е наистина долу… Ти бил ли си друг път в нашия град?

— Не — отвърна Валери. — Но татко ми е бил. Той е строил фабриката за кондензатори.

— Какъв е той?

— Монтажник. Замина за Куба, там ще строи завод за лед. И мама е с него. Аз също исках да отида с тях, но там е нездравословно за мен, а аз, знаете ли, съм много болен, всяка година боледувам по една болест. По-лани изкарах скарлатина, после бронхопневмония, лани ми оперираха сливиците, защото имам ларинго-фарингит, а тая зима все ме болеше синузитът и кихам… Трябва много да се пазя!

Обикновено Валери не обичаше да интимничи с чужди хора, но кой знае защо този гърбав учител му вдъхваше симпатия.

— И защо нападна Тото? — попита внезапно гърбавият.

— Той откъсна главата на моята дама — изсумтя Валери.

— Главата на твоята дама?

— Да, на бялата. И я хвърли в гората. А, също и конете, и пешките… И за малко не удуши Лори…

— А, да, спомням си, червения папагал! — Гърбавият едва скри усмивката си. — Ти шахматист ли си?

— Кандидат-майстор.

— Не е лошо! Трябва да поиграем някой ден. Участвуваш ли в състезания?

— Много пъти, когато живеех в София. Готвех се даже за спартакиадата. Но тук…

— Да, тук нямаме шахматен отбор — каза гърбавият и попита: — Е, успя ли?

— Какво?

— Успя ли посредством боя с Тото да си върнеш фигурите?

— Не — промърмори Валери. — Но като го набия здравата…

Гърбатко приседна върху един от мраморните блокове.

— Валери — продума той, — знаеш ли върху какво седя?

— Не.

— Мраморен ковчег, в който са погребвали патрициите. В този е лежал някой известен военачалник, наречен Касиус, и ние си го наричаме саркофагът на Касиус Клей. А сега, на̀, виж какво има в него: шишарки, изпражнения, боклуци… „Сик транзит глория мунди.“ На латински това означава: „Така преминава славата мирска.“ Изобщо нашият град е пример за преходността на човешката суета…

Гърбавият млъкна, замислен, после тихо продължи:

— Най-напред в дълбока древност тук живели траки. Но дошли елини, клали, рушили и овладели града. След тях нахлули македонци, те клали, рушили и овладели града. После римляни… те клали, рушили и овладели града… По-после тук заживели славяни, сетне се появили българите и го присъединили, към своята държава. Но дошли сърби и овладели града… Тогава именно и загинал цар Михаил Шишман. После връхлетели турците… Докато на края дойде освобождението и оттогава ние сме пак тук, надявам се, завинаги…

Валери внимателно слушаше, без да разбере накъде бие учителят.

— … Кой ли не е минавал по тия места с огън и меч! Александър Македонски, византийският император Василий, сръбският крал Стефан Дечански, френски кръстоносци, арабски халифи, турски султани, немски есесовци, та и български въстанали войници през Първата световна война. — Гърбавият с широк жест на малката си ръка показа развалините: — И ето какво е останало от тия хилядолетни насилия: камъни и пепел.

— Значи, да не бия вече Тото, така ли? — попита Валери.

— Смяташ ли, че това ще ти върне главата на Бялата дама?

В този момент пред тях изникна едно момченце. Бе толкова красиво, че ако нямаше такива яки гърди и силни рамене, би могло да мине за ангелче от старите италиански картини: прекрасна глава с кестеняви къдрици, небесносини очи, нежни като синчец, пухкави, румени бузи. То държеше една ученическа фуражка, пълна с някакви предмети, и смутено пристъпваше от крак на крак.

— Добър ден.

То произнесе думите тихичко, но Валери веднага позна в гласа звънливия сопран на дребосъчето от четата на данколовците, онова, което се перчеше, че е велик борец, и което така жестоко го бе ощипало за бедрото. Той настръхна.

А лицето на гърбавия светна — сякаш виждаше сина си. Прегърна го мило през рамо, отвърна:

— Добър ден, Пепи — погледна към Валери, попита: — Вие познавате ли се?

Малкият попремига с дългите си като метли мигли и кимна. Валери само присви злобно зелените си очи.

— Какво има, Пепи? — попита пак учителят.

Пепи се измъкна от прегръдката му, приближи се до Валери и му подаде шапката.

— На̀!

Бяха бронзовите фигурки. Валери възбудено бръкна във фуражката, намери обезглавената Бяла дама.

— А главата? Главата къде е? — извика дрезгаво той и посегна с юмрук към малкия, но този ловко се отдръпна назад и избягна удара.

— Няма я — иззвънтя със сопрана си Пепи. — Търсих я навсякъде. Сигурно се е търкулнала в Галерията на призраците. А там…

Там, разбира се, никой не влиза…

Гърбавият изведнъж се затресе в беззвучен смях.

— Ох! — застена той. — Отиде ми на вятъра лекцията за безсмислеността на насилието. Ох!… Пепи, ти разруши устоите на моите възгледи за мира и войната!

Малячето само мигаше и нищо не разбираше. И за да не издаде незнанието си, издебна едно утихване на смеха и се обърна към Валери:

— Слушай, хайде ме научи да играя на шах! Аз пък ще те науча да се бориш и ако искаш, даже да фотографираш.

Тия думи пресякоха смеха на гърбавия.

— Затова ли събра фигурките? — бързо попита той.

— Ами, да! — кимна Пепи. — И защото са много красиви…

Учителят отново го обгърна с ръка и с лукава сърдечност произнесе:

— Значи, борецо, не защото си се уплашил, че ще те напердаши!

Малякът се наду като петле пред бой.

— Кой, мене ли ще напердаши тоя? Убивате ме!

Валери пак замахна с юмрук, Пепи пак светкавично се наведе и ударът пак отиде напразно.

— Стоп-стоп! — развика се гърбавият и спусна ръце между двамата. Тъкмо потвърдихте мирната ми теория, и вече искате да я опровергаете. По-добре да изиграем една партия, а? Хем ще покажем на Пепи някои ходове… Само че дъска нямаме…

— Аз имам! — прописка Пепи.

Три блицпартии и един истински бой

Пепи забърка в джобовете си и затърси дъската. Най-напред измъкна от тях парче цветен молив, после касета за фотоапарат, после три значки с образа на Ленин, после девет стотинки, после изстискана туба от лепило, после шепа кристаловидни камъчета, после малко радиосъпротивление, после два билета за кино, после остатъци от бисквити, после една химикалка, после едно ножче във форма на рибка, после едно увеличително стъкло, после мънинко като кибритена кутийка българо-руско речниче, после… после… Боже мой, какво ли нямаше в тия бездънни момчешки джобове!… Но на края откри „дъската“ й я извади.

Беше един доста посмачкан лист с изрисувани върху него 64 черни и бели квадрата. Той го разгърна и го положи върху саркофага.

Появяването на това парче хартия бе достатъчно да преобрази Валери. Той сякаш внезапно онемя и оглуша. Веждите под високото му чело се свиха в остър клин, придавайки му израз на крайно съсредоточение. Лявата ръка се превърна в юмрук, дясната длан се овлажни. Той нареди бронзовите фигурки върху импровизираното табло, като остави за себе си белите.

— Блиц! — прошепна той. — За всеки ход седем секунди.

Гърбавият кимна, свали часовника от китката си и го постави до таблото.

Тогава Рицаря на Бялата дама протегна грабливо десница, спусна я върху четвъртата пешка и я прати напред. Гърбавият спокойно й противопостави черния кон.

Партията започна.

И завърши на двайсет и седмия ход.

С мат на черните.

Това бе една класическа Староиндийска защита, разиграна от Валери в най-строг академичен стил. Той не даде възможност на гърбавия за никакви що-годе активни действия, никакво отстъпление. Играеше много бързо, едва изчаквайки противниковия ход, като че предварително му бяха известни всички негови комбинации. Матът бе неизбежен и гърбавият, позашеметен от стремителния край, трябваше да се преклони.

Докато трая партията, Валери не отклони нито веднъж глава от полесражението въпреки околните шумове: над него Пепи непрекъснато възклицаваше, отсреща оглушително пищеше свирката на доктор Майспо, Елка скачаше на въже, броейки кресливо до двеста…

Валери вдигна очи едва когато черният цар се търкулна и гърбавият видя в тях такава концентрация на волята и ума, че потръпна.

— Още една партия? — предложи учителят.

Без да продума, Валери започна да реди фигурите.

Не, той не бе вече онова слабичко момче, което така мизерно се гърчеше одеве в лапите на черния. Това бе друго същество — силно, самоуверено и дръзко.

Сега играеше с черните.

За разлика от първата партия тази протече съвсем необикновено. Веднага след дебюта гърбавият с изумление установи, че Валери прави всевъзможни чудновати маневри само и само да избегне пряка атака срещу обезглавената Бяла дама. Нещо повече — в резултат на тази предпазливост той загуби ценна фигура и изпадна в критично положение. Със следващите пет хода обаче Валери изплете такава главозамайваща комбинация, че се измъкна невредим от обкръжението, а като пожертвува офицер и топ, втурна се с кинжален удар срещу царя. Такава щура неразбория върху таблото Гърбатко срещаше за първи път.

И:

— Шах!

И още:

— Шах!… Шах!… Шах!…

Валери изричаше кратката дума като съскане на меч, а болият цар отстъпваше, докато неизбежното стана и на трийсет и деветия ход, притиснат в ъгъла, капитулира.

— Мат! — каза Валери.

— Туш! — възкликна Пепи и потри радостно ръце. — Уби ме!

Валери вдигна очи. Те горяха. Левият юмрук бе побелял от напрежение. Но Бялата дама стоеше върху таблото до поваления бял цар…

— Поздравления! — продума Гърбатко. — Не ми е съвсем ясно как, но ме направи на пух и прах. Някой ден ще трябва да анализираме тази партия. Пък и да ми обясниш защо не удари царицата ми.

— Хайде, покажи и на мене! — примоли се Пепи.

— Махай се! — отвърна грубо Валери.

Над тях прозвуча пищялка и веднага след това гласът на доктор Майспо:

— Значи — нокаут, а, учителю?

Тримата вдигнаха глави. Около тях се бе струпала група ученици. Тук бе Елка, тук бе и Тото, впил подозрителни очи във Валери.

— Два пъти даже — отговори гърбавият, като се почеса по тила. — Още не мога да дойда на себе си.

— А уж си велик шахматист! — засмя се физкултурникът. — Да опитам и аз! Може ли, Валери? Но да знаеш, аз не съм никакъв гросмайстор.

— Седем секунди за ход! — каза в отговор Валери и гърбавият отстъпи мястото си на доктор Майспо. Започна третата партия.

Рицаря бе отново с Бялата дама и мигновено се почувствува като риба във вода. Вдигна грабливо десница, даде знак на своята армада и се втурна в такъв неудържим щурм, че отбранителните бариери пред черния цар заскърцаха още на единайсетия ход. Доктор Майспо бе пред катастрофа.

И изведнъж стана нещо неочаквано и странно. След четиринайсетия ход Валери почувствува на челото си нечий упорит поглед. Вдигна глава. И срещна очите на Елка — кадифени и меки, малко учудени, без капка насмешка в тях. Тя бе в бялото си трико, много тънка, много изящна и със златната плитка през рамо. От нея идеше свеж дъх на млада брезова гора. Валери с мъка отдели поглед от нея и отново се наведе над таблото.

Но там вече не видя нищо. Нямаше я дори Бялата дама…

— Играеш ли? — чу той гласа на доктор Майспо. — Седем секунди…

Без да мисли, Валери механично премести някаква пешка. Доктор Майспо веднага отговори с коня и я взе. Наоколо зашумяха. Валери протегна ръка. На две крачки само беше Елка. Той преглътна и направи ход с офицера. Доктор Майспо го прегази с топа. Валери се опита да се изтръгне от магията на тези кафяви очи, да съсредоточи вниманието си върху бойното поле, но колкото повече се стараеше, толкова повече се отдалечаваше от него.

— Ще ти взема царицата! — чу той.

Трепна, за миг видя действителността: Бялата дама беше под обстрела на вражески топ и офицер. Повече по силата на рефлекса той я премести някъде напред.

— Тук не може — каза доктор Майспо. — Тук също…

Валери пак вдигна глава и пак срещна кадифените очи — този път присмехулни или тъй му се сториха. През гръбнака му мина тръпка, остра до болка. С рязък замах на десницата си помете фигурите от таблото върху тревата.

— Еха, предаде се! — възкликна Пепи и вдигна високо десницата на доктор Майспо. — Един на нула!

Този жест подействува върху Валери като запален кибрит във варел бензин. Червената завеса се спусна пред очите му. Той пламна, нададе вопъл, хвърли се върху Пепи и го заудря по лицето, врата, гърдите.

— Стойте! — извика гърбавият и се опита да ги разтърве, но нечий силен замах го отпрати назад и той се блъсна с гърбицата си о камъка. Усети болка, дъхът му се пресече.

Посегна да се намеси и доктор Майспо, но Валери вече лежеше на земята. Приседнал на гърдите му, Пепи здраво притискаше слабите му рамене върху тревата.

— Туш! — каза делово малякът и скочи на крака. После с удивителна лекота помогна на поваления да се изправи и любезно поизтърси праха от гащетата му.

Всички мълчаха. Гърбавият тежко дишаше. Пепи бе скръстил победоносно ръце. Лицето на Валери бе бяло като вар. Той погледна Тото, погледна кадифените очи, наведе се, събра фигурите от земята, напъха ги под фанелката си, после вдигна поглед към насъбралите се и с разкъсван от хълцания глас, закрещя:

— Мразя ви! Мразя ви!… Всички ви мразя! — И побегна към общежитието, слаб, с издут от фигурите под фанелката корем и посиняло от ощипването бедро.

Изправени около саркофага, другите мълчаха. Само доктор Майспо тихо произнесе:

— Странно момче!

Драматичен диалог между Валери и Лори

„Странното“ момче се прибра в стаята си, посрещнат от бойния вик на Лори:

— Валерррри, здрррасти!

— Здрасти, Лори! — Валери посмръкна, извади фигурите и ги прибра в кутията. — Гладен ли си? Ей сега, потрай…

Влезе Добромир. Бляскайки с очилата си, той избягваше да поглежда към Валери. Само каза:

— Приготви се за закуска. Трапезарията е вляво.

— Не ми се закусва! — отвърна троснато Валери. — Яж ти! Яжте всички! Изяжте всичко! Аз няма да ям! Аз ще умра от глад!

Добромир равнодушно повдигна рамене:

— Искаш ли да ти кажа нещо? Преди малко Тото ти се закани смъртно, каза, че снощното не било нищо и че довечера пак ще дойде и ще те направи на кайма!

— А ти му кажи да дойде! — изкрещя фалцетно Валери.

— Аз пея в хора и съм неутрален!

— Неутррррален-ле-ле-ле! — повтори, квакайки Лори.

— Само че — подхвана Добромир — аз нямам намерение да страдам заради вас и да ме стряскате вечер, когато съм заспал, и затова най-добре е да си вървиш от тази стая… — Помълча и добави: — И даже от нашето училище!

Тия думи обляха Валери като студен душ. Треперенето му внезапно престана.

— И това ли ти каза Тото? — попита той.

— Аз ти го предавам, пък ти, както искаш!

— Добррромир ррррапон! — извика Лори.

Дебелият изгледа враждебно папагала, махна с ръка, сякаш казваше: „С вас човек не може да се разбере“ — и излезе.

Валери въздъхна уморено и се зае да оправи Лори. Поизчисти кафеза, напълни чашката с вода, сипа му храна.

— Мерррси! — рече папагалът и започна да закусва, разтърсвайки от удоволствие синята опашка на фрака си.

Седнал до него, Валери тихичко му заговори:

— Чу ли, Лори? Искат да ни изгонят оттук.

— Грррънци!

— Грънци, ами! А ако довечера отново ни нападнат и ни счупят и другите фигури?

— Безобррразие!

— Най-добре да си вървим, а?

— Напррред!

— И къде ще отидем?

— В цирррка!

— Лори, стига си дрънкал глупости, че както ми е накипяло, ще те напляскам!

— Тиррранин! — развика се панически Лори и запърпа из кафеза. — Диррректор!

Лек шум накара Валери да се обърне към прозореца. Там, повдигайки се над перваза, надничаха няколко хлапета. Те до такава степен бяха погълнати от драматичния диалог между новия и папагала, че побягнаха чак когато Лори свирепо изрева насреща им:

— Ррррогачи! Брррррррррррр!

Едно предложение на Гърбатко, което завършва лошо

Класната стая на VI б блестеше от слънце. През отворените прозорци долитаха шумовете на градеца. Ръмжеше пълзящият към върха автобус; колбите във витрината мелодично звънтяха. Бе топло. Бе приятно.

Учениците нетърпеливо чакаха. Звънецът бе бил преди десет минути, а класният още го нямаше. Насядали по чиновете, те коментираха последните събития: схватката на новия с Тото и Пепи, предизвикателното му държане с Гърбатко, обидите, които хвърли срещу всички, и не на последно място издебнатия от малките диалог между Валери и папагала му, който разкриваше намерението им да се махнат.

Спорът бе започнал в трапезарията и се въртеше главно около два въпроса: ще върнат ли новия в София и ако не, в коя паралелка ще го пратят.

Трясъкът, с който Валери се бе вмъкнал в спокойния свят на интерната, бе объркал куп привични представи. До днес сутринта всички ученици приемаха като аксиома: най-силният измежду момчетата е Тото Тотото — той е гордостта на училището; най-умният измежду учителите е Гърбатко — той съчинява книги по история. Всички се подчиняваха на Тото, макар че бе слаб ученик. Всички обичаха Гърбатко, макар че безжалостно пишеше двойки. А ето дойде един хилав малчуган и вдигна ръка срещу единия и срещу другия. Това бе нечувано. Оформи се мнение, че ако не бъде върнат в София, Валери ще получи жестоко наказание и в никакъв случай няма да бъде приет в VI б, където абсолютен господар бе Тото, а Гърбатко — класен наставник.

Само четирима се надяваха на противното. Първият бе Спас Дългия, просто защото не обичаше борците.

Вторият бе Белия облак, който дори се беше примолил на класния да настани Валери на неговия чин.

Третият бе Пепи. Въпреки двете схватки, които го противопоставиха на новия, той не чувствуваше неприязън към него. Обратно — дълбоко в сърцето си таеше нещо като вина заради грубото нощно „кръщаване“ и придружаващото го ощипване. И му завиждаше за чудесните бронзови фигури. И немееше пред победите му над Гърбатко, защото за Пепи Гърбатко беше не обикновен учител по история и класен наставник на VI б, а пределът на човешките възможности.

Четвъртият бе, както навярно се сещате, Елка. Валери, това слабичко момче, възбуждаше нейното любопитство. Тя бе видяла неговия несръчен скок върху плещите на Тото, грозната сцена край саркофага на Касиус Клей и усещаше, че той е направил всичко това и заради нея. И сега, гризейки нокти от нетърпение, тя се ослушваше в стъпките, които долитаха от коридора.

— Идат! — извика дежурният. — Клас, стани!

Влезе Гърбатко, следван от Валери. Новият носеше пионерската си връзка, бе добре сресан и сега всички можаха да разгледат неговото мършаво асиметрично лице, високото чело, което заемаше цялата му горна половина и раздалечените, зелени, почти котешки очи. Не, не бе красив, но у него имаше нещо, което като магнит привличаше хората.

Гърбатко поизправи тяло и обгърна с поглед целия клас.

— Термалийци — започна той, — представям ви Валери, новия ученик от шести бе. Той идва при нас почти в средата на годината и навярно ще му бъде трудно. Той е съвсем сам, родителите му са в чужбина и аз искам да ви помоля да му помогнете да усвои пропуснатото и бързо да се приспособи към нашия колектив… Да, и още нещо. Снощи и днес сутринта с Валери се случиха някои… нередности. Предлагам да ги забравим. Съгласни ли сте?

— Съгласни сме! Съгласни сме! — дойде отвсякъде. Не отговори само един: Тото. Той се подхилваше.

— Отлично! Къде да настаним Валери?

— При мен! — провикна се Белия облак.

Гърбавият колебливо присви устни.

— Не, при тебе не… Тото, какво ще кажеш, ако седне до тебе?

Тото така подскочи, че си перна коленете по чина.

— При мене ли?

— Имаш ли нещо против? Валери е физически неукрепнал… Ще му помагаш, ако е нужно, ще го покровителствуваш от хулиганите…

Взрив от смях огласи стаята. Устните на Тото се разтегнаха в широка усмивка.

— Великодушно приемам! — рече той, наплюнчи пръст и заглади перчема си. Около него отново се разкикотиха. — Всички знаеха какво означава за Тото това „покровителство“ и колко струва то на покровителствувания.

— Така си и знаех — продължи невъзмутимо Гърбатко. — Хайде, Валери, седни до Тото!

Валери не мръдна, впил зеления си поглед в лицето на бореца.

— Не искам!

В стаята настъпи напрегната тишина. Та тоя слабак продължаваше да нахалничи!

— Защо? — попита учителят. — Не харесваш ли Тото?

— Не! — произнесе отчетливо Валери. — И ще го набия!

Нов взрив от смях. Наистина смешно бе предизвикателното поведение на това момче, което се заканваше на училищния шампион, след като само преди час едва не бе смазано от него.

— Аз пък ще те направя безпощадно на кюфте! — обади се Тото и пак всички се разсмяха, а някои и изръкопляскаха.

Гърбавият разпери безпомощно ръце:

— Искате да воювате? Моля, воювайте, бийте се, пребийте се, нямам нищо против, ще гледаме сеир отстрани и ще ръкопляскаме и даже входни билети ще си купим за това!

— Като на рицарските турнири! — извика Пепи и сините му ангелски очи възторжено засияха.

— Точно така, Пепи, двубой по рицарски и пред публика!

— Тото ще го изхруска с копчетата! — рече разочаровано Тони-48, наречен тъй, защото тежеше точно 48 кила. — Няма смисъл.

— Не бързайте! — отвърна Гърбатко. — Аз мисля така: Валери иска да напердаши Тото. Нека го пердаши. Но на тепиха.

— Хи-хи-хи! — произнесе разчленено Тото, без да се засмее.

Гърбатко не му обърна внимание и продължи:

— … Тото пък иска да направи Валери на кюфте. Нека го направи. Но на шахматната дъска. Пред всички.

Изведнъж всички млъкнаха. Ставаше интересно.

— Разбира се, не веднага. Сега и двамата ще загубят, защото Тото не знае как се местят фигурите върху таблото, а Валери не познава правилата на борбата. Да дадем срок, например до спартакиадата. Какво ще кажете?

Мълчанието този път бе така плътно, че се чуваха дори ударите на трийсет и три сърца, едно от които биеше в задъхан, неправилен ритъм.

— Гениално! — наруши тишината Белия облак.

Прозвуча и сопранът на Пепи:

— А каква ще бъде наградата за победителя?

— Та каква друга може да бъде тя — поусмихна се Гърбатко, — ако не съкровището на цар Михаил.

Тия думи експлодираха като бомба. Всички зяпнаха, онемели.

— Ама къде е то? — обади се пак Пепи.

— Не знам. Може би някъде под нас. Трябва да го потърсим. Даже договор може да съчиним за двубоя…

— Аз не искам! — прекъсна го рязко Валери.

— Защо бе? — попита Пепи едва ли не със сълзи в гласа.

— Защото не искам да ставам тъп борец, затова! — все тъй остро отвърна Валери.

— Правилно! — забеляза спокойно Спас Дългия.

Тогава Тото пъргаво се изправи и какъвто беше грамаден, също като Боримечката край черешовото топче, гръмогласно се провикна:

— Ама и аз не ща да ставам завеян шахматист, дето фатално клеква, като го плюнеш по носа!

— Тия ме убиват! — заключи изказванията Пепи.

В този миг спазма изкриви лицето на гърбавия. Той зина, сякаш се задушаваше, замахна непохватно с ръце, едва се дотътра до стола си и се вкопча с нокти за бюрото.

Помогнаха на учителя да седне, разкопчаха яката му, някой подаде чаша вода, той с мъка отпи. Една дълга минута се чуваше неравното му, болезнено дишане.

— … Ето че мина… — произнесе той най-после. На устните му се появи крива, виновна усмивка. — От златната ми гърбица… Тежи…

Пъхна пръсти в чашата и овлажни слепите си очи, ослушвайки се в сърцето, което още отказваше да бие в такт.

— Та… докъде бяхме стигнали? — попита той.

Пепи припомни:

— Валери и Тото не искат да има рицарски двубой. Искат война.

— Ах, да, война… Е, какво пък, „на война като на война“, както казват военнопрестъпниците. — С мъка се изправи. — И тъй, да забравим турнири, рицари и съкровища и да преминем към урока. Валери, седни! До Тото!

В последните думи имаше такава категоричност, че Валери не посмя да се противопостави и послушно се настани на петия чин до Тото.

И първото нещо, което усети, бе едно жестоко ощипване по бедрото. Той изпъшка. А Тото невинно гледаше напред.

— Тишина! — каза отпаднало Гърбатко. — Тишина!… Днес, ученици, ще говорим за експедициите на Христофор Колумб…

Доктор Майспо се ядосва

Легнал на кушетката в санитарния кабинет, запретнал ръкав до рамото, гърбавият чакаше доктор Майспо да го боцне със спринцовката и мълчаливо слушаше неговите упреци.

— Ти си луд, Гърбатко, честна дума! Така няма да изкараш и до края на учебната година. Сърцето ти е заприличало на пробита помпа. Още една-две такива засечки и — край!

— Сигурен ли си, светило на медицинските науки?

— Сигурен съм, светило на историческите науки. За да се установи това, достатъчни са и моите нескопосани шест семестъра в Медицинската академия.

— И какво според тебе следва да правя?

— Какво ли? Че кой те бие по главата да замръкваш тук, да осъмваш тук, па и да нощуваш тук кога трябва и кога не трябва! Нямаш ли си свой дом, свое легло, свои грижи?

— Имам… Имам, разбира се… Достатъчно… Но… свои деца си нямам.

— Деца, деца! Та те не заслужават и косъм да падне от лъвската ти грива! Те те съсипват…

— Чак пък толкоз! Има чудесни деца.

— Да, твоят Пепи.

— Де да беше мой!

— А го глезиш като свой. Ски, книги и фотоапарати му купуваш, безплатни уроци по история и български му даваш, до Търново го разхождаш… Остава само да го прибереш при себе си и да го осиновиш.

— Майспо, знаеш, че баща му не е чак толкова богат…

— И какво? Все едно, на всички не можеш помогна. Пък и ти самият имаш нужда от помощ. Я си погледни яката на ризата, ще се разпадне!

— А ти не я гледай! Що се отнася до Пепи, аз не от благотворителни съображения… Пепи е много кадърно момче с чудесно сърце и много жив, отворен за всичко ум. Той… как да ти кажа… непрекъснато гори… Този огън трябва да се поддържа и разгаря… Защото, запомни ми думата, един ден за Пепи ще говори България.

— Като за борец, да…

— Може би и като за борец, но сигурно като за учен или откривател!

— Ох, колко е сляпа обичта!… Но, да оставим Пепи настрана. Обясни ми, защо не наказа новия? Та ти сам видя какви ги върши. Побойник! Невъзпитан столичен хулиган.

— Това не е съвсем вярно, Майспо. Той е просто едно свръхчувствително момче със свои понятия за независимост. И как само играе, шах!… Ако го бях наказал, трябваше да накажа и твоя мил Тото.

— Защо? Заради кръщавката при пристигането на новия ли? Традиционна, невинна игра. Тото е добър момък.

— Да, добър е, силен е и, ах, как му завиждам на здравето, но заради мускулите му ти го правиш пример за младежта.

— Кротко, Гърбатко! Аз върша всичко това за училището. Нужно е да се поразчуем из страната, та шефовете в министерството да ни поотпуснат повече парички. Виж какво правят нашите борци по света: купища злато влачат. И валута. Да не говорим за славата.

— Майспо, не ми харесват твоите приказки.

— А на мене твоите дела.

— Какво имаш предвид?

— Какво ли? Това например, че цялото училище пощуря и от сутринта само обсъжда твоите идеи и договори за войни, турнири, рицарски двубои и не знам какво още! През последните часове е невъзможно да се установи най-елементарна дисциплина.

Гърбавият се поизправи:

— Наистина ли?

— Влез в стаите и виж!

— Та това е чудесно! Мислех, че идеята ми е пропаднала.

— Какво му е чудесното? Лошо е това, лошо! — извика доктор Майспо. — Лошо е, защото не си го съгласувал със Старика, лошо е, че си го намислил пред изпити, лошо е, че вършиш всичко сам! Лошо е и защото ми взимаш занаята. Забравяш, че аз не съм лекар, а физкултурник! С една дума, Гърбатко, лошо те чака! — И заби иглата в мускула. Гърбавият изпъшка.

А доктор Майспо така комично сбръчка сплеснатия си нос, че заприлича на клоуна Коко от цирка.

Втора част

Рокада на царете

Тежки дни

На другия ден Гърбатко не се яви в интерната.

VI б клас бе развълнуван.

Зашумяха и другите класове. Всички бяха свикнали да виждат закръглената гърбица да се мярка из коридорите, дворовете и разкопките, кажи-речи, по всяко време на денонощието, отдавна той бе се превърнал в органична съставка на училището.

Но имаше нещо повече: Гърбатко бе изчезнал тъкмо след като бе хвърлил онази страхотна идея за турнирите и сега учениците се намираха в онова крайно напрегнато състояние на спринтьор при старт, който само чака пистолетен изстрел, за да се понесе напред.

На втория ден доктор Майспо съобщи, че Гърбатко е в градската болница. Каза още, че след онзи сърдечен припадък той трябва да полежи, колко — един бог знае…

Вълнението нарасна още повече. Имаше обаче един ученик, който бе буквално съкрушен — Пепи. Отсъствието на Гърбатко сякаш го смаза и му отне познатата на всички искряща енергия и весела инициативност. В клас мълчеше, не вдигаше ръка, не подсказваше. През междучасията, вместо да тача по топката, седеше под боровете и четеше „Клетниците“, а следобед бродеше сред развалините на Улпия Термалия и правеше с федката всевъзможни снимки на акропола… И въздишаше, въздишаше…

И както обикновено при такива случаи, из общежитията и класовете плъзнаха фантастични слухове, един от друг по-невероятни. Един обаче скоро надделя и до обед се превърна в категорична истина:

— Новият е виновен!

В междучасията учениците се събираха на групи, шепнеха си:

— Новият е виновен! Той бутна Гърбатко върху камъните.

От чин на чин се предаваше:

— Новият е виновен! Той каза на Гърбатко, че го мрази.

В трапезарията дежурните разнасяха заедно със супата слуха:

— Новият е виновен! Той отказа да приеме предложението, на Гърбатко за турнира.

… Новият е виновен!… Новият е виновен… Новият е виновен!

А следобед, докато хранеше Лори, Валери бе пернат от камък, завит в хартия. Той разгърна листчето и прочете:

„Ти си виновен за Гърбатко! Пази се!“

От този момент Валери се озова във вакуум. Никой не се доближаваше до него, никой не му говореше, никой не му подаваше и топката дори. Около него се образува плътен кордон от враждебност.

Проточиха се безкрайни дни и нощи.

Вечер, едва заспал, черните фаланги започваха своя смразяващ марш към Бялата дама. А тя не можеше да се брани, защото бе без глава. И се мяташе безпомощно по черно-белите квадрати и пищеше, и писъкът нямаше нищо общо с вълшебната флейта.

Събуждаше се с разтуптяно сърце и влажни длани. В съседното легло Добромир спокойно спеше, Лори мируваше в кафеза си. Тогава ставаше, пристъпваше до прозореца и оглеждаше околността. Всичко биваше тихо, понякога откъм гарата долиташе локомотивна свирка…

Отново лягаше, опипваше чело, установяваше температура, гълташе хапове, пак заспиваше и черният цар тутакси се появяваше и протягаше мръсните си лапи към дамата без глава…

Сутрин, когато Лори го изтръгваше от съня с бодрото си „Добррутррро, Валеррри!“, той се чувствуваше уморен, хремав, ревматичен, синузитен, бронхиален, анемичен, маларичен, слабосърдечен, малокръвен, склеротичен, паралитичен — с една дума, пред гроба. Отиваше тогава при доктор Майспо и унило го молеше да го освободи от физкултура, защото е тежко болен. Доктор Майспо презрително се усмихваше и разрешаваше…

А после, докато другите тичаха из гората, играеха волейбол или се боричкаха върху тревата, той тръгваше да търси из развалините главата на Бялата дама. Ровеше в зарешетените дупки, които водеха неизвестно къде под земята, чоплеше с пръсти зад гранитните блокове, опипваше тревата — нищо, освен гущерчета, които светкавично изчезваха в камънака.

Понякога при тия блуждения той се сблъскваше с Пепи, който снимаше колонадите. Тогава двамата мълчаливо се разминаваха, сякаш не се познаваха, и Валери продължаваше да търси главата на Бялата дама…

След закуска сядаше на петия чин до Тото и първото нещо, което получаваше, бе ощипването по бедрото. Опитваше се да отговори със същото, но Тото неизменно спираше и извиваше ръката му до счупване. Тогава ожесточението в сърцето на Валери пламваше с нова сила и желанието за мъст така разкъсваше цялото му същество, че не мислеше вече за нищо друго. И заедно с това растеше и усещането му за пълна безпомощност пред Тото и данколовците, и за своята самота сред враждебния кръг на съучениците си.

Така минаваха часовете, учителите идваха и си отиваха, той ги слушаше, отговаряше механично на въпроси, а вдигнеха ли го на черната дъска, струваше му се, че в класа не седят ученици, а безглави манекени от пластмаса, пред които бездушно разказва урока си.

От това състояние на замаяна сънливост го изтръгваха само часовете по математика. Тогава, през тия 45 минути, той преминаваше в друг свят — в прекрасния свят на цифрите и задачите, в който се чувствуваше като орел под небесната синева. И отново удивяваше съкласниците си и учителя по математика инженер Пройко, и отново ставаше център на внимание.

Математика и шах

За първи път това се случи няколко дни след заболяването на Гърбатко. Инженер Пройко влезе, не! — втурна се в клас, нисък, закръглен, с коремче и жилетка, голяма къдрава коса, искрящи от веселие очи и спуснати по монголски дълги мустаци. Без да поздрави, заснова пред черната дъска и размахвайки вечно угасналата си лула, започна бързо-бързо, сливайки думи, гълтайки цели срички:

— Та-така-значи-часовете-на-класния временно-поемам-аз. Никак не се залъгвам с мисълта, че ще успея да преодолея вековната изостаналост на шести бе в областта на математиката. Но не ми остава нищо друго, освен да се подчиня на ориста си. И така, значи, ще ви задам няколко задачи от един нов сборник, та дано се поразмърдат вашите гранитни мозъци и един микрон от тази мъдрост се влее в тях!

Класът весело зашумя. Инженер Пройко все такива ги дрънкаше, но беше забележителен математик и преподавател. Само Тото изпусна тежка въздишка и извади тетрадката си. За него започваше дълъг, мъченически час.

— Тишина! Слушайте и записвайте! — извика инженер Пройко и отвори сборника. — „Предприятието «Плод-зеленчук» складирало картофи в три склада. Количествата на складираните картофи били в отношение…“

Всички усърдно записваха. Тото пухтеше, плюнчеше молив и бавно изписваше дума след дума. Единствен Валери гледаше разсеяно навън.

Инженер Пройко престана да чете.

— Ти защо не пишеш? — попита той, насочвайки лулата срещу Валери като пистолет.

— Аз запомних.

— Запомнил си? Я повтори какво съм прочел?

Валери повтори, без да трепне. До него Тото слушаше с широко отворени, страдалчески очи.

Инженер Пройко изтича до петия чин и недоверчиво изгледа Валери.

— Ти си май новият, да? Значи, знаеш сборника от София, да?

— Не го зная, другарю — отвърна Валери.

— Хм… Ще видим тая работа! — изстреля скептично инженер Пройко и този път, без да мърда от петия чин, завърши диктовката: — В задачата се пита колко картофи всичко са били изразходвани. Давам ви десет минути!

— 56 тона — отговори веднага Валери.

Инженер Пройко едва не се задави.

— Ти-го-знаеше-от-по-рано! — изтрака той.

— Не го знаех — отвърна спокойно Валери. Такива истории му се бяха случвали много пъти и той знаеше края им.

— Излез на дъската!

Валери взе тебешира, но когато започна диктовката на новата задача, той така и не написа нито ред, само слушаше с лице към дъската. И преди още да заглъхне припреният глас на учителя, той обяви:

— 724 километра.

— Вярно! Вярно-вярно-вярно! — развика се инженер Пройко, изтича до него, обърна го към себе си. — Ти ли би Гърбатко на шах?

— Аз.

— Хм… Я да направим още един опит! Как ти викаха? Валери? Да? Но слушай добре, Валери, сега задачата е по-сложна. „Три семейства имат общ електромер. Първото семейство гори 2 крушки по 75 вата, второто — 1 крушка от 100 вата, третото…“

Валери търпеливо изслуша задачата докрай, мисли само 30 секунди и даде отговора:

— Ще платят 1,20, 0,80 и 0,98 лева.

— Майчице мила! — възкликна инженер Пройко. — Имало още мозъци в тая страна! Валери, моето момче, обади ми се в учителската стая, трябва да си поприказваме с тебе!

Инженер Пройко бе така развълнуван от откритието си, че дълго не миряса и радостно потупваше Валери по рамото. За първи път този ден целият клас мълчеше и не хихикаше. И за първи път Валери съзря в лицето на Елка израз на почуда, завист и дори уважение.

Подобни сцени се разиграха още два-три пъти и всеки път инженер Пройко канеше Валери в кабинета, и всеки път Валери не отиваше, защото веднага след часа изпадаше в своята летаргична неподвижност.

Забравил всичко, през междучасията той се завираше край саркофага на Касиус Клей и изиграваше с бронзовите фигурки няколко партии срещу себе си. И пак опипваше челото си за температура и гълташе хапове. И му се искаше да умре, и вече си представяше как лежи в саркофага като римски центурий, облечен в сребристата си броня и с меч в ръка…

Привечер, след часовете, излизаше из гората. И уж случайно се озоваваше край физкултурния салон и крадешком назърташе вътре.

А там неизменно ставаше едно и също. В лявата половина тренираха данколовци. Те жестоко се тръшкаха върху тепиха, извиваха си ръцете, краката, блъскаха си главите като кочове, премятаха се, търкаляха се, доктор Майспо ги караше да вдигат гири, да се катерят по въже, да пълзят и дори да се борят с него. Тук, разбира се, беше Тото, беше Пепи, но имаше още двайсетина момчета, все широкоплещести, яки, с мускулести ръце…

В дясната половина пък тренираха момичетата. Те скачаха, тичаха, търкаляха обръчи, развяваха ленти и така често повтаряха едни и същи упражнения, че триката им ставаха вир-вода. Валери се взираше в Елка, в златната й плитка, в стройното й тяло, в чудесните й силни ръце, които изпращаха топката до тавана, и тогава поглеждаше собствените си хилави ръце и побягваше в стаята си. Заспиваше късно и кошмарите се пробуждаха, черни и неизбежни.

Единственото му утешение беше Лори. Усетил лошото настроение на своя приятел, папагалът беше необичайно послушен и прилежен и като никога бързо усвояваше всички нови думи, които Валери му набиваше в главата. И вече казваше „Прррекрасен!… Пррррасе!… Инженеррр Прррройко!… Маррруля!… Гърбатко!…“ и много други. Не можеше да казва „Тото“, но Валери не губеше надежда, че ще го научи да произнася и това неприятно звукосъчетание, комбинирано с „ррррапон“.

През тия тежки дни само трима ученици заговориха Валери. Веднъж при него дойде Спас Дългия с дебел свитък листа в ръка.

— Не бой се, всичко ще мине! — каза той спокойно. — Аз съм с тебе. Искаш ли да ти разкажа продължението на моя роман? — И без да чака съгласие, набързо запозна Валери с начина, по който цар Михаил успял да скрие съкровището в подземията на Улпия Термалия, така че да не може да го открие никой, после как оставил някъде, засега не се знае къде, едно описание на скривалището, за да могат бъдещите поколения да го намерят и оползотворят…

Като разказа това, Спас Дългия си отиде също тъй внезапно, както и се появи.

Един следобед край саркофага тихо пристъпи Белия облак, седна, омърлушено изрече:

— Здрасти, къде се завираш бе, човек не може да те открие!

— Какво искаш? — попита мрачно Валери.

— Нищо, нали сме приятели! Или не сме вече приятели?

Валери не отговори.

— Виж какво — подхвана Белия облак, — ще те питам нещо, ама ще ми отговориш искрено, като на приятел, нали сме приятели… Вярно ли е, че ти нарочно си ударил Гърбатко по гърбицата и сега той заради тебе лежи на смъртно легло?

— Не! — извика поривисто Валери. — Не е вярно! Виновни са данколовците! Те ме бутнаха!

Белия облак светна с ослепителната си добра усмивка:

— Това им разправям и аз на другите, а те не вярват. За всичко е виновен Тото!… Знаеш ли какво, аз ще говоря с Многострадалната Геновева, тя ми е приятел.

— Коя е пък тая?

— Как, не я ли знаеш? Заместник-директорката на директора. Сега Старика е в София и тя го замества. Като й кажа, че не си виновен, и тя ще оправи всичко.

— Не искам! — отсече Валери. — И ме остави на мира, аз съм болен, имам синузит.

Обиден, Белия облак се изправи.

— Значи, не сме вече приятели, така ли?

И тъй като не получи отговор, обърна гръб и си отиде, влачейки обувки по сухите листа.

Към края на седмицата, както разхождаше Лори в двора, за да подиша чист въздух, от един от прозорците на мъжкото общежитие долетя възбуден сопранен глас.

— Ей, Валери! Валери!

Погледна нагоре: беше Пепи, явно развълнуван — бузите му, и без това румени, сега буквално пламтяха.

— Какво има? — неприязнено попита Валери.

— Ако влезеш при мен, ще ти кажа нещо много важно.

— Какво?

— Нещо шахматно.

Миг-два Валери се колеба, но лицето на Пепи излъчваше такава молба, че отстъпи.

— Хм… добре… но за малко.

— А ако си доволен от новината, ще ме научиш ли да играя като гросмайстор? — подхвана меко малкият.

— Ще видя. Но ако си ме излъгал, ще те набия!

— Нищо, аз пък ще ти направя туш за половин манш. — И понеже видя, че Валери се насочва към входната врата, извика: — Къде отиваш бе, давай оттук!

Протегна ръка и през прозореца издърпа госта в стаята.

— Здрррасти марруля! — поздрави веднага Лори.

— Тоя ме убива! — ухили се Пепи и посегна към кафеза, но Валери го спря.

— Казвай, каквото имаше да казваш, защото бързам, трябва да си направя компрес на синузита и да… — И млъкна озадачен от обстановката, която се откри пред него.

Той влизаше в стаята на Пепи за първи път. Тя бе уж като другите — малка, с две легла, гардероб, маса, мивка и етажерка, а коренно се отличаваше от тях. Преди всичко със стените си: те светеха. Светеха с чудесните цветове на фотографиите, които висяха над леглото и масата, чак до тавана. Имаше пъстри пейзажи с нежносини небеса; имаше ослепително жълти слънчогледи, каквито е рисувал онзи холандски художник Ван Гог; имаше красиви селски моми сред златни ябълки, като в картините на Майстора, който бе живял и работил в съседното село и чиито творби сега бяха изложени в монументалната градска галерия; имаше странни снимки на развалините на Улпия Термалия, които сякаш се носеха от дълбините на вековете…

Една дълга минута Валери мълча, обзет от непонятно смущение. Никога не бе виждал толкова хубави фотографии, струпани на едно място, макар че те далеч не можеха да се мерят с красотата на Бялата дама, изправена сред безкрайните шейсет и четири квадрата…

— Откъде ги имаш? — попита той.

— Мои са си — отвърна Пепи. — Сам съм си ги направил. С това. — И показа масичката пред мивката, скрита зад полуоткрехнатата черна завеса. Върху нея лежаха фотоапаратът ФЕД, легенче за проявяване на лента, буркани с химикали и един копирен прибор. — Сам си снимам, сам си обработвам. Научи ме Гърбатко. Той казва, че трябва да участвувам в градската изложба, но още нямам хубава лента. Виж, да беше Кодак! — И Пепи тъжно въздъхна. Но нещо се сети и бързо попита: — Слушай бе, нали баща ти е в Куба?

— Да.

— Да беше му писал да ми прати малко лента Кодак, а? Знаеш какви снимки ще направя тогава!

— Добре — промърмори Валери и обърна поглед към стената зад етажерката, по която със скоч бяха налепени всевъзможни изрезки от списания и вестници, изобразяващи някакви хора: млад мъж, вдигнал футболна топка над главата си, друг — леко брадясал, с барета и пура в уста, трети — в есесовска униформа, четвърти — стъпил на голям, дървен сал, и други, и други, от които позна само Гагарин, полулегнал в космическия си кораб, и Армстронг, стъпващ за първи път на Луната…

— А тия кои са? — попита той.

Пепи беше до немай-къде изненадан от въпроса.

— Че как бе? — прописка той със сопрана си. — Не ги ли познаваш? Та тоя с топката е Гунди, най-великият футболист на земята! Тоя с брадата е Че Гевара, дето го убиха фашистите в Боливия, тоя тук с есесовската униформа е капитан Клос, от телевизията, а това е салът. Контики, с който Тур Хейердал преплува Тихия океан чак до Великденските острови… Имам я даже и книгата, ако искаш, мога да ти я дам да я прочетеш.

И Пепи взе да търси в етажерката, чиито полици се огъваха под тежестта на протритите дебели и тънки томчета. Валери набързо прочете: Жул Верн, Карл Май, Елин Пелин, Иван Вазов, Аркадий Гайдар, Джек Лондон и още „Аелита“ и „Островът на съкровищата“, „Човекът-амфибия“ и „Апостолът на свободата“, „Под игото“ и „Дон Кихот Ламаншки“… Някои от тях бе чел, за други бе слушал, но повечето му бяха неизвестни — та той нямаше време за губене с излишно четиво, шахматът и математиката му бяха предостатъчни. Но премълча това. Кой знае защо, беше му неудобно да признае пред този маляк с очи като синчец и къдрава глава на ангелче, че не е слушал за Контики и че капитан Клос не го интересува…

А малякът, след като показа книгите си, продължи да разкрива своите съкровища. С предпазливо движение, като майка, която вдига бебето си, той извади от чекмеджето на масата голям албум и го разгърна. Беше колекция от марки.

— Четири години го събирам! — не без гордост произнесе той. — Имам от цял свят, даже от Гвинея Бисау! Ето виж! — И показа една серия с образи на кротко лежащи лъвове. — Сума ти пари дадох за нея, та трябваше да си продам не само кънките, но и модела на моторното ми самолетче. Добре, че Гърбатко ми подари друго…

— Много ли струват тия марки? — попита Валери, ей тъй, само заради разговора, защото никак, ама никак не го интересуваха тия цветни хартийки, които се лепят върху пликовете.

— Уха! Много! И колкото повече остаряват, толкова повече струват. Като порасна, ще струват колкото един велосипед, от тия, дето се прегъват, и даже колкото един мотопед „Балкан“. Но аз никога няма да ги продам.

— Че защо?

— Как защо! Ами че защото са красиви, затова! — отвърна Пепи, като нещо, което се разбира от само себе си, и затвори албума. — Но аз имам и други красиви неща. Искаш ли да ти покажа? Цяла сбирка от минерали. Събираме ги заедно с Гърбатко. Той казва, че по този край сигурно има уранова руда и че ако един ден започнат да я извличат, градът ще стане много богат, по-богат, отколкото днес с горещата минерална вода, дето тече в банята.

Сега вече Валери престана да слуша: камънаците съвсем не го засягаха.

— Добре, добре — рече той, като отново си върна възкиселия и сърдит тон. — Казвай за какво си ме извикал и да си вървя, че синузитът…

— А, да бе! — спомни си изведнъж Пепи и прибра албума в чекмеджето. — Ще ти кажа. Но знаеш ли какво, нека най-напред ти се извиня за оня ден, когато ти направих туш. Не биваше. Защото аз съм стар борец, а ти не владееш даже най-обикновена хватка „захващане“… И знам, че ти не си ударил Гърбатко. Случайно стана. — И подаде ръка.

Валери отново дълго се колеба пред тази протегната, малка, бяла, пухкава, но силна ръка, ала на края я пое.

— Е, знаменито! — каза Пепи. — Сега вече мога да ти кажа новината. Чувай! В неделя в театъра ще даде сеанс съветският гросмайстор Качалски.

— Откъде знаеш? — попита Валери недоверчиво.

— Преди малко бях в книжарницата за мастило и видях плаката. Пише така: „Гросмайстор Михаил Качалски ще даде симултанен сеанс срещу 30 души.“ Какво значи симултанен?

Но Валери не чу въпроса. Новината на Пепи го зашемети.

Качалски в града! И ще даде сеанс! Изведнъж му стана безкрайно криво. Седна върху леглото и захапа юмрук.

— Какво ти е бе? — попита Пепи поуплашен. — Нищо лошо не съм ти сторил.

Но Валери, обзет от поредната нервна криза, скимтеше като обидено кученце и хапеше юмрук, а от стената го гледаха Че Гевара и Гунди, Тур Хейердал и капитан Клос, Гагарин и Армстронг и те се чудеха не по-малко от домакина на стаята.

И като не разбра защо Валери плаче, Пепи тихичко отстъпи към прозореца, оттам ловко скочи на земята и без да се обръща, изтича към физкултурния салон.

На другата вечер Валери изчезна.

Тревога в „Термалия“

Отсъствието на Валери установи най-напред доктор Майспо, който бе дежурен в трапезарията.

— Къде е новият? — попита той Добромир.

— Съвсем не зная, другарю. И в стаята го няма.

— Хм… Облако, я изтичай навън, да не се е забравил някъде сред разкопките да играе шах.

Белия облак изтича и се върна така силно разтревожен, че настръхналата му бяла коса изпускаше искри.

— Няма го, търсих го навсякъде — съобщи той задъхан. — Да не е умрял нещо, завчера ми се оплакваше, че го боли синузитът.

— Драснал е за София — ехидно изхихика Тото. — Нали безпощадно го резолирахме.

— Изолирахме! — поправи го Пепи.

С неприятно предчувствие в сърцето доктор Майспо се упъти към мъжкото общежитие. Последваха го момчетата от VI б.

Влезе в стая №9 почти уверен, че куфарите на Валери ги няма. Но те си бяха на място. Тук беше и пижамата му, прилежно сгъната върху леглото. В кафеза си седеше и Лори, който веднага запърпори и любезно поздрави влезлите с думите:

— Здррравейте, ррръбове!

Всички се разсмяха, а Пепи попита:

— Лори, къде е Валери?

— В цирррка — отвърна с готовност папагалът.

— Менти, мръсникът! — каза Тото. — Тоя все така фатално лъже. В града няма никакъв цирк.

На доктор Майспо никак не му беше до шеги. Това ненадейно изчезване почваше да го безпокои. И без да се бави, се втурна към горните етажи. Претършува цялото общежитие от тавана до мазето, после се прехвърли в женското. Тук се сблъска с Многострадалната Геновева.

Тя стоеше сред дългия коридор, много висока, с много дълга пола, много широка яка и много дълъг нос. Присвила страдалчески устни, тя разпери широко ръце и драматично изписка:

— Стой! Стой! Само през трупа ми!

— Геновева, не се превземай! — изсъска в ухото й доктор Майспо. — Не сме дошли да ви нападаме. Търсим Валери.

— Никакви Валерии няма тук! — издекламира тя с такава горест, сякаш казваше: „Току-що оттук минаха еничари!“

Впрочем затова и я наричаха Многострадалната Геновева, защото се намираше в постоянно състояние на страдания. Тя никога не се смееше, тънките й устни бяха винаги прищипнати като на обидено дете и за нея светът представляваше огромен котел, в който се варят нещастни жени.

— Геновево — прошепна пак доктор Майспо. — Търсихме го навсякъде. Може би все пак е тук…

— Бооже, Майспо, ти бълнуваш! — пропя тя сълзливо. — Че как ще стъпи тук мъжки крак?

— И все пак…

— Добре, ще проверя, но само аз! А вие излезте!

Провесили носове, „мъжете“ излязоха. След десет минути Многострадалната Геновева се появи, изскочила сякаш не от женското общежитие на „Термалия“, а от манастир.

— Никакви мъже няма при нас — рече тя и презрително изгледа „мъжете“, сякаш бяха сбирщина варвари. — Кой знае къде се е заврял да пуши този ваш Валери.

Междувременно на двора се насъбраха още ученици, възбудени, любопитни, доволни, че са се измъкнали от скучните стаи.

Припадаше вечер, иззад планинските върхове се възнасяше белият коремест балон на луната. Над развалините на древния град засия сребристата светлина, която го правеше безплътен и призрачен.

Доктор Майспо реши да действува.

— Майстори на спорта! — извика той. — Чуйте ме добре! Валери го няма. Може да му се е случило нещо лошо. Може да се е заблудил в гората. Може да е паднал в някоя дупка и да се е наранил. Трябва да го открием! Ще се разделим на групи и ще поразровим наоколо. Ако е нужно, ще влезем и в Улпия Термалия…

Пълно мълчание посрещна думите му. Над римските саркофази трептеше сребристото сияние.

— А призракът? — обади се плахо Тото.

Да, наистина, а призракът?

— Ще се загубим долу — обади се друг глас.

— Стига! — прекъсна възраженията доктор Майспо. — Излишни приказки! Донесете фенери, въжета, свещи, лопати…

— Бооже, Майспо! — изпя Многострадалната Геновева. — Нима наистина смяташ да пратиш децата на гибел?

Над нейния глас се извиси сопранът на Пепи:

— Другарят Гърбатко познава най-добре Термалия! Колко пъти е влизал в подземията!…

— Той е в болницата! — отсече доктор Майспо. — Хайде, мъже ли сме или баби? А който се страхува, да си върви!

С гузен вид от строя се измъкнаха десетина ученика и изчезнаха зад боровете. Отдели се и Добромир. Както винаги, той бе неутрален. За изненада на всички обаче, оттегли се и Пепи — всички знаеха, че малкият борец не е от страхливите, а ето сега!… Но нали и най-смелите се плашат от призраци!

А Пепи, след като потъна в гората, си плю на петите и като стрела се понесе по преките и потънали в шарен мрак пътеки право към града.

Болницата се намираше зад парка и в този час тя вече се готвеше за сън.

Пепи бегом прекоси пътечката пред главния вход, шмугна се в него, мина като куршум пред прозорчето на пропуска и преди още портиерът да изскочи, изхвърча към кръглата чакалня, където висеше указателят. Успя да прочете „Кардиология — III етаж“ и се втурна по широкото стълбище. По пътя едва не повали една сестра, която носеше поднос с шишета, а в коридора на третия етаж се блъсна в някакъв болен, който едва не получи сърдечен удар при вида на това стремително къдраво нещо, което отваряше врата след врата, надничаше в стаите и на края изчезна в стая номер 328.

Пепи веднага забеляза Гърбатко — лежеше във второто легло вдясно и облегнат на цели три възглавници, четеше дебела книга. Пепи изтича към него и пред учудените погледи на другите болни докосна ръката му. Учителят трепна, обърна се. И на лицето му заедно с изненадата и леката уплаха се появи усмивка, сякаш цъфна нежно цвете.

— Пепи! — прошепна той. — Пепи! — Той се поизправи и прегърна момчето през рамо. — Какво те носи насам, в тоя час?

Няколко секунди Пепи не можа да си поеме дъх, после с пресекулки изрече:

— Валери… новият… изчезна… Доктор Майспо мисли, че е пропаднал в подземията… Там готвим спасителни групи…

Тия думи явно стреснаха Гърбатко, той стана, посегна с ръка към халата си, наметна го.

— Че как тъй — пропаднал? — попита той. — И защо?

Пепи понечи да обясни — за изолацията на Валери, за камъка в неговата стая, за враждебното отношение към него, но видя дебнещите уши на другите болни, млъкна, хвана Гърбатко за ръка и го изведе навън. И там му разказа всичко.

След двайсетина минути в двора на интерната с рев нахлу едно такси. От него изскочиха двамата, напрегнати и разтревожени, и веднага се упътиха към разкопките.

Спасителните групи още се суетяха сред развалините, ровеха с прътове в храстите и дупките, викаха: „Ехо, Валери, ехооо!“, „Чуваш ли, Валери, ние сме тукаааа!“, тропаха, пляскаха с ръце, святкаха с фенерите…

Като видяха новодошлите, веднага ги наобиколиха. Гърбатко беше по болничния си халат, небръснат и още по-прегърбен. Пепи стоеше до него с много загрижено лице, но гордо изпъчил гърди и с чисти, сини очи.

Доктор Майспо си проби път до тях, нервно сграбчи Гърбатко за реверите на халата и едва не закрещя в лицето му.

— Обезумял ли си, гръбчо? Кой ти разреши да напускаш болницата? Та това може да ти струва живота! Хайде, връщай се веднага и лягай, иначе ще звъня на главния лекар!

Гърбатко спокойно свали ръцете му, поизправи се колкото можеше и разчленено продума:

— А ти по-добре ми кажи, открихте ли нещо? Защото долу е такава каша, че и най-опитните пещерняци трудно ще се оправят.

— Да! — отвърна троснато физкултурникът. — Това! — И показа едно кръгло парче бронзиран метал. — Намерихме го сред камънака.

Беше главата на Бялата дама с коронката.

— Само това ли?

— Засега това. Търсим. Но още не сме влезли в подземията.

В този момент откъм разкопките долетяха възбудени гласове, в двора нахълта Елка с момичетата. Носеше някакви дрехи.

— Вижте какво намерихме в саркофага на Касиус Клей!

Бяха една синя риза и един панталон — всекидневните дрехи на Валери.

— Това пък какво значи сега! — промълви Гърбатко.

— Бооже, така правят удавниците, преди да се хвърлят в реката! — проплака Многострадалната Геновева.

— Насам реки няма — каза Гърбатко и замислено поразгледа дрехите. — Но опасни галерии има!… Дявол да го вземе, Майспо, защо трябваше да позволиш да изолират момчето?… Но, както и да е, после ще се разправяме за това. А сега да не губим време. Отдели ми най-силните си момчета, дай ми фенери, вода, сухари, въжета, лопати…

— Не бива да се завираш вътре! — извика доктор Майспо. — Долу стават срутвания! Ще пукнеш!

— Бооже! — възкликна Многострадалната Геновева, болезнено притвори клепачи и заприлича на ония кукли, дето пускат сълзи, когато ги натиснеш откъм гърба. — Бооже!

— Хайде, хайде, без хленч! — засмя се Гърбатко. — Не е толкова страшно!

— Слушай, Гърбатко, в града има пещерняци, алпинисти, ще ги алармираме! — опита последния си аргумент доктор Майспо.

— Алармирай ги! А докато дойдат, влизаме ние! — Гърбавият грабна един фенер и както си беше по болничния халат, се отправи към една от зарешетените галерии. Последваха го Спас Дългия, Белия облак, Пепи, Елка, няколко данколовци… И Тото!

В тоя момент нещо се сети и се обърна:

— Ей, термалийци, кой от вас е разговарял напоследък с Валери?

— Аз — обади се Пепи.

— Да е споменавал нещо за бягство?

— А, не. Само ми каза, че иска да си прави компреси на синузита и после започна да си хапе юмруците със зъби. Ей така! — И Пепи показа как.

— Защо? Да не си го пак раздразнил?

— Ами, не! Честна пионерска! Само му казах, че съветският гросмайстор Качалски ще даде сеанс по шахмат долу в театъра.

— Какво? — трепна Гърбатко.

— Ами, да… Ще играе срещу трийсет души едновременно. Това се нарича симултанен сеанс.

Гърбицата на учителя се разтърси от смях.

— Ех, че сме диванета! — провикна се той. — Завираме се да го търсим под земята, а той… — С мъка се измъкна от дупката. — Майспо, идваш ли?

След минута червените светлинки на колата прорязаха шосето по посока на града.

— Тия ме убиват! — хвърли категорично Пепи. — Само че имат да вземат!

И хукна през преките пътечки.

Зад него изтичаха Белия облак, Спас Дългия. А след тях всички други.

Остана само Многострадалната Геновева.

— Бооже! — проплака тя. — Какви авантюристи!

Симултанен сеанс на гросмайстор Качалски

Край театъра термалийци стигнаха почти едновременно с таксито и се стъписаха.

Площадът бе задръстен от пъстра тълпа мъже, жени и младежи. Много от тях държаха малки шахчета и с напрегнато внимание се ослушваха във високоговорителя на радиоуредбата, който съобщаваше:

„… Ето че гросмайстор Качалски започва дванайсетия си ход. Както през първите единайсет, той играе бързо и почти без да се спира пред противниците си. И както през първите единайсет хода, той се задържа само пред номер 30. Очевидно това е единственият играч, който оказва някаква сериозна съпротива на именития гросмайстор… Внимание! Да, ето, най-после Качалски играе. Той скочи с коня си от cЗ на e5! Ловък ход! Практически той парализира атаката на черните към левия фланг. Да видим как ще отговори номер 30…“

Когато Гърбатко и доктор Майспо се запровираха сред множеството, хората недоволно замърмориха, а когато и термалийци ги заблъскаха, те зароптаха.

— Какво е това нашествие!… Не ви ли е срам?… Младеж!…

Пред вратата на театъра двама разпоредители спряха „нашествениците“.

— Няма място, разберете! Салонът е претъпкан!

— Моля ви се, много е важно! — настоя Гърбатко. — Търсим един изчезнал ученик. От болницата нарочно съм излязъл за това. Вижте ме! — И показа халата си.

Разпоредителите още се двоумяха какво да правят, когато Тото и Пепи лекичко, о, съвсем лекичко и почти незабележимо ги побутнаха, в резултат на което се намериха на пет метра от входа.

— Хулигани! — писнаха те, но учителите бяха вече вътре. През отворената врата нахлуха и „хулиганите“.

В салона действително нямаше къде игла да падне. Хората стояха прави, притиснати едни до други, и зяпаха нещо отпред. Тото и Пепи трябваше да положат немалко усилия, за да пробият тесен коридор, през който да минат доктор Майспо и Гърбатко.

Най-после се добраха до първата редица и се заковаха на място, с мъка удържайки напора на публиката.

Никога досега нито Пепи, нито Тото не бяха присъствували на симултанен сеанс на шах. Впрочем те рядко бяха виждали и обикновена игра на шах. И тъкмо затова сцената пред тях ги заинтригува до немай-къде.

В средата на салона бяха разположени три маса във формата на буква П и върху тях трийсет шахматни табла. От едната страна на масите седяха трийсет души. От другата страна пък стоеше само един човек, очевидно Качалски — четирийсетгодишен, с буйна коса на оперен диригент и с изпъкнали очи на кукумявка. Той бързо минаваше от табло на табло, местеше фигури и като развяваше артистично дългата си грива, продължаваше напред.

Сред трийсетте играчи имаше всякакви, дори ученици. Всички бяха забили носове в таблата, усилено мислеха, нервно се почесваха, кашляха, секнеха се, пукаха пръсти, въртяха се на столовете, а когато Качалски идваше пред тях, буквално замираха.

— Ето го! — каза Пепи и посочи края на буквата П.

Тото погледна: там, последен от трийсетте, почти край ъгъла на масата, седеше Валери, празнично облечен. Единствен той не мърдаше, единствен той не обръщаше внимание на нищо наоколо. Опрял брада на левия си юмрук, той бе вдигнал грабливо десница над таблото, готов за следващия ход. Лицето му със зелените очи изразяваше онази категорична непоколебимост, която тъй много бе впечатлила Гърбатко при първата им игра край саркофага на Касиус Клей.

Сега Качалски се намираше пред №20 — млад, очилат мъж. Гросмайсторът направи ход и тихо каза: „Шах!“ По лицето на №20 се изписа удивление, в залата премина тих смях. Очилатият се изправи, вдигна ръце като пред разстрел, после подаде десница на Качалски и се оттегли от масите.

— Защо си отива? — попита тихо Тото.

— Предава се — обясни Гърбатко.

Качалски продължи със следващите номера, победи №27, мина 28 и 29 и се спря пред №30. Валери дори не го погледна, все тъй вдигнал десница над таблото. Качалски се понамръщи, мисли цели три минути и на края премести офицера си към десния фланг. Валери като че ли очакваше този ход, защото мигновено отвърна с царската пешка. Зрителите зашумяха, някои плахо изръкопляскаха…

Замаян от необикновената обстановка, от приведените над таблата хора, от кукумявчените очи на Качалски, Тото не мърдаше, макар че нищичко не разбираше от играта. Затова пък Пепи се измъкна от зрителските редици и какъвто беше дребен, зашари зад столовете на играчите, надничаше над раменете им и от време на време се обръщаше към Гърбатко и дружелюбно му намигаше, сякаш казваше: „Не бой се, ще бием!“.

На края Пепи опря до Валери и повече не мръдна. Някой се опита да го изгони, но малкият така енергично махна ръката му от рамото си, че оня не повтори опита си.

А сеансът продължаваше с бързо темпо. Заедно с това растеше и напрежението. Играеше се трийсет и четвъртият ход, зад масите шахматистите оредяваха все повече: бяха останали, десетина храбреци. И все тъй Качалски се задържаше само пред Валери и само пред Валери мръщеше лице и притваряше кукумявчените си очи.

На четирийсет и първия ход 29 стола вече бяха празни. В игра остана единствен №30. Напрежението в залата достигна кулминацията си. Зрителите бяха махнали двете странични маси от буквата П и бяха плътно наобиколили третата, край която играеха само Валери и Качалски.

Сега вече гросмайсторът не развяваше коса, а притиснал с пръсти слепоочия, дълго-дълго мислеше, преди да направи нов ход. Валери не трепваше. Само дланта на десницата му все повече се овлажняваше, но той не се сещаше да я избърше.

Мина четирийсет и вторият, четирийсет и третият, четирийсет и четвъртият ход. Публиката мълчеше, тишината звънтеше.

След двайсетминутно мислене Качалски направи четирийсет и петия ход. Валери отвърна веднага. Над залата премина въздишка на възхищение.

— Какво стана? — зашептя отново Тото.

— Хубав ход направи Валери — отвърна Гърбатко. — Да видим как ще отговори гросмайсторът.

Гросмайсторът мисли дълго, много дълго, посегна да премести царя си, но не го пипна, сякаш бе от огън. После пак мисли, мисли и кукумявчените му очи изскочиха още повече. Най-после се изправи, изгледа надвесилата се над масата публика, въздъхна дълбоко, усмихна се, каза: „Поздравляю, молодец!“ — и протегна десница.

Валери отначало не я забеляза, сетне вдигна глава, замаян, сякаш се пробуждаше от дълбок сън, и пое ръката.

В залата избухнаха ръкопляскания. Затракаха столове, заблъскаха се врати.

— Какво стана? — попита Тото.

— Качалски се предаде! — извика учителят и в гласа му имаше радост и удивление. — Валери победи коскоджамити гросмайстор!

А гросмайсторът обгърна с ръка Валери и го поведе към изхода. Навън пък стана нещо съвсем неочаквано: към победителя се заблъскаха хора, даваха му някакви листчета за автограф, питаха го за името му, ръкопляскаха…

Тото гледаше всичко това и се чудеше и маеше:

— Тия откачат! — каза той на Пепи. — Заради едни дървени куклички! Пфу! А аз, Пепи, да знаеш, като стана шампион на България и като започна да побеждавам безпощадно и други национални шампиони на Америка и Молдавия, ще получа златния пояс и ще пътувам из цял свят, ще стигна чак до град Бомба!

— Бомбай! — поправи го Пепи.

— И ще си купя червен ролс-ройс, по-хубав от колата на Боян Радев! — Тото наплюнчи пръст и заглади перчема си.

Когато най-после тълпата се пръсна, кандидатът за златния пояс видя как гросмайстор Качалски потупа бащински Валери по рамото, сбогува се и се прибра в близкия хотел.

Термалийци тръгнаха към върха на хълма — най-напред учителите с таксито, зад тях другите, пеша. Валери крачеше мълчалив, до него Елка, Пепи, Белия облак, Спас Дългия, сетне всички останали, весели, шумно коментирайки събитието.

Последен вървеше Тото и с горест си мислеше, че от него никой още не е искал да се подпише върху бяло листче даже когато през зимата в Спортната палата победи шампиона на електротехникума! И си мислеше още за неблагодарността на публиката и нейната спортна неграмотност…

На двора пред общежитията ги посрещна изненада: тук се бе събрал, кажи-речи, целият състав на интерната — ученици, учители и възпитатели. Имаше даже и няколко разтревожени родители, дочули кой знае как за инцидента, а също и двама милиционери.

— Ох, ето ви най-после! — изпъшка страдалчески Многострадалната Геновева. — Цяло шише валериан изпих!

Инженер Пройко чевръсто изтича с коремчето си напред към Гърбатко:

— Как е?

— В ред!

— Геновева ни подлуди! Звъни подред на целия град. Валери бил нападнат от трийсет бандити, а ти си тръгнал да го спасяваш!

— А ние чисто и просто направихме на гросмайстор Качалски мат!

— Ти ли? — учуди се инженер Пройко.

— Ами — аз! Валери!

Инженер Пройко така се ухили, че спуснатите към брадата мустаци щръкнаха чак до ушите.

— Генийче ми е той, няма що! — извика той и така разчорли косата на генийчето, че то заприлича на Черния Петър от картинките.

Неочакваните последици от една шахматна победа

През следващите дни в „Термалия“ станаха няколко забележителни събития, които дадоха нова насока на живота в интерната, та даже и в града.

Започна се с това, че в стая №9 нахлу Пепи. Валери тъкмо лепеше главата на Бялата дама.

— Пррривет, търрртей! — изкрещя папагалът в кафеза.

— Привет, Лори! — отвърна Пепи и се обърна към Валери. — Виж какво, нали не те излъгах за симултанния сеанс?

— Не — отвърна кратко Валери.

— Добре тогава, хайде ме научи да играя шах като гросмайстор. Нали обеща!

— Ще те науча, но ако напуснеш данколовците.

В сините очи на Пепи се появи паника.

— Аа, това не мога да направя! Ще разваля отбора за спартакиадата.

Валери се почеса по тила, а Лори използува паузата, за да произнесе възторжено:

— Спаррртакиада, уррррра!

— Щом съм обещал, ще те науча — каза Валери. — Ние шахматистите държим на думата си. Само че и ти ми обещай, че няма вече да ме щипеш из заугла и когато настъпи денят да отмъстя на Тото, няма да се мешиш!

— Заклевам се в името на Дан Колов!

— На Роберт Фишер.

— Добре де! В името на Дан Колов и на Роберт Фишер.

Валери махна пренебрежително с ръка и извади от куфара една дебела книга. Беше „Шахматен кодекс“.

— На! И да я научиш наизуст до другата неделя. Иначе те изключвам от шахклуба.

— Ама ние шахклуб ли сме вече? — възкликна Пепи.

— Да. И ще запиша в него Белия облак, Спас Дългия и Гърбатко, и ще ви тренирам всеки ден.

— И кога ще стана гросмайстор?

Валери изгледа снизходително Пепи, не отговори на този наивен въпрос, взе кутията с фигурите и излезе. При саркофага на Касиус Клей разтвори таблото и подреди фигурите.

— Гледай сега — каза той, — защото два пъти няма да повтарям! Думата „шах“ иде от „шах“, дето на персийски значи „император“, а думата „мат“ от „мат“, дето на арабски значи „мъртъв“. Значи, който умъртви шаха, печели. Разбра ли?

Пепи кимна, целият очи и уши. Валери продължи:

— Шахматът е измислен в Индия преди много хиляди години. В Европа е пренесен от един просветен арабин, казва се Абдул-Аба. Той е измислил сума ти интересни етюдни задачи, наричат се мансуби. Само че сега никой не знае къде са. Който ги открие, един ден ще стане световен шампион.

— Убиваш ме! А римляните играли ли са шах?

— Всички умни хора играят шах.

— Знаеш ли какво, Валери, веднъж Гърбатко разказа, че в Улпия Термалия са идвали разни арабски халифи да се къпят в баните и си лекуват ревматизма.

— И аз имам ревматизъм — забеляза гордо Валери.

— А аз не — каза Пепи меланхолично. — Но пак се къпя в горещия басейн на банята. От термалийската вода жените раждат по-бързо и все момчета, а мъжете стават силни като Дан Колов.

— Вярно ли?

— Вярно, ами! Ако не вярваш, прочети какво пише пред банята. Само че водата мирише на сероводород, като развалени яйца, ама нищо. — Пепи извади от джоба си бисквитче и си гризна. — Аз искам да порасна по-бързо и да натежа, за да мина в по-горна категория. На, хапни си!

— Слушай, Пепи, ако все така се тъпчеш през време на игра, никога няма да станеш гросмайстор!

Засрамен, Пепи прибра бисквита.

— А дали Абдул-Аба е имал ревматизъм? — попита той.

— Не знам.

— Защото, ако е имал, може да е идвал в Улпия Термалия да си прави бани.

— Е и какво от това?

— Как — какво! Може да е оставил случайно някоя… мансуба.

Валери изгледа Пепи с интерес: в този маляк имаше идеи.

— Хубаво, ще проверим някой ден — рече той. — А сега гледай да ти покажа таблото. Тук има осем по осем, значи, 64 квадрата, черни и бели. Хоризонталните редове се отбелязват с латински букви от „а“ до „h“, а вертикалните с арабски цифри от 1 до 8…

— Че то било много просто — забеляза Пепи.

Въпреки простотията този първи урок трая дълго и мина доста раздвижено. Най-напред към двамата се присъедини Белия облак, който след всеки ход ентусиазирано възклицаваше „Гениално!“ и оживено коментираше силата на отделните фигури. По-късно дойде и Спас Дългия. Както винаги той мълчеше и само от време на време изръмжаваше нещо неопределено. Сетне надойдоха още и още, повечето от VI б, докато около играещите се образува плътен кръг.

Валери не им обръщаше внимание и продължаваше своите обяснения, Пепи бръщолевеше шумно току-що научените нови думи, като „рокада“, „царски фланг“, „цвангцуг“ и други такива и завършваше с неизменното си „Уби ме!“

Това продължи, докато към играещите се приближи Елка. Валери усети аромата й на млада бреза и тутакси бе обзет от онова сковаващо напрежение, познато му от злополучната партия с доктор Майспо. Престана да мисли, забрави най-елементарни думи и ходове.

— Валери, хайде ме научи и мене! — изпя тя с флейтичката си.

Той вдигна глава. Тя му се усмихваше.

— И хем следобед на забавата ще танцувам с тебе — добави тя.

— Трябва най-напред да се запишеш в нашия шахклуб — произнесе той смутено.

— Добре, записвам се.

Другите момичета незабавно писнаха:

— Ние също се записваме! Ние също!

Белия облак презрително махна с ръка:

— Кокошки! Вие не сте способни да играете шах! Вие сте непълноценни същества. Прочетете Ницше!

Момичетата закрещяха до небесата, а Елка, без да обръща внимание на женомразеца, седна върху саркофага до Валери:

— Да почнем веднага, а?

На Валери му се зави свят, таблото се залюля във въздуха. И кой знае как щеше да завърши урокът, ако в този момент не бе се появил Тото, следван от своята чета.

— Значи, така, а! — изръмжа той. — Ужким сте ми дали клетва за фатална вярност, а играете с моите безпощадни врагове на султанен сеанс!

— Симултанен — поправи го Пепи.

— Все едно! А после искате да ви защищавам от Осоговския тигър! Хайде, къш оттук!

Кръгът на кибиците благоразумно се отдръпна.

— А ти бе! — изрева Тото и плесна Пепи по врата. — Нали си данколовец, що търсиш тук? Или си станал и ти кросмайстор.

— Гросмайстор! — поправи го тихо Пепи със сведени очи.

— Голямо чудо! Марш оттука! Иначе безпощадно те изключвам от отбора.

Пепи драматично въздъхна и също се отдалечи. Но веднага делово се върна, взе си „Шахматния кодекс“ и звънливо извика:

— Ама да не мислиш, че ме е страх от тебе! Аз само така… заради отбора! — И си отиде с дебелата книга под мишница.

Валери го съпроводи с убийствено презрителен поглед.

Постигнал този първи успех, Тото се обърна към Елка:

— Добре, добре! Играй си на куклички! Но ще ме молиш ти някой ден да те возя с моя червен ролс-ройс чак до Молдавия, ама аз тогава възмутително ще откажа. Ще возя други момичета.

Елка се изчерви до уши и вече бе готова също да си върви, когато пред Тото се изправи Спас Дългия, дълъг, слаб, мрачен:

— А сега да те няма! — изсъска той тихо. И така го изгледа, че войводата почувствува студени тръпки на гърба си. Без да продума повече, Тото повдигна рамене и си отиде.

Около саркофага на Касиус Клей останаха само четирима: Валери, Белия облак, Елка и Спас Дългия. Наоколо пееха славеите, откъм шосето долиташе ръмженето на автобуса.

И точно в този момент, кой знае защо, Валери се почувствува освободен от вцепенението, което предизвикваше у него близостта на Елка. Съвсем неочаквано тя престана да бъде за него момиче, което го смущаваше, и се превърна в съученичка, другарче, партньорка на шах. На сърцето му стана леко, идеше му да закрещи, да се запремята, да политне, да целуне Елка… Бързо нареди фигурите на изходни позиции, бодро се провикна:

— Четирима шахматисти са достатъчни за един шахклуб. Искате ли?

Искаха.

— А как ще се казва? — попита Елка.

— „Абдул-Аба.“

— Гениално! — възкликна Белия облак. — Кой е той?

— Ще ви обясня. Само че ме слушайте добре, защото няма, да повтарям. Значи, Абдул-Аба е един просветен арабин, който през деветия век пренесъл шахматната игра в Европа. Той даже може да е боледувал от ревматизъм и да е идвал да прави бани чак тук, така че…

Урокът продължи до обед, този път без прекъсване.

Гореща баня и люта битка с тигри

След като се наобядва, Валери се яви при Многострадалната Геновева и поиска разрешение да слезе в града.

— Бооже, пак ли отиваш на шахматен сеанс? — пропя тя.

— Не, другарко, ще ида на баня.

— Но баня има и тук, защо ще слизаш чак долу?

— Искам в банята с горещия басейн. Имам ревматизъм.

— Ох, бооже, толкова малък и вече ревматизъм! Иди, но, бъди тук в четири часа за забавата.

За всеки случай Валери глътна един аспирин и едва тогава се спусна през преките пътеки към града, като избягваше препалено стръмните — все пак можеше да падне и си разбие носа!

Банята беше наблизо и Валери най-напред потърси дъската, за която му беше споменал Пепи. Тя висеше край самия вход и върху нея черно на бяло пишеше, че топлата вода лекува всички болести, включително ревматизъм и безсилие у хората, още от времето на Улпия Термалия. Това беше добре. Лошото бе, че тази баня тук беше нова, че тя не е съществувала в деветия век и Абдул-Аба не е могъл да се къпе в нея. Очевидно това е ставало само горе, в древния град, някъде в мраморните басейни или в подземията…

Като установи това, Валери си купи билет и влезе.

Хората седяха в басейна, потопени до гуша в синкавата вода, и червени като варени раци, кротуваха. Водата, миризлива, шуртеше през отворената паст на една бронзова лъвска главичка.

Валери се гмурна в басейна. И едва не припадна.

Горещата вода го сграбчи като с огнени пипала, кожата му за десет секунди почервеня и се опъна като барабан, парата задращи дробовете му. Но той не излезе! Задържа го твърдата увереност, че цялата тази топлинна енергия се влива в него и се превръща в мускули и мозък. Та нали в същата тази вода е лежал някога и великият Абдул-Аба!… И за да отвлече вниманието си от адската жега; започна да си мечтае как някой ден ще открие мансубите и ще стане световен шампион…

Така минаха петнайсет минути, мина половин час, мина час. Хората идваха и си отиваха, Валери стоически стоеше във водата. Когато най-после излезе, почувства се така отпаднал, че едва се дотътра до интерната. А като се прибра в стаята си, просна се върху леглото и за удивление на Добромир, който се обличаше за забавата, замря.

— Хайде! — каза дебелият. — Вече е четири. Ела да чуеш колко хубаво пее нашият хор.

Валери изпъшка: на никакви забави не му се ходеше, но въпреки това с усилие стана…

Физкултурният салон, украсен с гирлянди и лозунги, бе вече пълен с народ. Гърмяха два магнетофона, три акордеона, пет китари. Термалийци се надвикваха, пиеха лимонади, дъвчеха пасти и танцуваха под бдителния поглед на Многострадалната Геновева.

Към Валери се приближи Елка, ужасно красива в небесносинята си рокля.

— Хайде да танцуваме!

— А, не… — изсумтя той. — Боли ме синузитът.

Тя го дръпна настрана и бързо заговори:

— Знаеш ли какво, днес трябва да танцуваш само с мене, защото Тото заповяда на другите момчета да не ме канят. Ти също не бива да каниш други момичета, защото ще ти откажат. Сега ние от шахклуба трябва да се обединяваме като пролетариите от всички страни.

— Добре — рече той, престраши се и прихвана Елка през кръста.

Никога през живота си не бе танцувал, но като видя другите как се подрусват на място, задруса се и той.

— Хубаво танцуваш! — похвали го тя и Валери заподскача още по-усърдно, макар че усещаше как силите му, изсмукани в банята, окончателно се изцеждат.

Елка танцува и с Белия облак. Спас Дългия не искаше. Горд и недостъпен, той наблюдаваше тия глупави съвременни създания, които си губят времето в маймунски кривеници! И си мислеше за новата глава на романа, в която цар Михаил предава на верни монаси скицата на скривалището, където е скрил съкровището…

Започна програмата. Хорът изпя марша на войниците от „Аида“, дето Радамес отива да се моли и хайде всички да го придружим; щангистите вдигаха тежести, та чак подът скърцаше под тях, а момичетата демонстрираха чудесни гимнастически съчетания. Валери дълго им ръкопляска, а Елка се поклони само на него.

Явиха се и борците. Бяха десет двойки, по една за всяка категория. Залата пощуря. Зрителите крещяха, тропаха, поощряваха любимците си и Валери с хладен ужас гледаше как двойките се тръшкат върху тепиха, как си въртят лактите, глезените и главите до скъсване, как си притискат гърдите до задушаване и когато гонгът оповестяваше края на манша, дивеше се, че са здрави и читави.

И дълбоко в себе си, без да си даде сметка защо, им завидя.

Разбира се, овациите обра Тото Тотото. Полугол, в копринено трико и бели кецове, той бе разкошен, и ако не бе лицето с глуповато повдигнатите вежди, би бил съвършен.

След програмата танците продължиха и тъй като в салона стана задушно, те се пренесоха навън, където отново затрещяха магнетофоните, акордеоните и китарите.

Тогава именно се появи оня.

Изскочи внезапно иззад камъните на Улпия Термалия, придружен от свитата си — шест момци като него, все отбор юнаци, всички с шарени пуловери и надписи на гърдите „тигър“. Стояха край площадката с ръце на хълбоци и предизвикателно-лигаво се хилеха. Танцуващите двойки замряха.

Белия облак зашептя на Валери:

— Този е Осоговския тигър, шампион по борба на македонската махала. Звяр и половина. Пердаши малките, задига им парите и ашиците, краде даже цигари от павилионите.

— Ученик ли е?

— Ами! Понякога работи в каменарната, но повечето време прекарва в Педагогическата стая. За малко да го пратят в ТВУ. Миналата година станахме приятели. Искаш ли да те запозная?

Музиката бързо заглъхна. Очевидно озадачена от тази внезапна тишина, от салона излезе Многострадалната Геновева. И като видя новодошлите, едва не припадна.

— Какво търсите тук? — едва издъха тя.

Осоговският тигър галантно й се поклони:

— Нищо, другарке. Дойдохме ви на гости. Не може ли?

— Не може! — извика тя с миши писък. — Това не е танцувален салон, това е училище!

— Е, нищо де! Ще потанцуваме малко и ще си вървим.

— Вървете си веднага!

— Не така, другарке! — повиши глас Осоговския тигър и като пристъпи напред, извика: — Дай музика!

Една китара плахо задрънка.

— По-живо, по-живо!

Китарата послушно изпълни заповедта. Гората се огласи от ритмичните звуци на остър джърк. Осоговският тигър пренебрежително отмести с ръка стърчащата пред него учителка, приближи се до Елка, хвана я за ръка:

— Хайде, Пепеляшке, да потанцуваме!

Тя гнусливо се отдръпна, той не я пусна.

— Е, недей така де, няма да те изям! Аз не съм Кумчо-вълчо.

Елка се замята, но той здраво стискаше ръката й.

— Така ли танцувате вие тука, а? — изхихика той. — И това ми било модерна младеж! Хайде…

Див крясък прекъсна думите му:

— Не я пипай!

Присвил очи, озъбен като свиреп вълк, Валери пристъпи към него със свити юмруци.

— Остави я! Чуваш ли?

Остър удар под диафрагмата прекъсна дъха му, той се сви надве и клекна.

— Мухльо! — хвърли пренебрежително Осоговския тигър и избърса ръката си върху пуловера.

В резултат на което Многострадалната Геновева се завъртя на пети и се просна на тревата.

Не на шега уплашен от този ненадеен припадък, Осоговския тигър пусна Елка и отстъпи към гората. Но бе късно: върху него като пусната от опъната тетива стрела се хвърли Тото, сграбчи го под лявото бедро и го вдигна над главата си. Другите тигри се опитаха да побягнат, ала чевръстите данколовци им пресякоха пътя.

Завърза се борба, истинска, жестока, Пепи дори, който добре знаеше съветите на доктор Майспо, никога да не се залавя с по-тежки категории от себе си, се бе вкопчал за един великан и му прилагаше такъв яростен вътрешен нелсон, че оня заскимтя като прищипнато за опашката пале.

Китарата продължаваше да дрънчи и в живите й ритми борците пъшкаха, сумтяха, стенеха, охкаха…

Разбира се, никой друг не се намеси: схватката трябваше да протече съгласно всички правила на борбата.

Безпомощен гледаше битката Валери. Ох, как би искал да грабне тия омразни борци — всички до един, свои и чужди, па да ги притисне до задушаване, да залепи плещите им на земята, да стъпи върху тях и да вие, да вие като звяр!… Но не направи нищо. Не можеше да направи нищо! Все тъй превит надве, той се държеше за корема и плачеше от болка, гняв и обида. До него на тревата лежеше Многострадалната Геновева.

Борбата не продължи дълго. Най-напред капитулираха обикновените тигри. Трима от тях бяха в туш, двама седяха със здраво извити на гърба ръце, един успя да избяга.

Не се предаваше само Осоговския тигър. О, той беше силен и тежък, по-силен и по-тежък от Тото, но Тото беше добър техник и затова везните на борбата се накланяха ту на едната, ту на другата страна…

Тото прилагаше „мелница на вътрешно коляно“, а Тигъра с мощната си левица обхващаше главата му и го принуждаваше да освободи клещите. Тото правеше „подсечка“ и поваляше противника на земята, Тигъра със силен замах се премяташе през гърди и се измъкваше…

И така, безкрайни минути!

Развръзката дойде внезапно. Със светкавично движение, което малцина забелязаха, Тото успя да събори противника в партер. Осоговския тигър се присви на четири крака като настръхнало коте и сега Тото трябваше да го обърне на гръб. По всички правила този, който е в партер, е длъжен да остане в това положение до момента на противникова атака. Но тъкмо Тото да пъхне десница под мишницата му, изведнъж, за изненада на всички, Тигъра бързо изпълзя напред, измъкна се от площадката, изправи се и хукна към развалините. Тото го гледаше как изчезва зад камънака и не вярваше на очите си: това бягство бе по-позорно от всяко поражение!

Зад беглеца вече тичаха и другите тигри, преследвани от кикотенето и уукането на термалийци.

Събудена от тия триумфални крясъци, Многострадалната Геновева се изправи и се озърна:

— Бооже, какви хулигани! — въздъхна тя, извади от джоба си шишенце валериан и пи направо от него, след което почерпи и Валери.

Уукането се превърна в безредна, весела песен. Загърмяха отново магнетофоните и акордеоните, задрънчаха китарите. Някой извика „Да живее Тото, ура!“, всички подхванаха: „Да живее Тото!“

Към победителя се втурнаха момчета, вдигнаха го на ръце и тържествено го понесоха около площадката, скандирайки:

— То-то! То-то!

А той махаше с ръце като гладиатор, унищожил противниците си в седемдневни кървави схватки.

Членовете на шахклуба стояха настрана, сконфузени от неочаквания обрат на нещата. Валери пък наблюдаваше победоносното шествие с нескрита завист. Той си спомни снощния шахматен сеанс, тишината в салона, кукумявчените очи и с горест си помисли, че той не може и да се сравни с този ослепителен празник тук. Помисли си още за горещата вода в банята и се зарече да я посещава по-често…

Същата нощ сред развалините на Улпия Термалия се появи призракът на цар Михаил. Сгушени зад прозорците на стаите си, учениците ясно съзираха виолетовите светлинни, които припламваха пред Галерията на призраците, чуваха далечното пъшкане и никой, никой не посмя да излезе…

После светлинните изчезнаха, въздишките утихнаха и термалийци заспаха.

Бурно заседание на учителския съвет

Интернатът замря: заседаваше учителският съвет.

Из целия комплекс не се мяркаше нито един възпитател, нито един учител. Че заседанието е важно, можеше да се съди и по присъствието на Гърбатко, който бе пристигнал с такси направо от болницата.

Обсъждаше се катастрофалното спадане на дисциплината в „Термалия“ през последните седмици и всички произтичащи от този факт последици, като нощното „кръщаване“ на Валери, схватката между него и данколовци, изчезването му от града, нападението на Осоговския тигър, скандалът, припадъкът на Многострадалната Геновева и други подобни.

Всички термалийци до един бяха наизлезли на двора под отворения прозорец на първия етаж и се ослушваха в гласовете, които идеха отгоре. По едно време дори данколовци направиха пирамида, на върха на която се покатери Пепи, та дано долови нещо по-ясно, но той не можа да запази равновесие и се катурна на земята.

Седнали встрани, членовете на шахклуба също бяха впили погледи в отворения прозорец и напрегнато дебнеха. Четиримата съзнаваха много добре, че от резултата на това заседание зависи оставането на Валери в „Термалия“ и оттам — съдбата на техния шахклуб.

Внезапно всички наостриха уши: отгоре долетя ясният и плътен баритон на доктор Майспо.

— Извинете, другари — казваше той, — но аз съм на по-друго мнение. Ще бъда откровен: в основата на всички неблагополучия стои новият, едно неврастенично, болнаво, амбициозно до патологичност и агресивно момче, което още с появяването си внесе разложение…

В този момент горе се появи някаква фигура и за голямо огорчение на термалийци, затвори прозореца.

Но доктор Майспо продължаваше:

— … До неотдавна интернатът ни беше образцов: високи бележки, отлична дисциплина, забележителни успехи във физкултурата. Името ни гърмеше в окръга с перспектива да се разнесе и в националните спортни зали. Но ето, идва новият и всичко се обръща с главата надолу. Побоища, бягства, скандали.

— Трябва да не сме чак толкова образцови, щом като едно момче е в състояние да ни обърка — прекъсна го Гърбатко.

Седналите около дългата маса учители и възпитатели очакваха, че директорът ще прекъсне спора и ще защити „Термалия“, но Старика не каза нищо и продължи да си прави книжни лодчици, сякаш това, което се говореше наоколо, не го засягаше.

Наричаха го Старика, защото имаше съвсем бяла коса и силно набраздено лице. Всички знаеха, че няма повече от петдесет и пет години, но не на всички беше известно при какви обстоятелства бе побелял и как се бе научил да прави книжни лодчици…

Бе отдавна, в ония години, когато не се казваше Старик и бе съвсем млад партизанин. Ранен в бедрото при престрелка с жандармеристите, той бе неспособен да се движи. А трябваше да се пробива обкръжение. Тогава другарите му го пъхнаха в „бункера“ — обикновена дупка под земята — без оръжие, само с едно ножче за бръснене и малко храна. Покриха дупката с чимове и клонки, и си отидоха с обещанието, че ако останат живи, ще се върнат да го приберат. После дойдоха жандармеристите. Той чуваше тежките им стъпки над главата си, долавяше даже гласовете им и държеше ножчето опряно на вените на китката си… Тогава именно побеля. Тогава също, в мрака, докато чакаше другарите, късаше листчета от тефтерчето си и правеше лодчици…

Сега бе директор на „Термалия“, занимаваше се със сложни педагогически проблеми и по време на заседания не можеше да не прави лодчици от хартия.

— … Ето защо — завърши изказването си доктор Майспо — аз мисля, че трябва да преместим Валери в друго училище. Може би там ще намери по-подходяща среда.

— Глупости-глупости! — изстреля инженер Пройко, стана и заснова нервно из кабинета, прицелвайки се с лулата си в хората. — Преместим ли Валери другаде, значи, признаваме собственото си безсилие да се справим с един по-сложен случай. А че Валери е сложен случай, няма спор. Но тъкмо от такива „сложни случаи“ изскачат истинските личности. Бил болнав, агресивен, амбициозен! Това може да се оправи. Затова пък Валери е първокласен математик и аз много разчитам на него за олимпиадата.

— Чак пък толкоз! — засмя се Майспо.

— Знам-аз-знам-аз, защо не ти харесва Валери! — контраатакува веднага инженер Пройко. — Не ти харесва, защото не дивее ден и нощ в спортната зала и не пълзи пред твоите данколовци.

— Ако не бяха моите данколовци, Осоговския тигър щеше да разкъса твоя Валери, пък и не само Валери.

— Но това не означава още, че всички трябва да станат пехливани!… Впрочем крайно време е твоят Тото и другите като него да се научат колко прави три по три!

— Той е още по-слаб по литература — обади се учителят по български език.

— По другите предмети също — допълни Гърбатко.

— Но му пишете все шестици — забеляза спокойно Старика.

— А какво да правим? — провикна се доктор Майспо. — Нали трябва да остане в нашето училище! Нали на него и на отбора „Дан Колов“ до голяма степен дължим нашата известност!

— Ако е въпрос за известност — рече Гърбатко, — Валери може да прослави интерната повече от Тото.

— Имаш предвид шаха? — попита насмешливо доктор Майспо.

— Да. Той победи гросмайстор Качалски. Това не е шега.

— Знаем ги ние тия вундеркинди! Проблясват като метеори; а като пораснат, угасват безславно. Освен това аз го обърнах на осемнайсетия ход!

Смях. Някой подхвърли:

— Ще те пратим срещу Фишер!

— Тишина, моля! — подкани Старика.

— Другари — подхвана Гърбатко, — далече съм от мисълта да издигам Валери в култ, така както прави Майспо с Тото. Действително неговото здраве не е съвсем в ред. И най-малко аз бих желал да ограничавам неговото физическо развитие и физическото развитие на когото и да било. Та тъкмо защото от рождение влача тази ненужна гърбица, аз съм за създаването на пълноценни личности, умни, с крепко здраве и висок морал…

— Точно това правя аз — рече доктор Майспо.

— Едва ли, ако се съди по Тото и някои от данколовците. Професионални борци създаваш ти, бъдещи „звезди“, презиращи още отсега простосмъртните.

— Да ти припомня ли, Гърбатко, твоите идеи за турнира?

— Това е съвсем друго. Действително, аз направих опит да свържа в едно общо съревнование борбата и шахмата, но за съжаление не се получи нищо. Кой знае, навярно тия два спорта са прекалено различни, може би дори взаимно се изключват…

— Борец-шахматист! — засмя се някой. — Не е още съществувал такъв хибрид. Все едно да кръстосаш ягода с кактус.

— Пепи — каза Гърбатко.

— Какво Пепи? — наежи се доктор Майспо.

— Пепи ще стане такъв хибрид. Борец-шахматист.

— Слушай, Гърбатко! Я не ми разваляй момчето! Той има нужда от тренировки и пак тренировки, а не да ми седи с часове на едно място и да чопли фигурките върху таблото! Това е гибелно за него. Пепи има всички изгледи да стане първокласен борец. Още две-три години, и той ще шествува по международните зали.

— Да, и ще се разхожда с ролс-ройс до Молдавия!

— Шегите настрана! Наш дълг е да поощряваме спортните таланти. Постановлението на ЦК…

— Моля, моля! — почука Старика по масата. — Не намесвайте в дискусията ЦК. Кой още иска думата?

— Може ли? — проплака Многострадалната Геновева. — Аз другари, предлагам да пратим Валери в санаториалния техникум в село Баня. Ох, вярвайте ми, Валери не е добре! Слаб е, страда от синузит, фаринголарингит, ревматизъм и други болести и цяло престъпление е, че го държим тук да се измъчва в този суров планински климат. Аз лично видях вчера, как Осоговския тигър едва не го уби с юмрука си…

— Знаете ли, другарко Геновева — прекъсна я Старика, — ние в отряда имахме едно партизанче, казваше се Захари…

Учителите наостриха уши: директорът бе бръкнал в торбата си за спомени и всички с любопитство очакваха поредната интересна история.

— … Когато дойде при нас, това момче тежеше четирийсетина кила, не повече, досущ като Валери, да го пипнеш, ще се счупи. И страдаше от язва, жлъчка, ревматизъм, циреи и не знам от какво още! Командирът искаше да го върне. Но Захари беше страшен инат, не искаше и да чуе за връщане. Пъплеше с нас из заснежените баири, газеше замръзналите реки, носеше тежки товари, припадаше от умора, но не се предаваше. Стискаше зъби, плачеше, виеше, но вървеше, вървеше… И участвуваше в сражения като всички… Към края на третия месец не само че не остана следа от неговите язви и жлъчки, но даже напълня — въпреки глада, въпреки желъдите, които дъвчехме при блокади… И се превърна в един от най-твърдите ни бойци.

— И какво стана с него? — попита доктор Майспо.

— Борец не стана, не, но командир на чета — да. И загина през четирийсет и пета на фронта при Драва след разузнаване в тила на хитлеристите. Получи 25 автоматни куршума в тялото си, но намери сили да допълзи до нашите линии…

Тишина. Всички виждаха кървящия Захари да пълзи под трясъка на снарядите, оставяйки пурпурни следи в снега.

Мълчанието наруши Многострадалната Геновева:

— Но, боже мой, другарю директор, нали сега не сме в партизански отряд! Живеем в мир, учим в първокласен интернат.

— Битката си е битка! — рече Старика усмихнат и сгъна нова лодка. — Други изказвания?

На вратата се почука. Влезе байчото.

— Другарю директор — съобщи той, — дошла е делегация от Комсомола. С нея е и един руснак, Качулски ли, Качалски ли… Искат да говорят с вас. Било много важно.

Старика живо се изправи:

— Да заповядат, да заповядат! — И изтича към вратата.

Делегацията влезе. Бяха трима — младият секретар на градския комитет на Комсомола, една жена и Качалски, който изпъкваше с буйната си коса и изпъкналите кукумявчени очи.

Гостите седнаха около масата, байчото донесе оранжади, някой отвори прозорците.

И термалийци долу отново можаха да чуят почти всяка дума.

В историята се намесва Комсомолът и ФИДЕ

— Другари — каза комсомолският секретар, — преди всичко моля да ни извините за нахалното нашествие, но гросмайстор Качалски заминава след един час за София, а той държеше непременно да поприказва с вас…

— Страхувам се само — отвърна директорът, — това посещение да не е свързано с някаква пакост на наши ученици, защото виждам сред вас и другарката Комитова от Педагогическата стая.

— Не, бъдете спокоен! — засмя се секретарят. — Обратно! Но нека най-напред ви представя нашия скъп гост: гросмайстор Качалски, един от най-видните съветски шахматисти, подпредседател на Международната шахматна федерация ФИДЕ. Той пребивава в нашата страна за уреждане на организационни въпроси, но намери време да участвува в срещи с наши шахматисти. Както ви е известно, той игра и в града ни и постигна блестящ резултат: 29 победи срещу едно поражение. Единствената точка загуби от един ваш ученик.

Долу членовете на шахклуба „Абдул-Аба“ изтичаха напред и се настанаха под самия прозорец. Останалите термалийци пазеха резервирано мълчание. Тото си гризеше ноктите от нетърпение, Пепи си гризкаше бисквитче.

Горе продължаваха:

— Надявам се, не за да ни упрекнете за отнетата точка, сте дошли! — рече Старика.

— Е, не мога да кажа, че матът ми бе много приятен — отговори на руски басът на гросмайстор Качалски. — Но на времето и аз като малчуган победих веднъж в симултанен сеанс самия велик Ботвиник и сега съм реми… Да, надарен мальчик е този ваш Валери. Предстои му голямо бъдеще, това ви го казвам аз, Александър Качалски… стига да му създадете условия за правилен растеж.

Присъствуващите учители и възпитатели се загледаха в Гърбатко. Гросмайсторът повтаряше думите му отпреди малко.

Долу под прозореца всички термалийци се обърнаха към Валери, внезапно почервенял от буйния прилив на кръв в лицето.

— Другарю Качалски — заговори отново Старика, — искам да ви уверя, че ние в никакъв случай не пречим на спортните интереси на нашите ученици, даже ги подкрепяме, достатъчно е да видите нашия физкултурен комплекс…

— Всъщност, другари — подхвана комсомолският секретар, — това е и един от въпросите, за които сме дошли при вас. Ние ви молим да разрешите на Валери да се включи в представителния градски шахматен отбор, който ще пратим на спартакиадата, а оттам — дай, боже! — и на международния турнир в Прага.

— А, не! — скочи поривисто доктор Майспо. — Отде-накъде в градския отбор? Валери си е наш и ще представлява само училището!

Настана неловко мълчание. Гостите не очакваха такъв отзвук на тяхната молба. Но секретарят не отстъпи:

— В градския отбор Валери ще има условия да се среща с опитни шахматисти, да пътува из страната. Не е ли тъй, другарю Качалски?

— Так точно! — избоботи гросмайсторът. — Шахматистът не бива да се затваря между четири стени. А, както чувам, вие тук в училището нямате дори шахматен кръжок!

— Има, има! — провикна се Пепи със звънливия си сопран.

— Трай бе! — озъби се Тото и го шляпна по врата.

— Ей, я не ме бий! — настръхна Пепи. — Че знаеш ли какво?

— Какво бе, кросмайстор?

— Какво ли? Като ти направя туш за половин манш, ще видиш ти!

— Ти си заек без опашка!

— Аз, ами! И мат даже мога да ти направя със затворени очи!

— Опитай де!

— Какво, мислиш, че ме е бъз ли? — извика през сълзи Пепи.

— Ти си заек без опашка!

Дълбоко засегнат от това нечувано оскърбление, Пепи се метна върху Тото и в същия миг се намери по гръб на земята, гърчейки се под черните лапи на гиганта.

— Заек без опашка! — потрети Тото упорито. — И друг път да не ми се фукаш така фатално, че ще ти скъсам и заешките уши! — пусна Пепи, самодоволно наплюнчи пръст и заглади перчема на върха на главата си.

А малкият мълчаливо изтърси панталоните си от праха, посмръкна и направи нещо, което никой не очакваше: бавно премина късото разстояние, което го делеше от Валери, и демонстративно седна до него.

Ала Валери не оцени този жест. Обратно — без дори да погледне пришълеца, изрече с нескрито презрение:

— Махай се оттук! Ти си несериозен като щурец! Няма място за тебе в клуба!

В резултат на което Пепи въздъхна дълбоко, стана, отдалечи се от Валери и седна по средата между двете групи, сам-самотен.

Тази ничия позиция на отлъчения от двата лагера спортист щеше да има големи последици както за самия него, така и за цяла „Термалия“, но това щеше да се разбере по-късно…

— Какви са тия викове долу? — попита секретарят на Комсомола.

— Децата… — отвърна Гърбатко, надзърна навън, видя струпаните на двора ученици и за тяхно велико разочарование, затвори прозореца. И продължи: — Товарищ Качалски, искам да ви съобщя, че шахматен клуб си имаме вече, наистина още е нов, но уверявам ви, скоро ще набъбне, особено след днешното ви посещение. Позволете ми обаче като класен наставник на Валери да не се съглася с вашето предложение. Аз съм против преждевременното превръщане на децата в „звезди“. Рано или късно тези „звезди“ се превръщат в малки чудовища.

— Но птичетата рано или късно трябва да се пуснат да летят сами, иначе никога няма да укрепнат крилете им. Това ви го казвам аз, гросмайстор Качалски.

— Валери е твърде слаб физически, за да го пуснем да лети сам на големи разстояния — възрази спокойно Гърбатко.

Качалски вдигна ръце, сякаш се предаваше.

— Разбира се, това си е ваша работа. Вие по-добре познавате вашите деца.

— А какво е вашето мнение, другарю директор? — попита комсомолският секретар.

— Моето мнение? Хм… — Старика замислено завъртя върху дланта си нова лодчица. — Знаете ли, при нас в отряда идваха най-различни хора: смели, страхливи, спокойни, паникьори… Но как да познаеш отначало кой какъв е? Дойде някой например, пременен като страшен хайдутин, с грива до рамо, патрондаш през кръста, автомат на рамо и даже с ятаган в ръка. Да го видиш само и ще се стреснеш. А при първата престрелка намокря потури. Дойде друг, скромен, незначителен, с навити ръкави и гуменки и с единствено оръжие — пистолетче шест на трийсет и пет. Но пръв се вдига в атака… Защо ви разказвам това? Защото не бива да бързаме с оценките си за хората. Човешката същност се проявява в най-различни обстоятелства и преди всичко в трудности, на това ме научи животът. Ето затова аз предлагам да поизчакаме, да видим как ще се разкрие по-нататък Валери и чак тогава да решим. Има ли възражения?

— Мъдро решение, товарищ директор! Това ви го казвам аз, Александър Качалски.

— Радвам се, че сме на едно мнение. Други въпроси?

Едва сега в разговора се намеси другарката Комитова, немлада вече жена с дребно тяло и кукленско лице с вирнато носле и кръгли, наивни очи. Тя вдигна ръка като ученичка в клас и стеснително попита:

— Може ли?

— Моля! — подкани я директорът.

— Ето какво… Касае се до снощния инцидент между ваши ученици и бандата на Осоговския тигър.

— Да, неприятна работа — съгласи се Старика. — Крайно време е вие в Педагогическата стая да озаптите вашите тигри, а пък ние тук ще се позанимаем с нашите данколовци.

— Ох, бооже, беше ужасно! — пропя Многострадалната Геновева.

Комитова виновно се усмихна:

— Но аз нямам никакво намерение да упреквам вашите момчета. Аз мисля, че те са постъпили правилно, като не са позволили на тигрите да безчинствуват в интерната и са ги… как да се изразя… са ги понатупали…

Доктор Майспо се размърда на стола си и хвърли самодоволен поглед върху колегите си. Комитова продължи:

— … Думата ми е за друго… — Тя се позапъна. — Видите ли, другари, ние искаме да ви помолим… да ни окажете помощ, истинска, не само на думи…

— Не ви разбирам — каза Старика. — Каква помощ можем да ви дадем ние?

— Работата е там, другари, че ние в Педагогическата стая трудно се справяме с всички новоизникващи случаи. Ние сме само няколко жени и пенсионери, а често се случва да се сблъскваме с пияни младежи, развилнели се хулигани и дори с побойници като тигрите. Обикновено ние се въздържаме да прибягваме до услугите на милицията, тъй като това дава отрицателен психологически ефект върху децата, и се стремим да свършим всичко ние сами… Но, както ви казах, не ни достигат сили и се нуждаем от подкрепа… — Тя помълча, замига с кръглите си очи и подзе: — Бихте ли ни отделили за тази цел неколцина от вашите ученици, имам предвид смелите момчета, които така твърдо се справиха с тигрите? Уверявам ви, едва ли ще се наложи да прибягват до сила, самото им присъствие в стаята и навън ще респектира нарушителите на реда. Славата на вашите данколовци се носи из целия град…

— Така ли? — Старика комично се почеса по тила. — Никога не бих предполагал, че Тото може да упражни такова положително социално въздействие… Какво пък, защо не? Ние не сме чужди на проблемите на възпитанието и в общоградски мащаб. Докторе, какво ще кажеш? Това е и по твоята част.

Доктор Майспо сбърчи нос — това бе израз на най-върховно задоволство.

— Ролята на шериф от ковбойски филм ще допадне много на Тото — засмя се той.

— По-скоро на доброволен отрядник — забеляза Комитова. — Ние тъй им викаме…

— А ние сме романтици и предпочитаме да се наричаме Авакум Захов или шерифи.

— Не обичам ковбойските филми! — намуси се Комитова й от това лицето й заприлича на кукла, готова да заплаче.

— А Тото ги обича.

— Всеки с вкусовете си… Значи, мога да разчитам на вас! Благодаря ви. Моля да наминете утре в Педагогическата стая заедно с избраните от вас момчета, да ги поинструктирам. — Комитова се изправи. — А сега да не ви задържаме повече, виждам, че сте заети. Още веднъж сърдечно ви благодаря от името на Градския комитет на Отечествения фронт…

След малко гостите крачеха към колата, която ги чакаше на шосето. На петдесетина метра ги следеше цялото термалийско общество, ужасно любопитно да разбере какви решения са взети.

И само дванайсет секунди по-късно интернатът бе връхлетян от един от ония пристъпи на слухове, които като буря го разтърсваха от време на време.

Валери ще бъде изключен!

Тото ще бъде задържан в Педагогическата стая!

Валери ще бъде пратен в националния отбор по шахмат! Тото става старши милиционер!

И така нататък, и така нататък…

Десет минути след това Старика извика в кабинета си Валери и в присъствието на Гърбатко му заяви, че:

Първо — той, директорът, много разчита на него и на новообразувания шахклуб в борбата за шахматната корона на спартакиадата.

Второ — „Термалия“ трябва на всяка цена да бие градския представителен отбор. Това е въпрос на чест.

Трето — Валери и всички останали шахматисти се задължават да имат по физкултура четворка и повече и тази четворка да бъде достигната най-късно до един месец.

Четвърто — шахматистите да се научат да се борят. Е, не като Тото, но все пак…

Не се ли изпълнят всички тия условия, съжалявам, но ще бъдем принудени да забраним всякакви шахове и други подобни игри!…

Веднага след това Старика извика в кабинета си Тото Тотото и в присъствието на доктор Майспо му съобщи, че:

Първо — от утре данколовци стават помощници на другарката Комитова от Педагогическата стая в борбата срещу детската хулиганщина в града. Обществото много разчита на тях.

Второ — на данколовци се препоръчва да не прилагат физическа сила освен при самозащита.

Трето — Тото и целият отбор „Дан Колов“ се задължават да имат по математика четворка и повече и тази четворка да бъде достигната най-късно до един месец. И да бъде истинска, а не както досега — по милост.

Четвърто — борците да се научат да играят шах.

Не се ли изпълняват тия условия, много съжалявам, но ще бъдем принудени да пратим при другарката Комитова други помощници, например Валери и неговия шахклуб…

Интернатът закипя. Също както при електролиза, когато водата, пронизана от електрически ток, се разлага на водород и кислород, термалийци категорично се разделяха и насочваха към двата противоположни полюса. Едни се обявяваха за шахматисти, таейки надежда един ден да попаднат в Прага; други се провъзгласяваха за борци с нескритото желание да станат градски шерифи на Педагогическата стая.

В резултат на това за половин час местните книжарници бяха ометени от шахматна литература и шахматни табла.

Закупена беше и една книга с шарени корици, която нямаше нищо общо с шахмата, а също така и чифт гири…

Забравената идея на Гърбатко, макар и преобразена, бързо се възраждаше и покоряваше умовете на термалийци. Единственият, който не знаеше къде е, беше Пепи.

Голямата рокада на царете

Веднага след вечеря клубът „Абдул-Аба“ се събра край саркофага на Касиус Клей на учредително заседание. Все още беше светло и опасност от появяването на призрака на цар Михаил нямаше, но въпреки това шахматистите бързаха да ликвидират дневния ред, който се състоеше от три точки:

1. Встъпително слово от Валери. 2. Избиране на ръководство. 3. Въпросът за четворката по физкултура с предложение от Валери.

Насядали върху развалините, членовете на клуба слушаха словото на Валери, посветено на историята на шахмата и на живота и дейността на великия Абдул-Аба — човека, чието име клубът заимствуваше и което трябваше да бъде достойно защитено с всички шахматни и нешахматни средства. Силно впечатление направи хипотезата на Валери, че е възможно Абдул-Аба да е боледувал от ревматизъм, да е идвал, значи, да си прави бани в Улпия Термалия и следователно да е оставил тук някъде някоя от своите мансуби.

— Трябва да ги потърсим! — обадиха се гласове.

— Непременно! — отвърна Валери. — Скоро ще организираме изследователски експедиции.

— Тия дни ще ви кажа как! — продума тайнствено Спас Дългия. — Вече имам важни информации за подземните скривалища.

Преминаха към втората точка: избирането на ръководство. Разбраха се лесно. За пожизнен председател, подпредседател и генерален секретар на клуба бе избран Валери. Той стана още и главен инструктор, главен анализатор и главен секундант. За касиер бе избран Белия облак, Спас Дългия за завеждащ пропагандата и изследователската дейност, а Елка за завеждащ женкомисията. Белия облак се противопостави за приемането на жените в клуба, но остана сам.

Много приказки и спорове породи третата точка. За всички бе съвършено ясно, че за да получат четворка по физкултура, далеч не е достатъчно да се посещават редовно часовете на доктор Майспо. Нужно бе още да се скочи на височина 1,15, на дължина 3 метра, да се пробягат 60 метра за 14 секунди и отгоре на всичко да се вдигат ужасни тежести. Най-страшно от всичко бе условието шахматистите да се научат да се борят!

Макар и трудни, първите няколко цели бяха постижими и даже Валери беше уверен, че като се засили достатъчно силно, непременно ще надскочи исканите метри, особено след като се е къпал в горещия басейн. Да се борят обаче в отбора на данколовци, абдулабайци не желаеха!

За Валери връзките с данколовци бяха абсолютно немислими. Нито за миг не беше забравил той клетвата си да отмъсти на Тото. Естествено, искаше да бъде бърз, ловък и силен и евентуално дори да умее да се бори, но овладяването на изкуството на борбата можеше да дойде безразлично от какви източници, само не от данколовци!

В последна сметка след сума предложения, контрапредложения и компромисни предложения взето бе следното мъдро решение, отбелязано в

Протокол №1

Към шахклуба „Абдул-Аба“ се създава секция „Борба“, която ще съществува дотогава, докато всички нейни членове не надхвърлят четворка по физкултура. Добре е да се стигне до шестица. Обучението на секционните членове ще се извършва нелегално. За секция „Борба“ отговаря лично председателят на „Абдул-Аба“ — кандидат-майсторът на шах Валери.

— А инструктор кой ще ни бъде? — попита Белия облак.

— Аз — каза Валери.

— Че ти не умееш да се бориш.

— Ще се науча, не е голяма философия.

Точно в този момент зад колоните на некропола се мярна Пепи. Той ужким правеше снимки с федката, но всъщност внимателно дебнеше всяка дума и си умираше от мъка, че не може да вземе участие в това тъй важно събрание. Ала никой не му обърна внимание, никой не го покани да дойде…

Приключили всички въпроси от дневния ред, шахматистите побързаха да се приберат не само защото се стъмваше, но и за да прочетат книгите, които си бяха накупили от града, като например „Защита Нимцович“, „Комбинации в мителшпила“, „Решение на шахматни задачи“ и други такива. Валери ги бе предупредил, че който не научи наизуст тия книги, хич да се не и вестява в клуба.

Председателят на „Абдул-Аба“ надникна в стаята си — дебелия го нямаше — и влезе.

— Добррромиррр цирррк! — осведоми го Лори.

Това бе добре дошло. Валери спусна завесите и направи нещо, което не бе правил никога през живота си: извади изпод леглото си две петкилограмови гири! Бе ги купил от ГУМ и едва ги бе довлякъл дотук.

— Гирррри! — развика се възторжено Лори. — Цирррк!

— Никакъв цирк — поясни Валери. — Само за сила.

И започна да упражнява. Първото вдигане бе лесно и Лори не пропусна да го поздрави:

— Брррраво, Валерррри!

Второто вдигане не беше толкова лесно, третото се получи трудно, а при четвъртото гирите стигнаха едва до гърдите и тупнаха на пода.

— Позоррр! — развика се Лори и запърпа с криле.

Валери не му обърна внимание, толкова се чувствуваше отмалял. Бутна гирите под леглото и дълго седя с разтуптяно сърце.

После си легна, като за всеки случай взе един аспирин. И направи още нещо, което също никога не бе правил: вместо, както всяка вечер, да изиграе няколко партии срещу черния цар, разопакова една книга с шарена корица, отвори я и потъна в четене.

И тази книга не бе нито „Мачът на века“, нито сборник с шахматни задачи. Тази книга беше „Методично ръководство по борба“.

Валери чете дълго, чете, когато се прибра Добромир, чете, когато прозвучаха дванайсетте удара на гаровия часовник, чете, докато не изчете стоте страници докрай и не наби завинаги в главата си основните характеристики и класификации на борбата, методите за заучаване на нейната техника, специалните упражнения за бореца, психологическата му подготовка и всевъзможните и богато илюстрирани хватки на свободната борба.

И когато обърна последната страница, той бе така добре подготвен теоретически, че можеше да чете лекции на националния отбор по борба.

Валери дълго не можа да затвори очи. И то не толкова от бремето на новополучените знания, колкото от любопитството, което пробудиха у него историческите сведения за борбата, изложени в книгата.

Оказа се, че борбата като спорт се е родила даже преди шахмата и че е била включена в програмата на олимпийските игри осем века преди новата ера, тоест много преди Абдул-Аба да се е къпал в басейните на Улпия Термалия! Оказа се още, че у нас борци са били Чавдар войвода, Филип Тотю и кой ли не още от юначните българи!

На края Валери с удивление узна, че Дан Колов не е измислено от данколовци име, а прославен български борец!

Дълго размишлява той върху тия нови факти и когато заспа, за първи път сънува себе си не в доспехите на Белия рицар да се сражава върху черно-бялото поле с черния цар, а по трико, с перки като шаси на самосвал да тръшка на тепиха Осоговския тигър, да стъпва на гърдите му и, да вие като Тарзан в джунглите.

През този ден данколовци също заседаваха. Защото трябваше да решат един много тревожен въпрос.

О, тях никак не ги безпокоеше поканата на другарката Комитова да станат шерифи на Педагогическата стая. Уверени бяха, че като нищо ще се справят с разните им тигри, тигърчета и тигърченца, които нарушаваха реда и спокойствието в детските площадки и игрища и крадяха от павилионите цигари, луканка и локум. Друго ги тревожеше тях: искането на Старика да постигнат по математика четворка и да се научат да играят шах!

Седяха на тепиха и шумно въздишаха. Нямаше встъпително слово, нямаше избор на ръководство и други подобни бюрократични глупости. Открай време несменяем войвода на отбора беше Тото Тотото и никой не смееше да оспорва този свещен факт. Ето защо заседанието на борците и кандидат-борците от десетте категории започна с тия прости думи:

— Ами сега бе, как ще откопчиме тази фатална четворка?

— Не бой се! — обади се Банко от категория до 52 кила. — Ще ни праскат шестаци, както и досега. Ние сме славата на „Термалия“. Че кой друг ще се бори на спартакиадата?

— Ох, де да е тъй! — въздъхна Тото. — Само че когато Старика ме прие на удивленция.

— Аудиенция — поправи го Тони-48.

— Добре де! Та той ми каза, че старите шестаци били кофти шестаци и вече не важат.

— Е, и какво ще правим сега? — попита Ванко от категория до 57 кила.

Тото сърцераздирателно въздъхна:

— Ами фатално ще трябва да зубрим. А задачите за домашно ще ми решавате вие.

Никой не възрази. Смееха ли!

— А бе с математиката все ще се оправим — каза Ганко от категория до 62 кила. — Ама да се борим на шах как ще се научим?

— Ох! — въздъхна още по-сърцераздирателно Тото. — Я не ми говорете така безпощадно за шах, че чак мозъкът ме заболява!

Тогава се обади Тони-48, приятелят на Пепи и негов съквартирант:

— Да попитаме Пепи! Той вече е почти майстор по борба на шах.

— Да не си посмял да споменаваш името на този кросмайстор! — скръцна със зъби Тото. — Не искам да го видя до края на срока!

Точно в този момент споменатият „кросмайстор“ минаваше покрай стъклената стена на салона и ужким се шляеше, но със завист се вглеждаше в осветеното петно на тепиха, където бяха насядали бившите му съотборници. Ох, как му се искаше и той да бъде с тях, па да се преметне презглава и да им направи туш за половин манш! Ала никой не го видя, никой не го покани и той остана в мрака…

Внезапно Данко-54 скочи към закачалките, извади от сака си един дебел пакет и разгъна хартията. Показаха се едно малко шахматно табло и три дебели еднообразни тома с черни обложки.

— Вижте какво купих днеска! — каза той плахо, очаквайки неизбежна насмешка. — Спортни помагала за изучаване на борба на шах.

Кутията беше хубава, пирографирана в народен стил, а фигурките от пластмаса. Тото грабна една пешка и дълго я разглежда:

— А бе, знае ли някой от вас как се местят тия куклички? — попита той с нескрита погнуса.

Никой не знаеше. Но Данко-64 показа трите тома и заяви:

— Тука пише.

Тото — взе един от тях и бавно прочете: „Шахматно творчество на Ботвиник.“ Кой е тоя бе?

Данко-64 обясни:

— Казва се Михаил Ботвиник и много години е бил световен шампион, тука си го пише. В тия книги са събрани тайните му хватки, когато е правил само тушове. От тях най-бързо ще се научим да се борим на шах и даже да станем световни първенци.

— Хм! — изръмжа скептично Тото и попрелисти книгата. И изведнъж се задави: — Ама какви са тия алгебрични задачи бе?

Всички се надвесиха над книгата. Действително вътре имаше почти само цифри и буквички, които никой, ама никой не разбираше. Данко-64 си прибра томовете.

— Язък за парите! — промърмори той.

— Знаете ли какво? — обади се пак Тони-48. — Пепи си има една друга книга, по-тънка от тая. Той си я чете непрекъснато. Хайде да го извикаме и му я поискаме да ни я даде, докато я научим и ние…

— А бе, нали ти казах да не споменаваш това възмутително име пред мене! — прекъсна го Тото. — Той е вероломен предател.

— Е, тогава никога няма да научим да се борим на шах! — отвърна Тони-48.

Тия думи направиха силно впечатление на Тото и той се замисли. Мисли дълго. Най-после продума:

— Измислих! Ще му свием книгата и готово!

— Не може! — възрази Тони-48. — Сега сме вече шерифи и сме против кражбите.

— Вярно! — замъчи се пак Тото. — Лошо…

Тогава Тони-48 хвърли една блестяща идея:

— Хайде да си съставим секция „Шах“!

— Може! — великодушно одобри Тото. — Аз ще й стана войвода.

— Ама нали не знаеш да се бориш на шах?

— Голямо чудо! Ще се науча! Я ми дай онези книги, дето пише за Ботвиквеник.

— Ботвиник!

— Давай, не се втелявай!

Той отвори втория том и погледът му попадна върху едно подчертано изречение. Прочете:

— „Тук Смислов прави голяма рокада.“

— Какво е това рокада бе?

Тони-48, който знаеше нещичко от Пепи, веднага обясни:

— Голяма рокада значи, когато царят сменя първоначалната си позиция и отива на друго място, за да стане още по-силен!

— Я гледай! — възкликна Тото. — Значи, сега и аз, като се уча да се боря на шах и отивам на друга позиция, правя голяма рокада! Така ли е?

— Така е! — каза Тони-48.

— Че то било фасулски лесно. А аз си мислех, че да местиш тия куклички било фатално трудно. Давай книгите! Ще ги омета като нищо.

И се прибра в стаята си и чете, чете, чете, докато му се зави свят и заспа.

Трета част

Сложен мителшпил

Проблеми пред шахматистите

Отминаваха последните дни на пролетта. Лятото се задаваше топло, свежо и преизпълнено с юношеска бодрост.

Долу градът бе заприличал на гигантски пъстър букет, сред който надничаха червените керемиди на къщите. Горе Улпия Термалия тънеше в пищна зеленина. Входовете на галериите се губеха сред малинови храсти. Към синия космос летяха прозрачните ракетки на глухарчетата и възторжените песни на славеите. Дъхаше упоително на младост.

Нима е възможно да се учи в такова време?

Интернатът бе обзет от сладостно замайване, сякаш в стаите бе впръскан хлороформ. Термалийци слушаха с половин ухо монотонните уроци, прозяваха се до разчекване на челюстите и замечтано се вглеждаха в отворените прозорци, зад които бе светът. Нямаше ги обичайните сритвания под чиновете, нямаше крясъци, нямаше ги и Гърбатко, и доктор Майспо, за да разсеят дрямката. И даже Валери и Тото съжителствуваха мирно един до друг, без да се дърлят и щипят.

Всички само чакаха последния звънец, за да се изстрелят навън и дадат воля на натрупаната през дългите студени месеци енергия, по-силна даже от водородната бомба. Тичаха и се търкаляха като бесни по тревата, прескачаха като пощурели пантери рововете на Улпия Термалия, катереха се като подгонени маймуни по боровете, боричкаха се като пробудени от летаргичен сън мечета, крещяха до пресипване и едва когато се поуталожваха, хукваха да обядват.

Хапваха набързо, надраскваха надве-натри домашните си и чак когато учителите се прибираха по домовете, си, започваше истинският живот, онзи, чийто тласък бе даден в паметния ден на посещението на гросмайстор Качалски.

Общежитията обезлюдяваха, термалийци се пренасяха около саркофага на Касиус Клей и във физкултурния салон. Наистина имаше и трето място — кабинетът по музика, но там репетираше хорът на Добромир, а той беше неутрален.

Сгушени сред разкопките, членовете на „Абдул-Аба“ провеждаха редовните си занимания по шахмат. Положили върху камъните табла, наръчници и сборници със задачи, те слушаха поредната лекция на Валери.

Никой, ама никой не бе допускал, че тази игра може да бъде тъй увлекателна! Тя разкриваше такива необозрими хоризонти на въображението, такива пленителни светове на мисълта, такива безкрайни възможности за комбинации, че новаците бяха в състояние да седят по цели часове, без да мърдат, обзети от неизпитано дотогава блаженство.

И едва по време на тия уроци абдулабайци осъзнаваха, че тази древна игра освен таланта изисква и много, много труд. Валери ги караше да четат купища книги, да правят дълги анализи на партии на велики шахматисти, да изучават наизуст хитри комбинации. И с всеки изминат ден те с ентусиазъм установяваха колко бързо напредват и това им даваше импулси за още по-настървени занимания.

После идваше редът на секция „Борба“. Момичетата си отиваха, момчетата затваряха кутиите и заемаха места в един от тревясалите римски басейни. И Валери пристъпваше към поредната теоретическа инструкция…

Отначало всичко вървеше добре и курсантите се чудеха откъде Валери, който така безславно бе ял пердах от Тото и Осоговския тигър, знае всички тия сложни термини като „борба в стойка и партер“ или „преобръщане през полумост“. Засечката настъпи в часа, когато трябваше да се премине към практика.

Валери застана в средата на изкопа, извика Белия облак и накратко му описа хватката, която трябваше да изпълни с друг борец. Белия облак се опита, но не успя.

— Глупав си, затова! — нахока го Валери. — Спасе, ела ти!

И още по-подробно обясни къде трябва да легне дланта, къде да се провре бедрото и как да се притисне рамото на противника. Спас размаха непохватно дългите си крайници, заплете се и се получи такъв смешен възел от ръце и крака, че всички се разкиснаха.

— Какво се хилите? — ядоса се Валери. — Една обикновена хватка не можете да направите! Колко пъти трябва да ви я описвам!

— Направи я ти де! — подкани го Спас Дългия.

— Това не е моя работа! Аз съм инструктор, а не чучело за обучение. Вие сте длъжни да ме слушате и толкова! Утре да не ми се явите, докато не научите наизуст първите три хватки! Разбрано?

Захвърли всичко и се спусна към градската баня.

След малко вече пуфтеше в горещия басейн и усещаше как хилядите калории като иглички проникват в тялото му. От време на време опипваше мускулите си: не стават ли по-корави!

Като се върна в стаята си, спусна завесата и се залови за гарите. Лори критично го наблюдава цели пет минути, след което одобрително кимна:

— Бррррраво, Валерррри!

Тази история се повтори три дни наред. На четвъртия ден Спас Дългия свика на спешно заседание клубния управителен съвет.

Събраха се край зарешетения вход на Галерията на призраците.

— Какво има? — попита Валери. — Защо ми губите времето? Тъкмо в момента правех важен анализ на една партия на Капабланка. — Той все така се горещеше, когато наблизо биваше Елка.

— Предлагам две точки в дневния ред — каза невъзмутимо Спас. — Първо, научно съобщение за скривалището на цар Михаил, и, второ, въпроса за борбата. Съгласни ли сте?

Съгласни бяха. Спас се ослуша — няма ли някой наблизо, и зашептя:

— По точка първа, другари, мога да ви кажа, че знам вече къде се намира скривалището на цар Михаил. — Той млъкна, за да се наслади на нетърпението на съвета и продължи още по-тайнствено: — Вчера в градската библиотека открих една стара книга на монаха Андроникий от монастира „Свети Павел“. Там пише, че преди да загине, цар Михаил оставил в монастира скица на тайната пещера, където е заровил съкровището.

— Че това нали е от твоя роман! — забеляза Валери.

— Какво от това? — отвърна хладнокръвно Спас. — Важното е, че е вярно.

Аргументът беше сериозен и съветът го прие.

— Намери ли скицата? — попита Елка, която припряно разплиташе и заплиташе златната си корона.

— Не, защото монастирът е опожарен от турците и скицата е изгоряла с библиотеката му. Но монахът Андроникий я е виждал и дава много точно описание на пещерата. Чуйте!

Спас извади от джоба си бял лист и бавно зачете:

— „И ще влезете в Голямата дупка, що се намира на 30 разкрача на изток от старата римска баня, и ще вървите все направо под земята, дордето стигнете до горещата вода, и ще стъпите в нея, и ще вървите, дордето стигнете до Каменния чатал, що разделя реката на две, и ще тръгнете по левия ръкав, и ще вървите все направо, дордето стигнете до Голямата стена, и ще се покатерите върху нея, и ще намерите пролука, и ще влезете в пещерата, голяма колкото храмът божий, построен в лято господне 1323 от православния Михаил Шишман, цар на българите…“

Спас млъкна. Белия облак неспокойно се размърда и посочи входа на галерията:

— Нали това е Голямата дупка?

— Може да е — отвърна Спас Дългия. — Ще проверим. Сега имаме сигурен инструктаж.

— Не разрешават — каза Елка. — Стават срутвания.

— А призракът? — обади се Валери.

— Ще влезем при голяма луна — обясни Спас Дългия. — Тогава призракът не се явява. Но дори и да се яви, какво от това? В края на краищата ние отиваме да си вземем съкровището, което е принадлежало на български цар, нали?

— Гениално! — възкликна Белия облак и весело разчорли сребристата си коса. — Представяте ли си, ако наистина намерим съкровището? Все злато, бисери и диаманти! Какво ще ги правим?

— Аз ще си нанижа гердан — рече Елка.

— Аз ще си изкова фигурки от платина — каза Валери.

— Бива! — разреши великодушно Спас. — Но другото ще дадем на държавата, да си плати дълговете.

— Ами няма ли да потърсим и мансубите на Абдул-Аба? — попита неспокойно Валери. — И те са много важни.

— Разбира се! — каза Спас. — Влезем ли веднъж в подземията, лесна работа. Само че всичко трябва да запазим в най-строга тайна.

— Кога ще направим експедицията? — попита Белия облак.

— Преди да са дошли археолозите. После няма да може.

— Добре! — рече Валери. — От днес почваме да се готвим. Облако и ти, Елка, съставете списък на необходимите съоръжения и почвайте да ги събирате. Искате ли?

Искаха.

Преминаха към втората точка от дневния ред. Пак взе думата Спас Дългия.

— Другари — загрижено започна той, — мене ме тревожи състоянието на курса по борба. До края на срока, даден от Старика, остават двайсет и шест дни, а ние тъпчем на едно място. Ако върви все така, ние никога няма да се научим да играем на борба и Старика ще разтури нашия клуб.

— Кой ви е крив, като сте кьопави! — забеляза Валери.

— Кьопав си ти! — отвърна студено Спас.

Валери стрелна с поглед Елка и бързо хвърли:

— Аз ли съм кьопав? Аз знам всички хватки наизуст и ако искаш да знаеш, вдигам по трийсет пъти на ден две гири по пет кила на височина един метър, което се равнява на триста килограмометри, или на 4 конски сили! Разбра ли? Освен това поемам всеки ден по десет хиляди калории енергия в банята, достатъчни да поддържат осветлението в един дом от три стаи в продължение на 6 часа!

Тия факти впечатлиха Спас Дългия. Въпреки това не отстъпи.

— Може да си силен колкото четири коня, но не умееш да се бориш. На нас ни трябва опитен инструктор, например доктор Майспо.

— Докато се върне от ГДР, ще стане късно — забеляза Белия облак.

— Тогава Тото Тотото — завърши Спас Дългия.

Валери скочи от мястото си като изхвърлен от пружина:

— Така ли? Добре! Вие си вземете Тото, а аз си отивам! И нека Тото ви учи и на шах!

Елка го хвана нежно за ръката. Той се вкамени.

— Недей така — каза тя с флейтичката си. — Ако ти си отидеш, клубът ще се разтури и тогава на никаква Прага няма да заминем. Хайде, хайде, не се сърди!

Той послушно седна. И като отдалеч чу предложението на Белия облак:

— Аз също съм против Тото. И затова нека вземем Пепи. Той е истински борец.

— Пепи е двуличник — вяло възрази Валери. — Три пъти ми се кле във вярност и три пъти ме напусна от страх пред Тото.

— Да, ама сега той е изгонен от данколовци — каза състрадателно Елка. — Хайде, Валери, кажи да!

Кой мъж, па бил той и най-твърдият, ще устои на такава мила молба? Не устоя, естествено, и Валери.

— Добре — отвърна той дрезгаво. — Но ако Пепи пак ни предаде?

— Няма, няма! — извика Белия облак и изтича зад колонадите, където малкият борец разиграваше Сицилианска защита срещу себе си.

След минутка Пепи стоеше пред управителния съвет и полагаше клетва, че ще бъде верен до гроб на клуба „Абдул-Аба“ и ще отдаде всичките си сили за разцвета на секция „Борба“.

— Само че — добави той — да не узнае Тото.

— Не бой се! — успокои го Валери. — Ние умеем да пазим тайна.

Сините като синчец очи на новия инструктор по борба засвяткаха от задоволство.

Проблеми пред борците

При данколовците се разиграваха не по-малко сложни и мъчителни събития.

Както и трябваше да се очаква, уроците по борба вървяха блестящо. Веднъж застанал на тепиха, Тото се чувствуваше в стихията си. Освободен от опеката на доктор Майспо, той бързо осъзна отговорностите си пред отбора и прояви такива способности на треньор, че учуди и себе си дори, а Тото не бе от тия, които се чудеха много-много.

Не, теория той почти не знаеше, но владееше всички хватки, които се изискваха от бореца, и не щадеше сили да ги покаже на съотборниците си. С рядка самопожертвувателност той повтаряше безброй пъти едно и също упражнение, една и съща хватка, докато ги набиеше в главите на курсантите. И не се гнусеше да се превърне в чучело, върху което другите се учеха. Те го блъскаха, поваляха на земята, търкаляха, мачкаха, ритаха, извиваха му ръцете, краката, скубеха му косата, а той дори не пъшкаше и даже диктуваше какво още трябва да правят с него. Към края на третия ден бе изцяло покрит със синини, но не се оплака нито веднъж.

Свършили урока по борба, редовните членове на „Дан Колов“ обличаха празнични дрехи, връзваха червени връзки и отиваха в Педагогическата стая.

Там другарката Комитова, ръководителката с кукленското лице и тъничкия глас, им докладваше какви произшествия са станали през денонощието, за които се предполагаше, че са причинени от деца. Най-често това бяха кражби на автомобилни бърсалки за стъкла, изчезнали велосипеди, задигнати кутии локум от сладкарницата при киното, изтръгнати слушалки от телефонни автомати, пердашени деца от неизвестни хулигани, строшени с камъни витрини и други подобни.

Сетне тя разпределяше групите на двойки, даваше им червени ленти за ръкавите и като им се усмихваше с кръглите си, наивни очички, пожелаваше им успех и ги пускаше из града.

Започваха тогава най-приятните часове. Шерифите обикаляха улици, площади и градини, важни, строги и зорки, и усърдно изпълняваха задачите си. Оказваха помощ на пристигнали от София на екскурзия ученици, охраняваха футболни мачове между детски отбори, бдяха за реда в басейна на спортната палата, където тренираха малчугани, усмиряваха разбеснели се гаменчета…

И едва тогава пристъпваха към търсене виновниците за отбелязаните произшествия.

Отначало това не им се удаваше и често се връщаха с празни ръце. Скоро обаче благодарение на безупречното си поведение техният авторитет порасна и — децата от махалите почнаха да им се доверяват и да им разкриват къде са видели откраднат велосипед, кой се е похвалил, че е строшил витрина, къде са се черпили скришом с цели пет кутии локум, кои си играят с телефонни слушалки, кой продава бърсалки за автомобилни стъкла.

На четвъртия ден те вече водеха нарушителите в Педагогическата стая.

А там инспекторката Комитова си знаеше работата: викаше родители, пишеше писма до учители, организираше квартални комисии за надзор, съветваше, мъмреше, помагаше с каквото можеше, включително и с пари, и рядко, много рядко и — със скръбно сърце пращаше някого в трудововъзпитателно училище, където пък ходеше два пъти седмично с мрежи, пълни с плодове, бонбони и книги…

И стана така, че за броени дни дребните нарушения в града намаляха, а Осоговския тигър се спотаи в миша дупка. Славата на данколовци като смели, силни и честни момчета окончателно се затвърди. Те се движеха по улиците на двойки, горди, преизпълнени с достойнство — истински ангели-хранители на градските деца, и минувачите учтиво ги поздравяваха като близки приятели.

През тия дни Тото Тотото се чувствуваше на върха на щастието. Той си умираше от кеф, че тъй много прилича на ония безброй шерифи, които с такава безпогрешност на юмрука и пистолета в безброй ковбойски филми усмиряваха безогледните бандити. Вечер в стаята си дълго се въртеше пред огледалото, търсейки да постигне ефектната стойка на шерифа от „Един срещу всички“, филма, който бе гледал единайсет пъти в архивното кино. И си мечтаеше за някое страхотно престъпление, което ще разкрие, катерейки се по водосточните тръби на стоетажен небостъргач, и за гангстера, когото ще залови след главозамайващи преследвания с червения ролс-ройс.

Ала, уви, никое щастие не е пълно; такава е човешката участ. Такава бе участта и на Тото. Защото вечер, когато се връщаше от дежурство, той отваряше таблото и въпреки най-добросъвестните си усилия не успяваше да научи повече от онова, което бе усвоил в първия ден, а именно — какво е „голяма рокада“. А като войвода на секция „Шах“ не смогваше да придвижи и на сантиметър знанията на съотборниците си.

Седяха върху тепиха, потяха се, пъшкаха повече, отколкото при двоен нелсон, местеха с коравите си пръсти фигурите, умуваха, пресмятаха, караха се, достигаха до размяна на юмруци, но въпреки това нищо не излизаше.

На четвъртия ден след една мъчителна кавга Тони-48 стана и каза:

— Аз си отивам.

— Къде бе? — попита Тото.

— При Валери. Там поне ще се науча да се боря на шах.

— Глей го ти, десертора! — извика грозно войводата. — Ама нали като си отиваш, фатално разваляш отбора?

— И какво от това? Нали ако не се научим да се борим на шах за 26 дена, Старика пак ще ни разтури? А аз искам да си остана шериф.

— Аз също! — обади се плахо Банко-52.

— И аз! — обади се по-смело Ванко-56.

— И аз! И аз! — обадиха се съвсем смело останалите категории.

Тогава Тони-48 окончателно се престраши:

— Да извикаме Пепи! Той си е наш и ще ни научи да се борим на шах!

— Пепи е предател! — рече мрачно Тото.

— Не е вече! Той е изгонен от Валери и сега се скита немил-недраг, без сън и без покой в Улпия Термалия.

— Така ли? А пък аз да не съм го знаял! Я ми го доведете веднага!

Тони-48 само това и чакаше. Изхвърча навън и завари Пепи зад колонадите на некропола да се бори с един дебел пън.

— Какво правиш? — попита той.

— Тренирам — отвърна Пепи, извади от джоба си бисквитче и си гризна. — Защото вече напълнях с едно кило и трийсет и осем грама и скоро ще мина в по-горна категория.

Тони-48 го хвана за ръката и го довлече в салона. Данколовци го наобиколиха.

— Слушай, Пепи! — рече тържествено Тото. — Искаш ли да се върнеш пак в нашето лоно безстрашно?

Сините като синчец очи на Пепи засвяткаха.

— Искам.

— Добре, но ще ни научиш ли да се борим на шах по всички категории?

— Ще ви науча! Само че тайно от Валери.

— Не бой се! Ние ще те пазим като зеницата на окото си от ония завеяни будалайци.

— Абдулабайци — поправи го Пепи.

— Будалайци! — повтори упорито Тото. — А сега закълни се в името на Дан Колов, че никога няма да ни изневериш!

Пепи преглътна: спомни си клетвата, която бе дал на другите, поколеба се за секунда, помисли и нехайно произнесе:

— Дадено!

Възторжени овации посрещнаха тази декларация. Данколовци грабнаха Пепи и го запремятаха във въздуха чак до висящите от тавана халки.

А през това време той си мислеше, че все пак е успял да метне всички. И си мислеше още, че в близките дни ще извърши велики дела: ще научи шахматистите да се борят, а борците да играят шах!

И то тайно!

Наистина, имаше опасност да го разкрият и тогава… Но Пепи беше мъжко момче и не се плашеше от нищо.

Даже от призраци.

Сложните комбинации на Пепи

За Пепи настъпиха щури дни.

Навярно ако бе подозирал какво му предстои, едва ли щеше да поеме двойното бреме на треньор по борба и инструктор по шах. Но бе вече изиграл първите ходове и бе потънал в такъв сложен мителшпил, че връщане назад нямаше, освен ако се признаеше за победен.

Но Пени никога не се признаваше за победен. Не се призна и сега. Обратно, уверено се движеше напред, балансирайки по ръба на пропастта между борбата и шахмата, и проявяваше чудеса от енергия, изобретателност и дързост, като едновременно спазваше и нарушаваше клетви. Само че престана да снима, да събира марки и минерали, престана даже да чете…

Напрежението започваше сутрин рано, когато правеше своя крос из гората. Бягаше сам, изолиран от всички. Един-два пъти неутралният Добромир се опита да го привлече в хора с обещание, че ще му даде да пее солова сопранова партия, но Пепи го отряза, като му заяви, че неговият глас сега мутира и не се знае дали и в бъдеще ще остане сопран.

Напрежението растеше в клас, където противниците от двата лагера от страх да не се разконспирират даже не му подсказваха, и той бе принуден да разчита единствено на себе си.

То ставаше още по-силно следобед, когато данколовци слизаха в Педагогическата стая, а абдулабайци се уединяваха сред разкопките. През тия минути Пепи буквално си умираше от желание да тръгне с шерифите на лов за осоговски тигри. Но не отиваше. Пазейки се да не го забележат, той изтичваше към развалините, където вече го чакаха. И почваше серията от сложни ходове.

Първи ход — Пепи строяваше шахматистите и ги подлагаше на такава физическа обработка, че те започваха да кълнат деня, в който са се родили. Караше ги да тичат до припадък, да лазят като гущери, да скачат по 300 пъти, да се премятат презглава, да ходят на ръце, да правят мост на гръб, да се повдигат едни-други, да се тръшкат по тревата, да си извиват главите, докато им се завиеше свят и прочее, и прочее… На края падаха изтощени и плезеха езици като пребити песове, но Пепи не ги щадеше и само като си помислеше за патрулиращите в града шерифи, с яростни викове отново ги вдигаше и започваше всичко отначало.

— Ох, слабички сте ми вие! — оплакваше ги той, като опипваше мускулите на курсантите. — Все шахматисти с големи глави и хилави тела. Така не може! Трябва да ядете повече, за да стигнете категориите, иначе за нищо няма да ви бива. Вижте ме мене! — И вадеше бисквитче и си го гризкаше. — Искате ли?

Шахматистите с големите глави и хилавите тела биваха така капнали, че хич не им беше до ядене. Единственият, който приемаше поканата, бе Валери. Потен и задъхан, той трескаво гълташе, ослушваше се в шумовете на стомаха си, за да чуе дали храната се превръща в енергия, а енергията в мускули.

Пепи беше доволен от него. Валери отдавна вече не хленчеше, изпълняваше точно всички упражнения, а от време на време дори изненадваше треньора си с някоя нова хватка, която я нямаше в никакво ръководство. Веднъж Пепи го потупа по рамото:

— Гросмайсторе — каза той, — ако си все така прилежен и послушен и нанкаш добре, скоро ще те провъзглася за борец от категория до 48 килограма.

— На колко е Тото?

— На 64.

— Значи, още 16 кила! — отчаяно въздъхна Валери.

— Нищо. Ванко-56 напълня за една година цели 17 кила.

— Наистина ли?

— Честна пионерска! Сутрин, обед и вечер се тъпчеше с шоколад, бадеми, луканка и тахан-халва, а в промеждутъците си хапваше хляб и сирене. Майка му всяка неделя му пращаше по един грамаден колет.

— Мама и татко са в Куба…

— Купувай си от гастронома!

— Нямам толкова пари.

— Кой ти е крив, като ги харчиш само за етюдни книги? Виж ме мене, всеки ден си купувам по една кутия бисквити.

Валери се позамисли.

— А не може ли Тото да поотслабне малко?

— Убиваш ме! Че за какво ще отслабне? За да се бори с тебе ли? Виж, ако беше заради някой шампион от по-лека категория, като нищо ще отслабне.

Същия ден Валери се отби в гастронома на площада и с последните си левчета накупи шоколад, бадеми, тахан-халва и луканка. И бавно ги задъвка, защото бе чел някъде, че добре сдъвканата храна се усвоява по-пълноценно от организма.

Втори ход — след тренировката по борба с абдулабайците идваше редът на шахмата. Прехвърляха се около саркофага на Касиус Клей, разтваряха табла и Валери анализираше последната партия на Виктор Корчной.

Тогава Пепи от строг учител се превръщаше в прилежен ученик. С внимание следеше лекциите на доскорошния си чирак и се задълбочаваше в пленителната игра на мисли. И се „бореше“ на шах. С Белия облак, със Спас Дългия, с Елка, въодушевено, със страст, до самозабрава. И биеше! Биеше все по-често и тогава потриваше ръце, премяташе се през глава и почваше пак. Скоро започна да матира всички, с изключение на Валери.

— Кога ще стана разредник? — полита го той веднъж.

— Научи ли наизуст шахматния кодекс?

— Уха! Искаш ли да ти го изрецитирам? Чуй! „Международен гросмайстор е всеки състезател, който е участвувал в четвъртфинален мач от турнира на кандидатите и е постигнал в него най-малко 40% точки…“

— Щом като знаеш толкова, там пише кога можеш да станеш разредник. Освен това трябва да ме биеш шест пъти поред.

— Това го няма в кодекса!

— Ако искаш! Иначе няма да те предложа за разредник.

Пепи го измери критично от глава до пети и тъпичко произнесе:

— Глей го ти какъв е станал! Също като Роберт Фишер!

Валери не разбра — упрек ли има в тия думи или похвала, и затова предпазливо попита:

— Като Роберт Фишер ли?

— Ами да! И той като тебе все се глезоти, с тоя не му се играе, оня не ще да види, пет милиона долара иска, за да се покаже на турнири, а на финала на световното първенство щял да излезе, ако претендентът се съгласи да бъде бит само с две точки.

— Ти пък откъде знаеш тия неща?

— Че аз чета вестници, не съм като тебе! И списания в библиотеката разглеждам всеки ден и даже списание „Шах-мати“ си купувам, дето пише статии лично Михаил Тал на руски език. Разбра ли?

Въпреки тия сериозни доводи, а може би тъкмо заради тях, Валери не отстъпи и повтори, че ще предложи Пепи за разредник само когато той, Пепи, успее да бие него, Валери, шест пъти поред.

Това бе жестоко условие, но кандидат-разредникът не се отчая. И вечер, докато другите зяпаха телевизия, той отваряше сборници и зубреше, зубреше дебюти, мителшпили, ендшпили, толкова повече че всеки ден трябваше да бъде готов за третия ход, който настъпваше след заниманията с абдулабайците. Това бяха най-напрегнатите часове. Пепи се измиваше набързо и посрещаше завръщащите се от града шерифи, за да пристъпи към посвещаването им в тайните на шахматното изкуство.

Това беше един странен процес на прехвърляне на току-що заученото от Валери към главите на борците. А беше трудно, дяволски трудно! Данколовци и особено Тото нямаха навика да мислят отвлечено. За тях действителността в спорта представляваше моментната хватка, бързото поваляне на противника, изненадващата контраатака. Да си представят какво ще се получи върху таблото след два, три или четири хода не беше по силите им.

Ала Пепи беше търпелив, по десет пъти повтаряше един и същи ход, по двайсет пъти анализираше някоя интересна комбинация и постепенно, но сигурно вкарваше в мозъците на учениците си идеи, които след това не ги оставяха на мира.

И за кратко време постигна това, което даже Старика не очакваше: у борците се пробуди интерес към „борбата на шах“. И когато Пепи се яви на петата лекция, върху тепиха имаше не едно, а седем табла. Това бе победа!

Четвърти ход — привечер настъпваше последната фаза от сложната и комбинативна игра на Пепи: отборна тренировка по борба, този път под ръководството на Тото. Войводата никак не си поплюваше и изискваше от него онова, което следва да владее всеки борец, готвещ се за спартакиадата. А през тия часове Пепи вече припадаше от изтощение…

Краят идваше, когато не му оставаха сили дори да се довлече до трапезарията за вечеря. И отново сядаше сам, хапваше набързо и се прибираше в стаята си, за да се заеме с партиите на Алехин.

Този нечовешки режим трая седмици наред. Затова пък Пепи виждаше как буквално за дни абдулабайци заякват, а данколовци добиват в погледа си някакъв нов израз на интелигентност. Понякога даже му се струваше, че главите на борците са наедрели…

Пепи се радваше и гордееше с тези метаморфози. И вече съзираше далечния ден, когато ще може да хвърли върху тепиха Валери, а върху таблото Тото…

И веднъж, както си мислеше за това, той се сети за онова старо предложение на Гърбатко. Без да се колебае, изтича до болницата.

Сега вече не се кри от портиера, спокойно мина покрай будката, още по-спокойно изкачи трите етажа и влезе в стая №328 с букет червени рози в ръка (които бе успял да откъсне в банската градина под носа на пазача).

Гърбатко му се зарадва много, прегърна го, покани го да седне на леглото, почерпи го с цяла кутия шоколадови бонбони и го накара да му разкаже всички новини от интерната, ей тъй, бавно, подробно, с коментари. Пепи направи това сочно и с удоволствие. И едва на края, когато вече дежурната сестра надникна през вратата и го предупреди, че е време да си върви, той сподели с учителя своя план. Гърбатко го изслуша много внимателно, а проницателните му очи ту се смееха, ту припламваха с нежни огънчета, ту замислено потъмняваха. Когато Пепи завърши, той заяви:

— Отлична идея, Пепи.

— Ще ми окажете ли съдействие?

— То се знае. Стига да изляза навреме оттук.

— Ама нали сърцето вече не ви боли?

Гърбатко тъжно се усмихна:

— Не, Пепи, не ме боли вече… Но я ми кажи ти по-добре, как вървят твоите лични работи? Снимаш ли? Получил ли си нови марки? Какво интересно си прочел напоследък?

Пепи изпусна такава трагична въздишка, че с нея всъщност каза всичко, но все пак добави:

— Нито съм прочел нова книга, нито съм намерил нови марки, нито пък съм направил нови снимки… Само се боря и играя на шах, играя на шах и се боря…

— Хм… това не ми се много харесва… — Гърбатко го погали по къдравата коса. — Но да се надяваме, че шахматно-борческата треска скоро ще спадне и ще се върнем към по-нормален живот… Я виж какво съм прочел аз напоследък!… — И показа книгата върху шкафчето. Беше „Има ли разум в космоса“.

Сините очи на Пепи заискриха.

— Еха! — възкликна той. — Ще ми я дадете ли да я прочета?

— Вземи я! — После Гърбатко се обърна към другите болни в стаята, и съобщи: — Другари, това е Пепи, моят най-добър приятел, ученик в „Термалия“.

Пепи се здрависа с всички и вече да излезе, приближи се отново до учителя и прошепна в ухото му:

— А клетвата? Какво ще правим, когато абдулабайци и данколовци узнаят, че непрекъснато нарушавам клетвата и че им изневерявам през цялото време?

Гърбицата на Гърбатко весело се задруса.

— Хм… — рече той. — Да ти кажа привичката, не виждам тук особена изневяра… Но ще решим и този въпрос, не се безпокой! Има време.

Пепи се върна в интерната, преизпълнен с надежди, като по пътя успя да изчете шейсет и две страници от книгата на Гърбатко.

На хоризонта се надигаха бури.

Изпити по никое време

Всичко започна с едно неочаквано класно по математика. Инженер Пройко нахлу ураганно в клас, попита картечно:

— Готови-ли-сте-готови-ли-сте? — Заснова край чиновете, размаха като пистолет незапалената си лула, продължи бързо-бързо: — Ей, борци, четворка ви трябва, иначе директорът ще ви разгони! — Разтвори учебника и започна да диктува така, сякаш предаваше по радиото вълнуващ мач:

„16 работници построили кравефермата на едно ТКЗС за 8 дни при 7 и половина часов работен ден. За колко дни…“

Завърши, попита:

— Записахте ли всичко? — И пристъпи към втората задача:

„Три пионерски отряда брали шипки. Първият отряд набрал 30% от цялото количество, вторият отряд…“

— Записахте ли? Да? А ето и третата задача:

„Според изчислението населението на НРБ през годините на народната власт се увеличи от 7 884 600 души на…“

— Записахте ли? Ха да ви видя сега! Имате на разположение един час. Валери, не зяпай! Почвайте! И тишина!

Всички термалийци забиха носове в тетрадките, всички с изключение на един — Валери. Той бе решил задачите още докато инженер Пройко диктуваше, и сега му бе ужасно скучно. За записването на решенията имаше сума време и в момента си мислеше откъде да вземе малко левчета, че да си накупи пак шоколад, бадеми, луканка и тахан-халва…

Защото оказа се, че консумирането на тия калорични храни действително бързо повишава теглото. При последното теглене в банята той тежеше вече 47 килограма и 300 грама! Предстоеше да гони 52, 57, 62 и дори 64 килограма и да излезе най-после срещу Тото!… Но, дявол да го вземе, откъде левчета? Той шумно въздъхна.

Сякаш в отглас отдясно долетя друга въздишка, но преизпълнена с неизказана мъка. Въздишаше Тото. Повдигнал дъгообразните си вежди почти до косата, захапал нещастно устни, той се взираше като слепец в празния и бял като първи сняг лист.

Валери почувствува злорадство. „Нека — помисли той, — нека! Уж всемогъщ господар на «Термалия», а трепери над три мизерни задачки като жалък заек от първи клас!“ И се обърна към другите.

Другите усърдно решаваха. Скърцаха пера, шумяха листове, сумтяха носове, плезеха се езици.

Белия облак нервно чорлеше бялата си коса.

Спас Дългия флегматично изписваше строгите цифри.

Пепи търкаше пета о пета и нахвърляше решението така, сякаш рисуваше картина.

Погледна и към Елка. Тя замислено разплиташе златната си плитка и смутено се усмихваше и в усмивката й той прочете молба — очевидно беше се запънала. Не се колеба никак. И като издебна едно обръщане на учителя, той попита с беззвучно отваряне на устата:

— Коя задача?

Тя посочи с пръсти: втората. Той кимна: готово! Изписа дебело върху дланта си главните уравнения на решението и я вдигна пред лицето си. Елка видя цифрите и за благодарност нежно трепна с клепачи. Топла вълна на блаженство обля Валери от глава до пети и за да не забележат червенината на лицето му, отново се обърна към Тото.

И срещна очите му: очи на пребито кученце, което търси закрилата на добрите хора. Пред него белият лист на тетрадката беше все тъй непокътнат. Валери ненадейно си спомни оная сцена на нападението на Осоговския тигър: удара под диафрагмата, скока на Тото, борбата, победата, бягството на тигрите… И неочаквано, под напора на някакво неясно още чувство, направи нещо, което не бе правил никога. Написа в тетрадката си решенията на трите задачи, след това преписа всичко много ситно върху последния лист, откъсна го и незабелязано го бутна пред Тото.

Отначало Черния войвода не повярва на очите си. Дълго не пипна листа и ту поглеждаше към него, ту към Валери, ту към инженер Пройко, който чистеше лулата си. После изведнъж разбра и трескаво започна да пише.

Звънецът удари, когато успя да сложи последната точка. И докато другите предаваха тетрадките си, той смачка спасителния лист на топчица и го пъхна в устата си. Така, с подути бузи, остави тетрадката върху бюрото на инженер Пройко и хукна навън.

През междучасието дълго се въртя около спасителя си с намерение да му каже нещо, но Валери беше твърде зает с Елка. Двамата се разхождаха сред цветята, говореха си нещо много сериозно и от време на време ужким случайно си докосваха ръцете. Тото усети в сърцето си леко присвиване, но не се намеси. А когато отново влезе в клас, не се и опита да направи онова, което вършеше всеки път, ей тъй, просто по навик — да щипне Валери по бедрото. Кротко седна и остана тъй дълбоко замислен, сякаш се мъчеше да проумее някаква много сложна задача, която му поставяше не инженер Пройко, а самият живот.

Тогава влезе Гърбатко. Всички наскачаха от чиновете си, всички с изключение на Пепи, който многозначително се усмихваше.

Класният бе много бледен, дрехите му висяха като чужди, а гърбицата го смазваше още повече. Но проницателните му очи бяха все тъй весели, бодри и добри.

— Е, термалийци, как върви животът? — попита той.

В отговор термалийци го наобиколиха и му изсипаха всичко, което се бе случило през неговото отсъствие, с изключение, разбира се, на тайните тренировки с Пепи. Той слушаше, удивляваше се, одобряваше, поздравяваше. Когато историите се поизчерпаха, той каза:

— Термалийци, имам новина за вас. Но най-напред седнете!

Седнаха.

— Та, ето какво: вчера разговарях с директора на археологическия музей. И получих разрешение да устроим експедиция в подземията на Улпия Термалия. Ще ни окажат пълно съдействие — водачи, екипировка и всичко останало. Какво ще кажете?

VI б клас ревна от възторг. Не ревяха само четирима — Валери, Спас Дългия, Елка и Белия облак. Те седяха неподвижни и горестно си мислеха, че проектът им да слязат първи в Улпия Термалия отива на вятъра. Гърбатко не забеляза мълчанието им и продължи:

— И знаете ли какво ще търсим там?

— Съкровището на цар Михаил! — извика Пепи, като не се сдържа.

Нови ревове и нови тропания по чиновете.

— И за какво ни е нужно съкровището? — не преставаше, Гърбатко.

— За турнира! — не се сдържа пак Пепи.

— Точно така! За награда на победителя на турнира. Трябва да ви призная, че докато лежах в болницата, все за турнира си мислех и реших, че като оздравея, непременно трябва да го осъществим… Аз даже написах и проектодоговор. Искате ли да го прочета?

И прочете текста, който бе съчинил заедно с Пепи. Бе кратък и съдържаше само три параграфа.

Първият постановяваше, че „шахматният клуб «Абдул-Аба» и отборът по борба «Дан Колов» ще се срещнат на исторически турнир по двете спортни дисциплини не по-късно от края на учебната година“.

Вторият параграф формулираше основните правила на турнира. Подчертаваше се, че „срещите трябва да се водят само между противници от равностойни категории и разреди“, и се препоръчваше на членовете на двете страни „да положат усилия за постигането на съответните минимуми“.

Третият параграф определяше наградата: правото на победителя да предаде съкровището на цар Михаил, когато то бъде открито, на музея.

На края след общите пожелания за спортсменство беше оставено място за подписите на главния съдия и ръководителите на договарящите страни.

— Кой ще бъде главен съдия? — попита Спас Дългия.

— Добромир! — провикна се ехидно Белия облак. — Той е винаги неутрален.

— Аз пък предлагам Пепи — рече Гърбатко. — Той не членува нито в „Абдул-Аба“, нито в „Дан Колов“. Нали така?

Откъм двата лагера дойдоха заглушени хихикания и викове: „Дадено! Съгласни! Нека е Пепи!“

„Готова работа, мислеха си данколовци. Пепи си е наш.“

„Готова работа, мислеха си абдулабайци. Пепи си е наш.“

— Има ли възражения? — попита Гърбатко. — Няма! Значи, Пепи става главен съдия на турнира. Пепи, ела се подпиши!

Пепи лениво се изправи и с израз на дълбоко безразличие драсна подписа си. А му се искаше да се преметне презглава.

— Сега ръководителите на отборите!

Валери дълго въртя химикалката между пръстите си, на края попита:

Нали този договор не отменя отмъщенията?

— Не, разбира се — отвърна Гърбатко. — Това си е договор за спортно състезание. Отмъщенията са си отмъщения, те са си ваша, лична работа.

Валери подписа.

Стана и Тото. Той бе все тъй замислен, в главата му още се въртеше новата сложна задача, която му бе поднесъл животът с пробутването на онзи лист. Взе писалката, погледна към Валери, въздъхна и изписа инициалите си ТО-ТО, като завъртя под тях разкошна министерска опашка.

— Отлично! — каза Гърбатко, сгъна листа и го връчи на Пепи. — Ти си главен съдия, ти ще съхраняваш договора. Термалийци, желая ви успех!… А сега да преминем към новия урок. Днес ще се занимаем с Магелан, човека, който първи предприе обиколка на света…

Валери едва изчака края на часа и свика Елка, Белия облак и Спас Дългия на светкавично заседание. Ето и съставеният

Протокол

на заседанието на управителния съвет на шахматния клуб „Абдул-Аба“, състояло се в четвъртък пред входа на Галерията на призраците.

Докладва Валери:

Валери: — Чухте ли?

Другите членове: — Чухме.

Спас Дългия: — И какво ще правим сега? Нима ще се оставим да ни изпреварят?

Елка: — Какво можем да направим? Те имат разрешение от директора на музея.

Спас Дългия (ръмжи свирепо): — Да имат да вземат! Плана на подземието го открих аз! Сума време рових в градската библиотека, докато намеря книгата на монаха Андроникий, Аз имам приоритет!

Валери: — Правилно! Така е и в шахмата. Който пръв измисли нов дебют, той има право да си го кръсти на свое име. Искаш ли да наречем пещерата на съкровището „Спаската пещера“? Става почти като „пещерата на Спаски“.

Спас Дългия (скромно): — Както искате…

Всички гласуват „за“.

Валери: — А сега да решим какво да предприемем, за да изпреварим експедицията на Гърбатко. Представяте ли си, ако данколовци намерят мансубите на Абдул-Аба? С тяхна помощ като нищо ще ни матират на турнира!

Белия облак: — Предлагам да влезем в неделя вечер.

Валери: — Има ли възражения? Няма. Значи, решаваме: в неделя след лягане… Какво е положението с екипировката?

Елка: — Имаме 4 електрически фенерчета, двайсет свещи, въжета, две кирки, две лопати, 4 чифта ботуши, кило сухари, двайсет шоколада от по двайсет стотинки, аспирин, йод, памук…

Спас Дългия: — Трябва и чували.

Белия облак: — За какво са ти?

Спас Дългия: — За съкровището.

Белия облак: — Вярно бе, забравих! Мислиш ли, че ще го открием още първата вечер?

Спас Дългия: — Стига да следваме точно инструкциите на Андроникий.

Елка: — Ще дойде ли с нас Пепи?

Валери: — Никакъв Пепи! Ще вземе да се раздрънка и край!

Заседанието е вдигнато, защото бие звънецът.

Край на протокола.

Пред първата експедиция

Следобедът премина нормално. Пепи проведе своята всекидневна тренировка с абдулабайците и ги съсипа с безкрайни упражнения.

— Стига бе, Пепи! — проплака Белия облак.

— Никакво стига! — отсече треньорът. — Сега вече аз нося отговорност за вашата подготовка. Трябва да победите! Иначе ви убивам!

— Голяма работа! Нали ти си главен съдия!

В отговор Пепи строи абдулабайци в две редици и им кресна:

— Слушайте какво, гросмайстори! Тия да ги няма! Ще разчитате само на себе си! Я се погледнете на какво сте заприличали! Скелети! Нали помните какво пише в договора за категориите? Значи, трябва да лапате по тройни порции и да се подсилвате с шоколад, бадеми, луканка и тахан-халва!

— Само че ще ги купуваш ти! — обади се язвително Белия облак.

Пепи се изсмя презрително, грабна една шапка и мина пред строя.

— Хайде, бъркайте се!

Но събраните пари едва-едва покриха дъното на шапката. Пепи ги преброи: бяха 28 лева и 45 стотинки.

— Само толкова ли? — провикна се той. — Не ви ли е срам?

Срам ги беше, но какво да се прави, когато изпратените от татко и мама пари се свършват още в началото на месеца!

— Това е само за три-четири дни — подзе Пепи. — А после… после ще видим. Продуктите ще купувам аз и ще ви ги раздавам срещу подпис. И да не забравяте да се теглите всеки ден преди къпане в горещия басейн!

Подобна сцена се разигра и с данколовците по време на поредната лекция по шах. Когато Тото не можа да повтори една комбинация, Пепи така го наруга, че войводата захленчи:

— Слушай бе, Пепи, защо ни мъчиш така безпощадно? Нали ти ще си главен съдия?

— Тия да ги няма! — кресна войнствено главният съдия. — Ще разчитате само на себе си! Иначе ви убивам!

— Ама ония са перушан категория! — ухили се Тото. — По борба никога не могат да ни свалят!

— Не се знае. Чух, че събирали пари, за да си купуват продукти за пълнеене. А като ви гледам вас, всички сте така ошишкавели, че сте заприличали на прасета.

Тото опипа критично корема си.

— Да бе! — рече той загрижено. — Отдавна не съм се теглил. Ами сега?

— Не бой се! — поуспокои го бащински Пепи. — Аз знам един начин за бързо слабеене. Лани, когато баща ми надебеля, той приложи една американска диета и стана на клечка само за десет дни. Пишете!

„Ошишкавелите“ борци измъкнаха послушно листове и моливи и прилежно си отбелязаха данните, които главният съдия им продиктува, за да могат да преминат от горна в по-долна категория.

— Първо: сутрин за закуска гълтате две лъжички рициново масло и изяждате три листа салата с двайсет грама извара. Второ: на обяд изяждате едно варено яйце и изпивате чаша вода. Трето: на вечеря похапвате паничка кисело мляко с половин маруля. Четвърто: преди лягане гълтате лъжица рициново масло. И всеки ден преди къпане в горещия басейн се теглите в банята! А сега бъркайте се! За рициново масло!

Бюджетът на данколовците също се оказа доста мизерен, но Пепи прибра парите с надежда, че все ще се намери някакъв изход от финансовата безизходица.

Като приключи с тия медицински въпроси, той слезе на покупки в града. В аптеката напълни едно двулитрово шише с рициново масло, в ГУМ натъпка една мрежа с луканки, бадеми, шоколади и тахан-халва, а за себе си взе традиционната кутия бисквити.

Привечер двата лагера едва не се сблъскаха пред теглилката в банята, та Пепи трябваше да разгърне невероятни комбинации, за да претегли най-напред шахматистите и ги прати в кабините, след това да експедира и борците. В басейна обаче срещата бе неизбежна, но за изненада на Пепи тя мина много кротко. Абдулабайци си лежаха във водата, за да пълнеят; данколовци — за да слабеят…

По-късно в интерната се случиха други любопитни нещица. Така например в трапезарията абдулабайци поискаха два пъти допълнително от пържените кюфтета, а данколовци оставиха чиниите си почти недокоснати и само дъвчеха марули…

След вечеря, когато общежитията поутихнаха, в стаята на Пепи се изредиха абдулабайци и срещу подпис получиха по един шоколад, двайсет броя бадемови ядки, осем резена луканка и парче тахан-халва.

Изредиха се и данколовци и той ги напои с рициново…

Излишно е да съобщавам, че нощта мина твърде неспокойно и че в коридорите, водещи към тоалетните, имаше движение като по булевард Руски в празник.

Този диетичен режим трая четири дни. В неделя вечер кантарът в банята безстрастно регистрира неговите резултати. Шахматистите бяха наддали средно по два килограма на човек, а борците бяха отслабнали с по три и половина. Тото смъкна цели три килограма!

Затова пък през този суров период двата лагера отбелязаха изумителен напредък в интересуващите ги спортни дисциплини. Абдулабайци пращяха от енергия и се бореха като лъвове и даже Валери устоя срещу Пепи цели два манша.

Данколовци пък, попремахнали излишни тлъстини и деформации на телата си, значително по-търпеливо и съсредоточено седяха пред таблата, разигравайки тайните на Сицилианската защита. Тото издържа срещу Пепи 48 хода! Истински подвиг!

С една дума, в „Термалия“ цареше едно сравнително благополучно равновесие на силите и духовете. Пепи се премяташе презглава и с радост си представяше бъдещия турнир и следващото го общо сдобряване. Той даже сподели своя оптимизъм с Гърбатко, който го поздрави за успехите.

Но, както вече отбелязахме, човешкото щастие никога не е пълно. Една зловеща, дебела сянка падаше върху светлото настроение на главния съдия: краят на енерганите, сиреч на продуктите, предназначени за тъпчене на шахматистите. Гардеробът, където се съхраняваха луканките, шоколадите, бадемите и тахан-халвата, беше, кажи-речи, празен, ако не се смятат гащите, ризите и панталоните в него, а нови нямаше и нямаше! Пепи направи още един опит с шапката, но събра само окаяни стотинки, колкото за един шоколад и половина…

Той, разбира се, знаеше, че стига да поиска от Гърбатко, и ще получи каквото е нужно да тъпче абдулабайците поне още две-три седмици, но не можеше и да си представи дори, че ще влезе в стаята му, ще каже: „Моля, учителю, дай пари за бадеми!“, и учителят ще бръкне в джоба…

Тогава сядаше край масата пред Че Гевара и Гагарин, разгръщаше албума си, съзерцаваше скъпоценните марки от Гвинея-Бисау, и мислеше, мислеше…

Докато настъпи нощта срещу понеделник.

Първа експедиция в недрата на Улпия Термалия

Дебелият Добромир отдавна вече спеше, когато Валери чу условния сигнал — мяукане на котарак. Отметна одеялото, тихо се изправи: бе готов, облечен и обут. Погледна през прозореца: долу чакаше Белия облак.

В същия момент Лори панически се разшава в кафеза:

— Крррадец! — съобщи той, верен на дълга.

— Шшшт! Тихо! Никакъв крадец няма!

Добромир се размърда, но не се събуди. Лори се успокои и тогава Валери с непозната по-рано гъвкавост се преметна през перваза.

Нощта бе светла, откъм града долиташе задавен джазов вопъл на тромпет, шумоляха боровете под топлия ветрец.

Край саркофага на Касиус Клей вече чакаха Елка и Спас.

— Произшествия? — попита шепнешком Валери.

— Няма — отвърна Спас Дългия.

— Призракът?

— Не се обажда.

— Добре. Да почнем!

Четиримата се запретнаха и с големи усилия поотместиха каменния похлупак на саркофага. Белия облак насочи вътре електрическото си фенерче и освети куп ботуши, чували, кирки, лопати… Нахлузиха ботушите, разпределиха манерките, торбите с храна, инструментите, фенерчетата. И тръгнаха.

Каучуковите ботуши, огромни и тежки, шумяха по камънака и четиримата няколко пъти се спираха, за да се ослушат, ала нищо обезпокоително нямаше.

След минута опряха до решетката на Галерията на призраците. Спас Дългия и Белия облак подкопаха земята около нея, поразчовъркаха хлабавите жлебове и я изтръгнаха от рамката. Дупката се откри — черна и заплашителна. Пътят към недрата на Улпия Термалия беше свободен.

— Ей, Спасе! — прошепна Белия облак. — Сигурен ли си, че е тука?

— Тука е. Не помниш ли какво казва монахът Андроникий? „И ще влезете в голямата дупка, що се намира на 30 разкрача югоизточно от старата римска баня…“ Колко пъти съм броил крачките! Това е, друго няма!

И като се наведе, пръв се провря в галерията.

Острият жълтеникав лъч на фенерчето прониза мрака. Отпред се очерта тесен, нисък тунел със стърчащи отвсякъде коренища.

— Идвайте! — прошепна той, но гласът му закънтя като в бъчва и той млъкна.

Влезе Елка, след това Белия облак, накрая Валери.

— Пестете светлината! И мълчете!

— Заради призрака ли? — треперливо попита Белия облак.

— Не, а да не ни чуят горе. Галерията е като тръба и увеличава всеки звук. Хайде! — И тръгна напред.

След няколко секунди входът на галерията се превърна в синкава дупчица, която скоро изчезна в мрака, а след минута оттам престана да полъхва и свежият нощен въздух. Стана задушно, топло, завоня на развалени яйца. Фенерчето на Спас пълзеше по землистите стени, сред които се мяркаха белези на зидария — очевидно основи на древни постройки.

Отминаха едно разклонение, после второ, трето. Макар и приведени под ниския свод, те вървяха бързо, ботушите им се влачеха по земята, кирките и лопатите се блъскаха в издатините. И колкото по-навътре влизаха, толкова галерията се наклоняваше надолу, сякаш, прорязвайки целия хълм, се насочваше към полето и града.

— Чакайте! — прошепна Белия облак и взе да души: — Мирише ми на баня.

— Каква ти баня тук бе! — изсмя се Спас Дългия.

— Банята на Абдул-Аба! Нали е била под земята?

— Стига приказки! Давай напред, че нямаме време!

В този миг се чу тъп удар, после още един — сякаш някой гигант с каменни пети крачеше в галерията: туп-туп-туп… Четиримата замряха, фенерчетата угаснаха. После пак: туп-туп! Туп-туп!… Все по-близо и по-близо, като че гигантът пристъпваше към нашествениците, осмелили се да нарушат неговите подземни покои.

Изведнъж отново, този път съвсем близо, до самите крака на Валери: туп-туп! Той се вкамени, поиска да извика, не можа и неволно натисна копчето на фенера. Светлинната падна върху две купчинки пръст. И веднага разбра.

— Срутвания! — произнесе дрезгаво той. — Вижте! — И показа свода, където се бяха образували две неравни дупки. — Трябва да се пазим, да не ни удари и даже затрупа!

Облекчено си поеха дъх и продължиха напред. През кратки интервали до тях долитаха тъпите удари: туп-туп!, но не им обръщаха вече внимание.

Внезапно Елка се спря:

— Тихо! Чуйте!

Ослушаха се. От далечината, като че от самите недра на земята, проникваше едно постоянно, глухо шумолене, сякаш някое чудовище болезнено пъшкаше.

— Призракът! — едва издъха Белия облак.

Отново фенерчетата угаснаха. А пъшкането стана още по-отчетливо. Бялата коса на Белия облак се изправи на главата му.

Потраяха няколко минути абсолютно неподвижни. Пъшкането не преставаше, все тъй болезнено и равномерно.

— Ще продължим ли? — прошепна Спас.

— Да почакаме малко, а? — предложи Белия облак.

— Ама че сте били юнаци! — едва не се провикна Елка, светна, избута Спас встрани и тръгна напред. — И да има призраци, какво от това? Те не са материални и нищо не могат да ни направят! Това съм го чела в една книга!

Юнаците нерешително я последваха.

Вървяха още няколко минути бавно, предпазливо. Призраци не срещнаха, но миризмата на гнили яйца ставаше все по-остра, горещината по-тежка, а болезненото пъшкане така ясно, като че съществото, което го издаваше, се бе притулило зад самите стени. В мрака се носеха изпарения и в жълтеникавата светлина на фенерите добиваха такъв зловещ вид, сякаш идваха право от осмия кръг на Ада от Данте. Беше страшно.

И внезапно отново се сковаха. Лъчите на Елкиното фенерче опряха до нещо подвижно и лъскаво, което шумно бълбукаше от подножието на една скала.

— Вода! — възкликна тя.

— Реката! — викна радостно Спас. Наведе се, бръкна с пръст във водата. — И гореща! Също както пише Андроникий!

— Нали затова се казва Термалия! — обясни Валери.

— Значи, тя въздишаше! — въздъхна облекчено Белия облак.

Четиримата не откъсваха погледи от шуртящата вода, която, осветена от фенерчетата, се стичаше пред краката им като поток от разтопен метал.

— Да живее монахът Андроникий! — провикна се ентусиазирано Белия облак.

— Тихо!

— Какво тихо! Няма тихо! Щом като не е излъгал за водата, значи, не е излъгал и за съкровището. И никакви призраци няма! Давай напред!

И пръв нагази във водата.

Подземната река бе очевидно много гореща, защото топлината й проникваше даже през каучуковите ботуши. И колкото по-надолу и навътре се спускаше тя, толкова по-тясна и ниска ставаше галерията. На места абдулабайците трябваше да полагат неимоверни усилия, за да не се заклещят в някой остър ъгъл.

И когато изглеждаше, че става съвсем непроходима и се превръща в най-обикновен землен водопровод, галерията неочаквано се разшири, сводът се извиси и водата се разля по цялата ширина на пода. Отново можеше да се диша, макар че отвратителната миризма не отслабваше нито за миг.

Крачиха още стотина метра, когато пред тях се изпречи една ъгловата остра скала, която разделяше галерията на две: лявата — тясна и ниска, дясната — широка и висока. Водата се отклоняваше наляво и се стичаше шумно надолу.

Спас извади белия лист и с израз на дълбоко удовлетворение прочете:

— „И ще стъпите в горещата вода, и ще вървите по нея, дордето стигнете до Каменния чатал, що разделя реката надве, и ще тръгнете по левия ръкав, дордето стигнете до Голямата стена…“

— Гениално! — рече възторжено Белия облак. — Спасе, ти трябва да станеш изследовател на земните недра като ония от „Пътешествие към центъра на Земята“ от Жул Верн.

— Аз фантастични книги не чета! — отвърна флегматично Спас. — Да продължим!

И стъпи в лявата галерия. Но едва направил няколко крачки, отново спря: водата преливаше над кончовете на ботушите. Очевидно стените на галерията долу силно се стесняваха и образуваха нещо като дълбок канал.

— Ами сега? — попита Белия облак. — Барем да имахме лодка.

— Да тръгнем по дясната галерия! — предложи Елка.

— Андроникий изрично пише: „По левия ръкав!“

Дълго разсъждаваха какво да правят, търсейки изход от това почти безизходно положение.

— Сетих се! — каза Валери.

Фенерчетата с надежда се отправиха към него. А той, обвит в жълтеникавите изпарения, същински призрак, бавно изрече:

— Много просто: ще направим това, което прави офицерът, когато пред него се изпречи противникова пешка — тръгва по диагонала.

— Нищо не разбирам — каза Белия облак.

— Защото си нямаш понятие от шахмат, затова! Ще отклоним водата към десния ръкав и — готово!

— Гениално! — Белия облак разчорли коса от възторг.

Речено-сторено. Спас и Белия облак свлякоха с кирките камъни и пръст от стените, а Валери и Елка стъкмиха с лопатите истински малък яз, който бързо заприщи водата. След половинчасов труд реката се отклони към дясната галерия. В лявата остана да тече една незначителна, мътна вадичка. Абдулабайци стъпиха в нея.

След тази победа по-нататъшният поход към недрата на Улпия Термалия бе детска игра. Белия облак дори затананика песента на покорителите на Луната, а Елка заподскача в танцова стъпка.

И опряха до каменната стена.

Спас Дългия веднага извади белия лист и бодро прочете:

„… И ще вървите все направо, дордето стигнете до Голямата стена, и ще се покатерите върху нея, и ще намерите пролуката, и ще влезете в пещерата, голяма колкото храма божий, построен в лято господне 1323 от православния Михаил Шишман…“

— Спаската пещера! — провикна се Белия облак. — Твоята, Спасе! Хайде, влизай пръв!

Спас скептично погледна нагоре. Скалата беше по-висока от цял етаж, а повърхността й беше гладка като стена, очевидно от вековното й съприкосновение с горещата вода. Горе под свода тя правеше малка извивка, която се губеше навътре.

— Да влезем! — рече той. — Ама как? — Опипа стената: никъде нямаше нито една по-голяма издатина, на която човек да се опре или стъпи. Удари с кирката — нищо, скалата беше гранитна.

— Да те повдигнем! — предложи Елка.

Опитаха. Спас несръчно стъпи на раменете на Белия облак и Валери, но те не издържаха тежестта и се залюляха. Спас се катурна на земята и се перна по задника.

— Ама сте слабаци! — изохка той. — Де да беше тук Тото! Пет души ще издържи!

— Да не би да искаш да го включим в експедицията? — враждебно попита Валери.

— А как ще се качим иначе?

— Със стълба.

— Гениално! — рече Белия облак. — Ама откъде?

— Вижте какво: сега вече знаем къде е стената, нали? Да си вървим и утре вечер ще дойдем пак. Хем ще си починем и хем ще донесем стълба и въже!

— Стига дотогава да не дойде Гърбатко с другата експедиция! — промърмори Спас.

Погледнаха с дълбока меланхолия високата стена, зад която се криеше съкровището, и потеглиха назад.

Връщането бе значително по-леко и кратко. Бързо стигнаха до разклона, провериха дали язът държи, подсилиха го още с камъни и пръст, и после едва ли не тичешком се втурнаха към изхода, съпровождани от време на време от тъпите удари на свличанията: туп-туп-туп…

На изхода се спряха и затаиха дъх. Откъм града продължаваше да звучи джазовият тромпет, боровете шумоляха, на гарата пуфтеше локомотив.

Излязоха. Въздухът им се стори неземно сладък, звездите прекрасни.

След като се надишаха, поставиха решетката на място, замаскираха с пръст и едва тогава се отдръпнаха към саркофага на Касиус Клей, където закътаха екипировката.

— Сега да спим! — каза Валери. — До утре. И никакво дрънкане! Облако, ти се задължаваш да намериш стълба и въже!

Пръснаха се. Валери се спря под стаята си — беше тъмна и тиха. Позасили се и през прозореца се прехвърли вътре. В същия миг Лори ревна:

— Крррадец! Крррадец!

Добромир се размърда в леглото си и даже приседна със замаяни очи:

— К-к-какво? К-к-какво? — изпелтечи той уплашено.

— Няма нищо — успокои го Валери. — Дрънкалото си дрънка. Ей, Лори, мълчи, че ще те напляскам!

— Диктаторрр! — изтърси папагалът и обидено млъкна.

Добромир се зави сърдито презглава, а Валери веднага напъха калните си дрехи под леглото, набързо се изми и също си легна.

Ала дълго не можа да заспи. В главата му се въртяха образи от експедицията: тесните галерии, горещата река, гладката стена… Живо си представи утрешното проникване в Спаската пещера и първата среща със съкровището. Представи си и мансубите. Те лежаха заключени в старинно дървено ковчеже, а той, Рицаря на Бялата дама, го намираше и отваряше. И разгръщаше старите, цели единайсет века пергаментови свитъци, съхраняващи шахматната мъдрост на древността и надеждите за световния шампионат, и започваше да решава…

Математически и спортни изненади

На другата сутрин четиримата абдулабайци изглеждаха като сдъвкани и изплюти.

Пръв забеляза състоянието им Пепи.

— А бе вие не спите ли? — попита той. — Виждате ми се посърнали и отслабнали.

— Гладни сме — отвърна безцеремонно Белия облак. — Я дай една извънредна дажба енергани!

Пепи не каза нищо, пък и какво ли можеше да каже, и прескочи в стаята си. Отвори гардероба: средната лавица, където държеше продуктите, беше съвсем празна. Въздъхна, седна пред Че Гевара, погледна го изпитателно.

— Е, другарю — продума той, — какво би направил на мое място? — А Че Гевара свали пурата от устата си, усмихна се дружелюбно и отговори:

— Ти много добре знаеш какво се прави в такива случаи.

— Да — рече Пепи, — знам…

И като рече това, извади от чекмеджето албума с марките, разтвори го, внимателно отлепи от пластмасовите ъгълчета цялата серия от Гвинея-Бисау и още една италианска серия с изображението на Леонардо да Винчи, и бързо го затвори — не искаше да гледа опразнените страници, които приличаха на опустошени житни ниви…

Напъха марките в един плик и без да се обади никому, се спусна към града.

Магазинчето с фирма „Филателия“ още беше затворено, та Пепи трябваше дълго да чака, докато дойде продавачът — едно побеляло старче с очила, които едва се крепяха на края на носа му. Той дълго разглежда марките под лупа, клатейки глава и мърморейки:

— Твои ли са?

— Мои са.

— Защо ги продаваш?

— Трябват ми пари…

— За какво?

— Ще… ще си купя сгъваем велосипед…

— Тъй, тъй… Само че утре да не пропищиш за тях. Защото ще ги продам веднага. Имам си клиенти.

— Няма, няма… — изрече Пепи глухо, гледайки как марките му изчезват завинаги в папката на старчето.

След малко с шепа пари в джоба той обикаляше щандовете на гастронома и пълнеше мрежата с луканки, шоколади, бадеми и тахан-халва…

И му беше криво, криво! До плач.

И му беше радостно, радостно! До смях.

А сетне с претъпкана мрежа и празни джобове се отправи към интерната.

И, то се знае, закъсня за първия час.

Втори забеляза състоянието на абдулабайци инженер Пройко в клас.

— Какво сте ми оклюмали така? — завика той бодряшки. — Я се събудете! Имам големи изненади за вас!

Четиримата едва държаха клепачите си отворени. Но още при първите думи на учителя дойдоха на себе си.

— Да-си-призная — картечно изстреля той, — доскоро-си-мислех, че-с-едно-две-изключения-в-този-клас-воички-са-математически-кретенчета. Правя-си-самокритика! — Той пое дъх и тържествено продължи: — Ученици, драго ми е да ви съобщя, че за първи път от началото на годината шести бе няма нито една двойка по математика!

Дивашки рев приветствува това заявление. Той вдигна ръка:

— Нещо повече! Всички, повтарям: всички данколовци имат четворки и петици. Знаете какво значи това.

Нов рев.

Не ревяха само двама: Валери, който иронично се усмихваше, и до него Тото, който напрегнато слушаше и не смееше да погледне встрани.

— А най-голямата изненада — викна инженер Пройко — е тази! — Отдели една тетрадка и я размаха над главата си. — Шестица за нашия шампион Тото Тотото!

Този път никакъв рев. В пълно мълчание всички се обърнаха към Тото. И във всички очи се четеше недоумение.

Инженер Пройко бавно се приближи до него, премести угасналата си лула в лявата ръка и с десницата го потупа по рамото:

— Браво, моето момче! Така те искам. Ще съобщя на директора, че си преизпълнил условието и че можеш да участвуваш в каквито си искаш състезания! А аз искам да вярвам, че тази шестица няма да е последната и че ще ни зарадваш с успехи и по другите предмети. — И като се обърна към всички останали, провъзгласи: — Деца, взимайте пример от Тото!

А Тото само преглътна и не отвърна нищо.

През третото междучасие на двора се появи доктор Майспо в червения си елегантен анцуг.

Изглеждаше великолепно, лицето му бе позлатено от загара, тялото изправено като топола, очите му блестяха с младежка енергия, само сплеснатият нос не бе се променил и все му придаваше вид на Коко от цирка.

— Здравейте, майстори на спорта! — провикна се той.

Термалийци незабавно го нападнаха с милион въпроси: за лагер-школата, където бе прекарал толкова време, за състезанията, в които бе участвувал в ГДР и където се бе класирал на прилично място, за филмите, които бе гледал в Берлин, за детските интернати, които бе посетил, и прочее, и прочее…

— Я оставете моята! — рече той. — По-добре разкажете как я карате тук! Чудесии! Чак до ГДР стигнаха вести за вас. Шерифи сте станали, експедиции ще правите до Улпия Термалия…

— Да, за съкровището — поясни Пепи.

— Одеве даже инженер Пройко ми се похвали, че данколовци имат по математика четворчици, а Тото даже шестак! Поздравления!

Тото скромно наведе очи.

— … Сега остава и Валери и неговите гросмайстори да откопчат четворчица и от мен, и всичко е наред! Остават им броени дни!

— Ние сме готови — заяви Валери предизвикателно.

— Не бързаш ли?

— Другарю Майстор! — извика ентусиазирано Белия облак. — Хайде да проведем и ние изпита днес! За да не ни тежи после!

— Лично аз нямам нищо против. Тъкмо съм петимен да пиша двойки! Какво ще кажете, шахматисти?

— Готови сме! — отвърнаха в един глас шахматистите. — Готови сме!

Този изпит по никое време възбуди духовете на цяла „Термалия“. Всички бяха чули за успеха на данколовци в математиката. Всички искаха да знаят какво са постигнали абдулабайците във физкултурата. На двора около площадката наизлязоха не само учениците, но и сума учители и между тях Старика, Гърбатко и даже Многострадалната Геновева, която за всеки случай си приготви шишенцето с валериан.

Повечето зрители, които нямаха и понятие за тайните тренировки на абдулабайци, се приготвиха да се посмеят. Тото мълчеше, все още под потресаващото впечатление на шестицата. Пепи видимо се вълнуваше: той бе хвърлил толкова много вдъхновен труд, за да направи от кекавите шахматисти здрави хора!

Доктор Майспо свирна с пищялката. Можеха да почнат.

Първата дисциплина бе 60 метра гладко бягане. Както и се очакваше, тук особени трудности нямаше. Всички кандидати го взеха за около 14 секунди. Изненадата дойде от Белия облак, който пробяга разстоянието за 12 секунди и 5 десети. Доктор Майспо не вярваше на часовника си.

По-трудно минаха скоковете. На дължина безусловно се наложи Спас Дългия, който само като се поразкрачи, прехвърли границата от трите метра. На височина обаче трябваше да направи цели пет опита, докато постигне скромните 110 сантиметра. Пречеха му дългите крака. Пък и гладен беше!

При вдигането на тежести Белия облак едва не катастрофира. Когато изхвърли щангата, изведнъж усети как му треперят коленете… Още секунда и ще клекне!… Но поощряван от публиката, той стисна зъби, затвори очи и задържа щангата още три секунди… Доктор Майспо му писа четворка. Повече и не му трябваше.

Изненадата при тежестите поднесе Валери. При първия опит той вдигна 60, при втория цели 67 килограма. Това бе почти рекорд. Данколовци гледаха този изящен атлет и не вярваха на очите си. Това ли е женственото момченце с ръце като клечици, които Тото на времето едва не пречупи с два пръста?

Тъй или иначе сред общите овации доктор Майспо обяви бележките: никой нямаше по-малко от четворчица. Всички бяха доволни, а Старика поздрави данколовци и абдулабайци за големите им успехи в областта на математиката и спорта и им заяви, че не вижда повече пречки за провеждането на турнира.

Думите му бяха посрещнати с ура, което разтърси планината, а Пепи се преметна презглава. Неговата мечта се осъществяваше.

Други изненадващи изненади

Веднага след изпита в тоалетната до Валери изникна Тото.

— Слушай, кросмайсторе — промърмори той стеснително, — искаш ли да ти покажа някои безпощадни фатки по борба?

Предложението, макар и изненадващо, бе примамливо, но Валери веднага отсече:

— Не!

— Виж какво… — изсумтя Тото — аз… не заради шестицата… Аз… заради тебе…

— Не искам!

— Но като се бориш на турнира, фатално ще станеш туш! — отчаяно извика Тото.

— Не се безпокой за мене! — отвърна пренебрежително Валери, мислейки си за тайните тренировки с Пепи.

— Добре тогава, щом е тъй, аз ще кажа на всички, че си ми подсказал по математика, и нека инженер Пройко ми пише безпощадно цафе!

Тази декларация бе тъй неочаквана, че Валери втренчи учуден поглед в Тото. И видя на лицето му един израз на накърнено достойнство, който не бе забелязал никога по-рано. Дожаля му.

— Добре… — отстъпи той. — Но само веднъж! И да знаеш, това не отменя моето отмъщение към тебе.

— То се знае — каза Тото. — Искаш ли да почнем още днес?

Следобед, както обикновено, шерифите слязоха в града за редовната си патрулна обиколка, абдулабайци тренираха под ръководството на Пепи. Но — това се случваше за първи път — сред шерифите го нямаше Тото, сред абдулабайците го нямаше Валери. И двамата бяха предупредили, че са болни.

А всъщност те се бяха уединили в най-затънтения край на боровата гора, където Тото изпълняваше обещанието си да предаде на своя заклет враг „безпощадни фатки“.

За Валери тия хватки не бяха новост. Пепи многократно му ги бе показвал, но приложени от шампиона, те изглеждаха къде-къде по-резултатни! Валери бързо усвои тънкостите им и на четиридесетата минута направи едно такова ефектно „носене на кръст“, че Тото едва се отърва от туш.

Изправиха се, потни и задъхани. Тото критично огледа противника си от главата до петите.

— Кой те научи да се бориш така безпогрешно? — попита той.

— Сам — отвърна невинно Валери. — По книжка.

— Хм… На колко кила си вече?

— Петдесет и две и двеста трийсет и осем грама.

— А аз на петдесет и девет и двайсет и шест грама. Значи, като качиш още шест кила, и ще се срещнем.

— Шест кила и седемстотин осемдесет и осем грама! — поправи го Валери.

— Добре де, не е фатално! — Тото помълча малко и тихо се примоли: — А сега хайде и ти ми покажи някои фатки на шах?

Валери не се остави да бъде молен втори път и извади от джоба магнитното шахче…

И още на петия ход усети срещу себе си съпротива, каквато никога не бе очаквал. Тото разгърна такива комбинации, че Валери трябваше доста да се напъне, докато ги разбие.

— Кой те научи да играеш така? — попита удивен той.

— Сам — отвърна Тото, повдигайки невинно вежди. — От една книжка на Ботвиквеник.

Валери бе потресен. Тото и Ботвиник! Това не му се побираше в главата.

— Искаш ли утре да потренираме пак? — попита борецът.

— Само че тайно! — отвърна шахматистът.

— То се знае!

Разделиха се и всеки се прибра по различни пътеки.

Завариха отборите си готови за слизане към банята за редовното къпане и теглене. Без много обяснения те също грабнаха хавлиите си.

След десет минути бяха пред бялата куполеста сграда, над която обикновено се издигаха стълбчета пара. Този път обаче пара нямаше и това ги озадачи. Изненадата беше още по-голяма, когато прочетоха пред вратата табелка с надпис:

Банята не работи по технически причини.

Термалийци бяха така много свикнали с всекидневните порции енергия, които получаваха в горещия басейн, че възприеха това ненадейно затваряне като лична обида.

— Безобразие! Цяла баня да затворят! — изкрещя Белия облак. — Технически причини! Бабини деветини! Така ли се грижи Градският народен съвет за чистотата на народа? Ще се оплачем!

— Хайде, къш! — намръщи се пазачът.

— А да се претеглим не може ли? — попита Пепи.

— Не може! Ще дойдете друг път.

На връщане абдулабайци минаха през площада, където, както винаги, си бърбореше високоговорителят. Отначало не му обърнаха внимание, но няколко думи ги заинтригуваха и те се ослушаха.

„… Странното и внезапно изчезване на водата в градската баня — съобщаваше той — се обяснява от специалистите с рязко разместване на земните пластове около изворите или по нейния подземен път. Такива природни феномени се проявяват обикновено при земетресения. Любопитното в случая е, че не са зарегистрирани наблизо никакви земни трусове. Още по-любопитно е, че успоредно с изчезването на водата тънка струя термална минерална вода е бликнала в отдавна изоставените каптажи на старата турска Дервиш баня. Компетентните органи са пристъпили към изследвания. Нека им пожелаем скорошна сполука, тъй като без минералните бани нашият любим курортен град, прочут с лечебните си води още от римско време, е обречен на упадък…“

Като чуха това, членовете на управата на „Абдул-Аба“ се спогледаха и без да си кажат думица, хукнаха към върха на хълма. След малко вече заседаваха. Ето и

Протокол

на заседанието на Управителния съвет на „Абдул-Аба“, състояло се веднага след връщането от затворената баня.

Дневен ред: Изчезването на горещата вода. Докладва Валери.

Валери: — Ами сега, какво ще правим?

Белия облак: — Загдето не можем да се къпем, така ли?

Спас Дългия: — Ама че си глупав! Не чу ли радиото? Сега геолозите ще почнат да човъркат земята, за да търсят водата, и могат да дойдат чак дотук!

Елка: — Но ти да не мислиш, че ние сме спрели водата?

Спас Дългия: — Де да знам! Може би, като сме отклонили горещата вода при Каменния чатал, да сме я пратили, без да знаем, към Дервиш баня.

Вълнение сред членовете на съвета.

Валери: — Другари, моля, без паника! Радиото изрично съобщи причината на спирането на водата: разместване на земните пластове.

Спас Дългия: — Да, но само при земетресение. А земетресение нямаше. Някой от вас да е усетил земетресение?

Съветът установява, че никой не е усетил земетресение.

Валери: — Ако е вярно, че ние сме спрели водата, историята и курортистите няма да ни простят до края на живота, защото хората няма да има къде да си лекуват ревматизма и безсилието, и тогава градът ще западне и ще заприлича на Улпия Термалия. Има ли предложения?

Спас Дългия: — Предлагам, след като приберем съкровището на цар Михаил, да върнем водата в старото й корито. Тогава ще разберем ние ли сме я спрели или не. Ако да, значи, ще спасим града от гибел и ще можем отново да се къпем и теглим в банята. Съгласни ли сте?

Единодушно съгласие.

Валери: — Бъдете готови веднага след лягане! Облако, да не забравиш стълба и въже!

Белия облак: — Няма, няма!

Край на протокола

След заседанието абдулабайците се явиха при Пепи, за да си получат порцията енергани. Главният съдия бе вече наредил върху масата няколко купчини с луканка, шоколад, бадеми и тахан-халва.

— На̀, лапайте! — каза той леденостудено. — Да не кажете после, че ви оставям да гладувате. И да се претеглите!

Без много да му мислят, абдулабайци прибраха дажбите в джобовете си и Пепи с меланхолия гледаше как с тях окончателно изчезват и марките… И не смееше да отклони поглед към стената, защото там щеше да срещне насмешливите очи на Че Гевара.

— Пепи бе — попита непредпазливо Валери, — защо днес ни даваш толкова малко енергани?

И това ако не бе нахалство, здраве му кажи! Пепи не се сдържа и въпреки Че Гевара, който му даваше знаци да мълчи, избухна:

— Защо ли? — извика той. — Защото и това ви е много! Затова! Защото трябваше да ви оставя да пукнете от глад! Затова! Защото парите се свършиха и защото си криете стотинките за кино и сладолед! И защото ако утре-другиден не ми съберете нов бюджет за енергани, хич да не стъпвате повече тук! И никакви тренировки! Разбрахте ли?

Абдулабайци, които никога не бяха виждали Пепи така разярен, тихичко се измъкнаха.

Валери се прибра силно обезпокоен. Той вече не можеше да си представи ден без енергани. Наддал на килограми, заякнал, позабравил хрема, ревматизъм, синузит и лекарства, той бе придобил такъв свиреп апетит, че не само не му достигаха тройните порции, които си изпросваше в трапезарията, но му се струваха оскъдни и дажбите на Пепи. Липсата на енергани означаваше намаляване на теглото, снизяване на категорията и оттук — проваляне на отмъщението срещу Тото!

Дълго мисли откъде да намери пари. Последните стотинки отдавна се бяха стопили, нови скоро не очакваше.

И съвсем логично стигна до идеята за съкровището. Действително, какво би станало, ако от купищата злато и скъпоценности отделят само една перличка, една-единствена, колкото бобено зърно, и с нея накупят тъй нужните за развитието на физкултурата енергани? А защо не? Нима някой ще забележи изчезването на някакво си бобено зърно? Та това няма да е кражба, това ще е благородна жертва пред олтара на родния спорт.

Стигнал до това мъдро заключение, той си полегна в очакване часа на втората експедиция.

Втората експедиция. Бой пред вратите на Спаската пещера

Този път Валери успя да се измъкне, без да го усетят нито спящият вече Добромир, нито Лори, който напоследък все беше нащрек и дебнеше крадци.

Нощта беше пак светла и тиха, дъхаше на бор.

Пред саркофага чакаха Спас Дългия и Елка.

— Къде е Облака? — попита Валери.

В отговор храстите зашумяха така, сякаш през тях минаваше танк. Миг след това се появи Белия облак с намотано около пояса дебело въже и с дълга бояджийска стълба на рамо.

— Готово! — прошепна той без дъх.

Поопипаха стълбата, увериха се, че е здрава, и като извадиха екипировката от саркофага, тръгнаха към Галерията на призраците.

Свалянето на решетката бе въпрос на минути и експедиционният корпус потъна в черния вход.

И отново светлинките, на фенерчетата запълзяха по стените, отново ботушите заджапаха по влажния под, отново се заблъскаха инструментите по коренищата. Само стълбата създаваше затруднения при завоите, та два-три пъти Спас и Белия трябваше да пуснат в ход кирките, за да разширят стените.

И отново напред, много внимателно не само за да се опазят от глухо тупкащите по пода земни пластове и камъни, но и за да не се отклонят в страничните галерии, чиито многобройни отвори, всички еднакви, се мяркаха встрани.

Както и да е, след много усилия те стигнаха до Каменния чатал. Малкият яз си работеше безупречно, горещият поток спокойно си течеше в дясната галерия, лявата бе все тъй кална и воняща.

Тук експедиционният корпус седна да си отдъхне. Елка раздаде по един сухар, те мълчаливо ядоха, като си мислеха за тази гореща вода, която бяха отклонили кой знае накъде, може би към Дервиш баня, и с това обричаха града на гибел…

— Хайде! — каза Валери. — Вече е дванайсет часът.

— В полунощ ли излизат призраците? — попита Белия облак.

— Така пише в книгата на отец Андроникий — обясни Спас Дългия.

— Няма призраци! — рече твърдо Валери. — Да вървим!

Бързо изминаха последните стотина метра и малко след полунощ опряха до Голямата стена. Без да се бавят, вдигнаха стълбата. Можеха да се качват.

Моментът беше тържествен. Абдулабайци стояха в подножието на стълбата като щурмоваци, на които предстои да атакуват последните бойници на крепостта. Сърцата им биеха до пръсване. От гордост, от вълнение. И от малко страх…

— Кой ще се качи пръв? — попита Елка.

— Аз! — каза Спас. — Нали пещерата си е моя и се казва Спаската пещера!

— Пещерата да, но не и съкровището! — възрази Валери.

— Да хвърлим жребий! — предложи Белия облак.

— Никакъв жребий! — отсече по обичайния си начин Валери. — Ще се качи Елка. Тя е… дама. — За малко не каза Бялата дама.

— Голяма работа, че е дама! — прецеди през зъби Белия облак. — Нали знаете какво казва Ницше? Жените не могат да свършат никакво свястно мероприятие!

— Ей, не обиждай жените!

— Кокошки!

Пред очите на Валери се спусна червената завеса, той изрева и се хвърли върху Белия, сграбчи го през краката и прилагайки хватката „самолет“, повдигна го и го стовари на земята. Но Белия знаеше контрахватката, притисна с краката си рамото на противника и при падането си го повлече със себе си. Започна яростно боричкане.

Осветени от фенерчетата, те се мятаха в калта, прехвърляха се презглава, извиваха си ръцете и краката, премятаха се през гръб — с една дума, правеха всичко онова, което с такова усърдие бяха научили от Пепи.

Скоро, омацани от глава до пети с черната, миризлива, лепкава кал, те заприличаха на дяволи, изплували от катранените ями на ада. Кал проникваше в ушите им, в очите, устата, в бялата коса на Облака, но те не се предаваха и продължаваха да се борят с безпощадността на пирати, намерили съкровището и опрели до неговото разпределяне.

Внезапно, с върховно усилие, спомняйки си много точно едно движение, което Тото му бе показал само преди няколко часа, Валери направи „вълчи капан“, обърна Белия по гръб и залепи плещите му в калта.

— Туш! — обяви Спас.

Но Валери продължаваше да притиска победения с коляно, ръмжейки:

— А сега искай извинение от жените! Искай извинение!

Тогава именно се обади онова нещо.

Най-напред бе едно леко разтърсване на земята, сякаш далеч някъде я бе блъснал гигантски юмрук, после долетя едно продължително „пааах!“, напомнящо отглас на експлозия. В следващия миг силна въздушна струя се удари в Голямата стена и се върна към изхода.

Валери скочи на крака.

— Какво стана? — прошепна той замаян.

Четиримата бяха вкаменени от ужас, ослушвайки се в замирането на топлия вятър.

— Призракът! — едва изрече Белия облак и също стана. — Не дава да пипаме съкровището му! Да си вървим! Да си вървим, дордето не е долетял и насам!

Валери бе склонен да го послуша, когато отново си спомни думите, които Гърбатко му бе казал в оня първи ден.

— Няма призраци! — изрече той със свито гърло. — Няма! Шумовете се дължат на подземни течения, а светлинните на фосфоресциращи насекоми… — Помълча и добави: — Ти, Облако, ако искаш, иди си. Аз оставам. Съкровището ми трябва много! Кой ще се качва пръв?

— Нали аз? — каза Елка.

Валери я погледна: тъничка, с вирнато носле, златна плитка и смут в очите, който не можеше да скрие. И съвсем неочаквано той се уплаши за нея. У него се надигна непознато дотогава желание да я предпази от опасностите, да й спести ужаса пред страшилището, което може би я очакваше от другата страна на Голямата стена. И без да каже дума, пъргаво скочи чак до третото стъпало на стълбата.

— Дайте въжето! И чувалите, и кирката!

Изпълниха искането му. Той се заизкачва нагоре.

— Ехе! — спря го Спас. — Накъде така?

— Всички ще влезете! Най-напред да разузная… — Продължи нагоре, а като стъпи на върха на стълбата, обърна се, поизкашля се и какъвто беше наплескан с черна кал, тържествено произнесе: — Другарки и другари! Ако случайно не се върна никога, пишете на мама и татко в Куба, че съм загинал за благото на родината и спорта! Чао!

И като изрече тия величествени слова, достойни за Джордано Бруно, изгарящ на кладата на инквизицията, той се прехвърли във вдлъбнатината на скалата.

Съкровището на цар Михаил и мансубите на Абдул-Аба

Това бе нещо като площадка с нисък свод.

— Ей, Спасе! — викна Валери. — Тук няма проход. Я виж какво пише за тука отец Андроникий!

Спас трескаво измъкна листа от джоба и прочете:

„… И като се покатерите над Голямата стена, ще намерите отвърстието вдясно и ще влезете в пещерата…“

Валери обърна фенерчето вдясно, внимателно се вгледа и едва тогава забеляза големия каменен блок, чиито ръбове се бяха почти слели със скалата.

— Намерих! — извика той и започна да дълбае с кирката фугата между камъка и скалата. — Дайте нож!

Спас се покатери до него и зачегърта с ножа вдлъбнатината. Когато се откри достатъчно широка пролука, Валери пъхна острието на кирката в нея и с голямо усилие размърда камъка. Сетне двамата впиха пръсти в тежкия блок и бавно, много бавно успяха да го изтеглят. И докато теглеха, Валери си мислеше, че никога по-рано не би бил в състояние даже да помръдне такъв тежък предмет. Какво ли не прави спортът! Какво ли не правят енерганите!

Най-после измъкнаха камъка докрай. Пред тях се откри дълга, тясна дупка.

И първото нещо, което усетиха, бе една прохладна, приятна миризма, която не можеха да разпознаят, но която тутакси предизвика в гладните им стомаси бурни вълнения.

— Пещерата! — прошепна Валери.

— Моята! — добави Спас Дългия.

— Влизам! Ти пази тук! И да не мърдаш, докато не те извикам! — Валери привърза въжето около кръста си, другия му край закрепи около каменния блок, легна по корем, промуши крака в отвора и запълзя. Добре, че беше тънък, та успя да се провре. Ако беше с една категория по-тежък, като нищо щеше да си остане заклещен между камъните.

Мина. И отново се намери върху тясна площадка, която стърчеше като балкон над бездната. Място за колебание вече нямаше: Валери стисна здраво въжето и отпусна крака в празното пространство.

Закачено за предницата на ризата, фенерчето хвърляше трескави светлинни по всички посоки на пещерата и от това Валери имаше усещането, че пропада във фантастичния и безнадежден свят на Хелиополис, за който бе чел в една книга.

И колкото по-надолу се смъкваше, толкова по-приятна и пикантна ставаше миризмата…

Най-после усети под краката си твърда земя. Стъпи, размърда крака: наистина беше стигнал дъното. Взе фенерчето в ръка и го вдигна. Но преди да го насочи напред, затвори очи и с разтуптяно сърце си представи сандъците с бисери, буретата с жълтици, дървеното ковчеже на Абдул-Аба…

Обърна фенерчето напред. Отвори очи.

И видя.

Най-напред сандъците. После буретата. После тенекиите.

Бях наредени покрай стените на пещерата, едни до други, едни върху други. И миришеха ужасно приятно.

Отправи фенерчето надясно. Там пък се издигаше една грамада от големи, жълтеникави пити. Приближи се, освети ги отблизо.

Беше кашкавал. Балкански.

Погледна и нагоре. И видя луканките. Бяха стотици и стотици и висяха на дълги прътове — закръглени, ароматични и зовящи да бъдат изядени.

Напълно шашнат, Валери се приближи до буретата. Едно беше с полуотворен капак. Надзърна: беше сирене. Овче.

Отиде и при сандъците. Решително откърти една дъска, вътре бяха наредени пакети с тахан-халва.

Проби с острието на кирката една тенекия: потече гъст, кехлибарен мед.

Валери безпомощно отпусна ръце. Какво значи всичко това? Сирене, кашкавал, луканка, халва, мед! Нима това е съкровището на цар Михаил? Или оня отец Андроникий се е подиграл с хората? А златото, а бисерите? А мансубите на Абдул-Аба?

— Хей! — чу той гласа на Спас откъм отвора. — Какво правиш долу бе?

— Ей сега, ей сега! — промърмори Валери, изтръгнат от смайването си.

— Намери ли съкровището?

— Намерих… нещо…

Обзет от жестоко до обида разочарование, Валери като разярен лъв заснова из пещерата, търсейки други сандъци, други бурета, други тенекии.

А приятната миризма на богат гастрономически магазин така лудо дразнеше стомаха му, че той измъкна ножа и с варварска настървеност откърти парче кашкавал, сряза буца халва, смъкна една луканка и като седна върху един сандък, си похапна.

Тази ненадейна порция енергани поуталожи възбудените му нерви и му вдъхна нови сили. И си спомни той тогава едно от най-елементарните изисквания в психологията на шахматната игра — никога да не изпадаш в паника и хладнокръвно да анализираш положението на бойното поле! Винаги може да намериш изход и от най-заплетеното положение и да се добереш ако не до победа, то поне до почтено реми!

Осъзнал тия позабравени постулати, Валери отново и вече спокойно и методично започна да изследва пещерата.

Беше обширна, висока, с неравни, сухи стени. Вместо врата имаше нещо като ниска, ръждясала металическа преграда, без видими белези на брава. Опита се да я отвори, не се помръдна. Очевидно не е била отваряна от столетия.

Разгледа вдлъбнатините по стените, надникна във всички ъгли, но освен продукти нямаше нищо друго. И едва когато възнамеряваше да извика другите, откри изненадата. Беше се сгушила между сандъците и питите кашкавал и на пръв поглед изглеждаше съвсем незначителна.

Бе едно широко дървено трупче, изправено като масичка. От двете му страни стояха още две по-малки трупчета — явно за сядане. Върху масичката бе простряно парче полупрогнило, мушамено платно, очевидно пергамент, разчертано на 64 бели и черни квадрати. Покрай него лежаха катурнати, като иззети от игра, всевъзможни фигури, много странни по форма, издялани кой знае кога и кой знае от какво дърво и покрити с патицата на вековете.

А върху самото платно — явно старинно шахматно табло — имаше само осем фигурки: четири бели и четири черни.

За Валери бе достатъчен само един поглед, за да фотографира завинаги в съзнанието си този шахматен образ. И още едно по-внимателно вглеждане, за да разбере, че това е задача за мат, по всяка вероятност в четири или пет хода.

Но чак когато седна на едно от столчетата и се опита да реши задачата, осъзна простата истина, че това отпред е мансуба, истинска мансуба, мансуба на Абдул-Аба! Само една мансуба може да бъде така заплетена! И така красива!

Закачил фенерчето на гърди, приведен над таблото, Валери играеше срещу невидимия противник, може би срещу самия Абдул-Аба, който така предвидливо бе съставил тази задача за поколенията…

Опита една комбинация, опита втора, трета, четвърта… И още, и още, все по-дръзки, все по-безумни. И все нищо не излизаше. И колкото повече се задълбочаваше в схватката, толкова повече забравяше, че се намира в Спаската пещера, заобиколен от каци сирене и камари кашкавал.

Трепна едва когато отгоре долетя панически вопъл:

— Валерии! Валериии! Жив ли си? Валериии!

Той се изправи, възстанови първоначалното разположение на фигурите, неохотно се отдалечи от масичката и изтича към въжето под тераската.

— Тук съм! Елате! Елате да видите какво съм открил!

Оттатък зашумя и след малко по въжето се спусна Спас, после Елка и накрая Белия облак, който така тупна на земята, че после дълго време куца.

Тримата стърчаха под въжето, поуплашени, все още неспособни да възприемат новата действителност.

— Вижте! — възбудено извика Валери. — Вижте какво открих! — И ги повлече зад сандъците при дървените трупчета. — Ето! — рече той с израза на човека, който пръв ще стъпи на Марс и ще покаже на човечеството безводните пустини на червената планета.

— Какво е това? — попита Белия облак.

— Как, какво! Не виждаш ли? Мансуба!

Наведе се и развълнувано започна да обяснява, че това е задача за мат в четири или пет хода и че посоката на първите два хода е доста ясна, но третият…

Ала другите не го слушаха. Бавно крачейки сред каците, сандъците и тенекиите, пипаха тук, пипаха там и премигваха от удивление.

— Ама това не е съкровище бе! — констатира Белия облак, след като се увери, че под сиренето няма нито бисери, нито злато.

— Спасе! — въздъхна сърцераздирателно Елка. — Твоят Андроникий е мошеник и лъжец!

— Не бързай с обидите! — каза Спас. — Андроникий е сериозен монастирски учен. Може някой друг да е влязъл тук преди нас и да е прибрал съкровището.

— А това какво е тогава? — попита Елка, сочейки буретата.

— Какво ли? Хм… Много просто. Това е скривалището на обоза на цар Михаил. Тук са били складирани продуктите за в случай на обсада на града. Царят загинал и понеже войската му била разбита, обсада не е имало и складът останал непокътнат.

— Гениално! — възкликна Белия облак. — Това от романи ли е?

— Никакъв роман! Помисли малко и ще се убедиш, че е чиста истина.

— А как са изтраяли продуктите толкова години? — попита скептично Елка.

— Че как няма да изтраят! Тук е като хладилник, не виждаш ли колко е студено? Чел съм в „Наука и техника за младежта“, че в такива пещери са открити съвсем запазени разни динозаври отпреди милиони години.

— Свръхгениално! — рече Белия. — Значи, можем да си гризнем от тях!

— Каква гадост! — изкриви лице Елка. — Че кой ще ти яде луканка отпреди шестстотин години?

— Аз! — отвърна Спас. — Археолозите са си правили даже пържоли от динозаврите. На̀, виж!

Откъсна една луканка, начупи я и започна да яде. Отначало дъвчеше малко сдържано, но после загълта с юнашка охота.

— Знаменита е! Като смядовска. Опитайте!

Опитаха. После опитаха сиренето. То също беше знаменито. Хапнаха и от кашкавала, и от халвата, накрая смукнаха мед направо от пробитата тенекия.

След петнайсет минути седяха с натежали тумбаци, пияни от умора и безсъние, мълчаливи, неподвижни.

В това блажено състояние ги завари Валери.

— Ей! Ставайте! Трябва да си вървим! Часът е вече два!

Спас мързеливо се прозина:

— Нека най-напред да решим какво ще правим с тия съкровища, па тогава! — рече той.

— Добре. Да направим набързо едно заседание.

Направиха го. Ето и съставения за случая

Протокол

на заседанието на Управителния съвет на клуба „Абдул-Аба“, проведено в Спаската пещера в два часа след полунощ. Дневен ред:

Съдбата на обозния склад на цар Михаил.

Докладва председателят на клуба.

Валери: — Щом като е доказано, че тия продукти са от обоза на цар Михаил, значи, сега не принадлежат на никого, следователно ние можем да ги ползуваме, тъй като имаме приоритет за откриването им. Съгласни ли сте?

Всички са съгласни.

Валери (продължава): — Като имаме предвид, че поради липса на пари ние не можем да си купуваме енергани, предлагам да употребим продуктите единствено за наддаване на тегло и преминаване в по-горни категории с оглед на скорошния турнир. Няма да правим с тях никаква търговия. Съгласни ли сте?

Несъгласие изразява домакинът на клуба.

Белия облак: — Защо да не продаваме? Тук има толкова много енергани, че сами не можем да ги изядем даже до девети клас! А като продадем малко, ще получим пари и ще можем да си купим нови шахове, ще се абонираме за списание „Шах“, ще отиваме на кино три пъти седмично и ще направим разни подаръци за турнира.

Елка: — Нашият гимнастически отбор също има нужда от нови трика. Старите са станали на парцали.

Валери: — Добре, щом като е за такива обществени цели, може! Само че никаква печалба! Съгласни ли сте?

Всички са съгласни.

Валери: — Имам още едно предложение. Мансубата на Абдул-Аба да остане на съхранение при мене.

Всички са съгласни. Накрая е гласувано следното

Решение

1. Енерганите от обоза на цар Михаил да се използуват за подсилване физическото състояние на клуба.

2. Белия облак да продаде няколко дози енерган и с получените средства да накупи подаръци по приложен списък.

3. Мансубата на Абдул-Аба остава на съхранение при кандидат-майстора Валери и се използува за по-интензивно обучение на клубните членове с оглед на участие в световното първенство.

4. Задължават се клубните членове да правят по-чести походи до Спаската пещера, за да изпреварят експедицията на Гърбатко.

5. Да се пази в най-строга тайна местонахождението на пещерата. За тази цел най-внимателно да се замаскира достъпът до нея, като за всеки случай се пусне горещата река — в старото й корито и се отклонява само в часовете, когато ще се влиза а пещерата за енергани.

Край на протокола

Излизането от Спаската пещера бе много трудно. Тежаха торбите, пълни с енергани, тежаха и стомасите. Но в края на краищата успяха.

При Каменния чатал набързо пробиха яза и водата отново си потече в старото корито, мъкнейки надолу мръсна тиня.

После надве-натри поставиха решетката в рамката на входа, напъхаха екипировката в саркофага на Касиус Клей и се пръснаха.

Последни останаха Валери и Елка.

— Искаш ли да те изпратя? — попита той.

— Добре — отвърна тя. — Но няма нужда…

Тръгнаха. Луната, голяма и облещена, вече се скриваше зад планината. Вятърът бе утихнал и боровете стояха като неми стражи край древните останки на Улпия Термалия. Бе светло. Бе свежо. Бе хубаво.

— Валери — прошепна тихо Елка, — ти вече втори път се биеш за мене! Веднъж с Осоговския тигър и сега с Белия облак. Ти си истински рицар. Благодаря ти.

И го погледна.

Огрян от кристалната луна, той бе изцяло омацан с позасъхнала черна тиня и дори малко вонеше. Само очите му, много чисти, хвърляха зелени котешки отблясъци.

— Това е нищо! — отвърна той нехайно. — Да видиш само, когато си отмъстя на Тото!

— Но аз не искам да се биеш вече! — рече тя. — Тото може да те победи.

Сега пък той я погледна. Тя също беше поизмацана, но златната плитка, царствено навита на главата й, блестеше като корона.

— Няма да ме победи! — произнесе той развълнувано. — Ще видиш! — И добави: — Само ми имай доверие!

Тя протегна десница и хвана ръката му.

— Аз имам доверие в тебе — нежно продума тя. Помълча, помисли и продължи: — Валери, искаш ли да се ожениш за мене?

Той се спря, ококорил очи. От зениците му се разхвърчаха искри.

— Но аз съм още малък! — каза той.

— Нищо — каза тя. — Ще те чакам да пораснеш. А дотогава ще сме сгодени.

— Е, добре — каза той. — Щом като толкова настояваш…

— А сега — каза тя — да те целуна ли?

Вкаменен, той не можа да обели дума. А тя спокойно го целуна по покритата с черна, миризлива тиня буза.

— Лека нощ! — каза тя, засмя се весело и с лека, гимнастическа стъпка изтича към женското общежитие.

Валери дълго стоя неподвижен под боровете, докато тънката й фигурка се стопи в мрака. Флейтичката свиреше най-вълшебната песен.

Четвърта част

Бурен ендшпил

Загадки от геологически и човешки характер

Тъкмо поднасяха супата, когато в трапезарията като вихър се втурна Пепи, размахвайки вестник и крещейки с пълно гърло:

— Водата дойде! Водата дойде!

Термалийци наскачаха. А Многострадалната Геновева се хвана за сърцето:

— Бооже, Пепи, как ме стресна! Крещиш, сякаш е избухнала война!

— Майстори на спорта! — провикна се доктор Майспо. — Бъдете добри, върнете се по местата си! Пепи, каква е тази суматоха?

— Не е суматоха, другарю! — отвърна главният съдия. — Истина е! Тук пише! — разтвори вестника и зачете:

„— Заглавие: Скъпоценната ни вода се върна. Заплахата над града отстранена. Вчера сутринта пазачът на градската баня бай Делчо дочул подозрително бълбукане, идващо от главния щранг на басейните. Тъй като напоследък хулигани си правят неуместни шеги с празния водопровод, той изтичал с намерение да ги озапти. Каква била обаче изненадата му, когато видял, че главите на лъвчетата отново бълват горещи струи вода. Бай Делчо веднага съобщил новината и на редакцията. Нашият представител се озовал незабавно на местопроизшествието и лично се уверил в истинността на съобщението на добрия старец. Водата, тази неоценима скъпоценност на нашия любим град, действително се е върнала, макар че засега е все още примесена с много тиня и нечистотии, и до няколко дни едва ли ще може да се използува.

Началникът от отдел «Бани» в Градския съвет ни заяви:

«Появяването на водата е също тъй необяснимо, както бе и нейното изчезване. Ако бяхме суеверни, бихме казали, че се е намесила някаква свръхестествена сила, за щастие приятелски настроена към нас, която е премахнала препятствията пред водата и я е отправила отново към нейното единствено предназначение — градската баня, където с такова нетърпение я чакаха стотици курортисти. Можем само да благодарим на този добър дух…»“

Мощно ура посрещна тия думи. Най-силно, естествено, крещяха членовете на експедиционния корпус.

— Да живее добрият дух! — извика Белия облак.

— Да живее! — отвърна Елка, спомняйки си как отприщваха яза.

Неспособна да понесе такова вълнение, Многострадалната Геновева изпи чаша валериан.

— Значи — заяви Пепи, когато виковете поутихнаха, — сега вече ще можем да се къпем пак и да се теглим на банската теглилка.

— Тъй да бъде! — каза доктор Майспо. — Нека ви припомня, майстори на спорта, че окръжните състезания наближават. Гответе се! А сега — добър апетит!

Абдулабайци не се нуждаеха от това пожелание, тъй като отново и с невиждан ентусиазъм унищожиха по три порции мусака. Данколовци вкусиха само от супата…

Веднага след обяда в стаята на Пепи крадешком се промъкна Валери. Носеше огромна раница, претъпкана с луканки, кашкавал, тахан-халва, сирене и бутилки с мед.

— На̀! — рече той и изпразни раницата върху масата. — Енергани. За подсилване на клуба. Раздавай без купони, кой колкото си ще! Нека лапат!

— Убиваш ме! — възкликна Пепи със светнали очи и се облиза като гладен лъв. — Отде толкова много кльопане?

— Купих го от гастронома.

— Ами стотинки?

— Получих от Куба. Имам още много…

Пред очите на Пепи изведнъж изникна магазинчето с фирмата „Филателия“, после старчето с очилата върху края на носа, марките, които изчезваха в папката… Въздъхна и се обърна към Че Гевара. Но Че Гевара невъзмутимо си пушеше пурата.

— Мога ли и аз да си гризна без купон? — попита нещастният маркаджия.

— Яж! Като се свършат, ще ти донеса колкото си искаш.

Пепи деликатно отчупи парче луканка, после си хапна балкански кашкавалец, овче сиренце и на края се подслади с няколко глътки мед.

— Страхотно е! Такава вкусна луканка не съм ял никога. Сигурно е смедовска.

Валери за малко не каза: „От обоза на цар Михаил.“ Пепи продължи:

— Щом като можем да си гризкаме колкото си искаме, за пет дни ще наддадем пет кила и като нищо ще стигнем данколовци.

— Само че пълна тайна! — прошепна поверително Валери.

— Бъди спокоен! И да ме съдерат, ще мълча като Малчика.

Когато Валери си отиде, Пепи пусна секретната парола и след малко един по един абдулабайци се изредиха при него да си получат неограничената дажба енергани. Излизаха с претъпкани джобове, уединяваха се сред развалините и дъвчеха ли, дъвчеха вкусните резерви на цар Михаил. И усещаха как телата им с часове се наливат с тъй желаните килограми и се доближават до мечтаните категории…

Тия килограми почувствува на гърба си Тото в буквалния смисъл на думата, когато даваше поредния урок по борба на Валери там, в далечния край на боровата гора.

— Ей че си станал тежък, кросмайсторе! — каза той.

— Ами, да! — продума скромно Валери. — Ям по много.

— И всички фатки знаеш вече! Като нищо ще победиш Осоговския тигър.

— Наистина ли?

— Кълна се в името на Дан Колов! Сега ти си истински борец и ако не беше мой безпощаден неприятел, щях да те приема в моя отбор. Само че си ми враг. Нали?

— Така е! — потвърди Валери. — А тебе ще мога ли да победя?

— Мене ли? Хм… Аз трябва да поотслабна още, за да имам право да се боря с тебе. — Тото помълча, въздъхна с нескрита болка и продължи: — Но, знаеш ли какво? Ти можеш да ме победиш фатално още сега, макар че съм по-тежък от тебе. Напоследък пия толкова много рициново и така си стягам каиша в трапезарията, че почнаха да ми треперят мартинките й нощно време не мога да къртя от глад.

На Валери му стана жал за това момче с великолепни мускули, което така глупаво се съсипваше с рициново масло. Спомни си немного далечното минало, когато сам той едва ли не всеки ден се наливаше с рициново, гълташе разни гадни лекарства, налагаше се вечер с компреси, загряваше си стомаха с топли възглавници и непрекъснато пъхаше термометри под мишницата…

— Слушай какво! — каза неочаквано той, като се поддаде на неудържим вътрешен порив. — Стига си пил рициново! По-добре да напълнея аз още малко и да стигна до твоята категория, нали? Аз имам колкото си искам луканка и тахан-халва. Съгласен ли си?

— Ей, ама ти си бил истински кавалерист!

— Кавалер — поправи го Валери.

— Така де! Даже рицар… Кросмайсторе, ако ти наистина направиш тази безгранична постъпка, аз ще ти стана беззаветен приятел до фаталния си дъх. Искаш ли?

— Искам, но нали съм ти враг?

— Вярно бе, забравих! Язък! — Тото разочаровано махна с ръка. — Е, нищо, ще си останем безпощадни врагове. А сега да си вървя…

Но не си тръгна. Не си тръгна и Валери.

— Слушай — каза той, — не искаш ли, преди да се разделим, да изиграем една партия шах?

— Добре, ама бързо, че трябва да ходя в града.

Валери разтвори магнитното шахче и заиграха. Три секунди ход.

На двайсет и седмия ход Валери, попаднал във вечен шах, поиска реми.

Отначало Тото не разбра, че не е загубил, и видя ремито едва когато противникът му три пъти поред мести царя си напред-назад.

— Ама ти си шах за веки-веков! — каза удивен той.

— Да — отвърна задавено Валери. — Наравно сме. Поздравявам те!

Не скочи, не заплака, не побягна. И отново в съзнанието му изплува онова хилаво момче, което лееше истерични сълзи, когато не биеше и когато го матираха. Къде е това момче сега? И изобщо съществувало ли е някога то?

И пак, поддавайки се на вътрешния си порив, нареди върху таблото само четири бели и четири черни фигури.

— Знаеш ли какво е това?

— Не.

— Това е мансуба.

— Мансуба? Да не е някаква тайна хватка?

— Нещо такова. Мансуба е задача, съчинена преди 11 века от Абдул-Аба, велик древен шахматист.

— Като Ботвиник ли?

— Даже по-голям! Ако решиш тази задача, можеш да излезеш и срещу Фишер и да станеш световен шампион. Трябва да направиш мат в три-четири хода.

Тото замислено наплюнчи показалец, позаглади перчема на върха на главата си и направи два хода. На третия се запъна.

— Ей, ама тая фатка била трудна! — рече той. — Но ще я науча! Може ли да си я запиша?

— Може. Бели: цар е7, кон г5…

Тото си отбеляза знаците върху дланта си и стана.

— А сега трябва да бягам, че шерифите ме чакат. Днес в педагогическата стая има важно мероприятие. Другарката Комитова ни вика в тревога.

— Значи, няма да се срещаме вече, така ли?

— Ами… чак когато ми отмъстиш.

— Жалко… — въздъхна Валери. — Беше хубаво. Е, нищо!… Хайде, довиждане!

— Довиждане! — отвърна Тото и му подаде десница.

Валери я пое. Двамата си стиснаха ръцете.

За първи път.

После борецът изтича към града, а шахматистът се наведе над мансубата и за триста седемдесет и девети път се опита да я реши. Но все не успяваше да се съсредоточи: на ръката си усещаше топлината от ръката на Тото…

Загадки от криминален характер

В педагогическата стая другарката Комитова посрещна доброволните сътрудници много разтревожена.

— Другари — каза тя, — днес ви извиках по-рано, защото ни предстои много отговорна работа. — Тя плъзна поглед върху осемте двойки празнично облечени момчета с червени ленти на ръкавите и продължи: — Имаме сведения, че в града върлува неизвестна детска банда, която от няколко дни продава по махалите всевъзможни съестни продукти като луканки, кашкавали и други, по всяка вероятност крадени.

— Да не е Осоговския тигър? — попита Тото.

— Не, не е той. Проверихме. Впрочем тигрите никога не са се занимавали с търговия. Този път очевидно имаме работа с опитни крадци, защото нито можем да установим откъде са задигнати продуктите, нито пък по какви канали прокарват стоката си до клиентите… И още нещо: цените на продуктите им са смешно ниски. Кило луканка например продават за два лева, кило тахан-халва за 60 стотинки.

— Опасни гангстери! — зацъка загрижено Тото, като усети куркането на червата си.

— Но не в това се състои главната опасност — подхвана другарката Комитова. — Друго е страшното. Има предположение, че продаваните продукти са част от бракувано поради неспазване на хигиенните условия производство и че са изнесени тайно от фабриките, където е трябвало да бъдат унищожени.

Санитарните органи се опасяват, че те могат да станат източник на грозни отравяния.

Шерифите неспокойно се размърдаха на столовете. Тото стана.

— Другарко Комитова, не бойте се! Ние безпощадно ще хванем бандата!

— Да, Тото, ние много разчитаме на вас! Само че без грубости! Вървете! И ви желая успех!

Патрулните двойки излязоха силно възбудени от новата важна задача, най-отговорната досега.

Тото беше придружен от Тони-48, същия, който живееше в една стая с Пепи. Крачеше той сега до своя именит войвода, а в главата му се въртяха тревожни мисли.

Работата е там, че още докато другарката Комитова разправяше за луканките и халвите, които бандата разпродавала на безценица, Тони-48 си спомни за купищата продукти, които Пепи държеше в гардероба и които тайно раздаваше на абдулабайците.

Наистина Пепи му беше обяснил, че това е допълнителна храна за шахматистите, купена с общи пари, и го беше накарал да се закълне, че ще мълчи, сега обаче нещата се променяха. Ами ако продуктите в гардероба са от заразените и Пепи нищо не знае? Леле, какъв мор може да настъпи в интерната! Впрочем май че има вече признаци на заболявания.

Колко пъти нощем абдулабайци тичат към тоалетните! Колко пъти Валери, Белия облак, Спас Дългия и даже Елка скитат нощем из развалините като лунатици!… Дали да не съобщи всичко това на Тото?

Разкъсван от противоречиви чувства, Тони-48 реши поне засега да мълчи и да изчака по-нататъшния ход на събитията. Кой знае, може пък наистина да открият истинските крадци!

Така и стана. И то много лесно.

Тъкмо крачеха из македонската махала и наблюдаваха хлапетата, които ритаха парцалена топка, забелязаха няколко деца да дъвчат нещо с голям апетит. Приближиха се. Две ядяха мечки със зехтин и червен пипер, третото — едно луничаво момче — гризеше огромна буца тахан-халва.

— Откъде тая халва бе? — попита Тото ужким равнодушно.

— Това си е моя работа — отвърна троснато луничавото.

Тото, който помнеше съвета на другарката Комитова, да не бъде груб, дори не пипна момчето, а само мина пред него.

— Слушай ей, отговаряй, като те питат, че като ти фрасна една! Откъде имаш тая халва?

Луничавото, впечатлено от този решителен тон, престана да дъвче и като повдигна рамене, каза:

— Ами че купих си я. Цяло половин кило за тридесет стотинки.

— От кого?

— От един ученик, не му знам името. Той продава всеки ден и разни други неща: луканка, кашкавал, мед… Все пълни раници носи.

— Как изглежда? — продължи неумолимо Тото.

— Ами… такъв един висок, с бяла коса, бели вежди и червено лице.

Тони-48 си глътна езика: само един ученик в града отговаряше на това описание! Веднага си спомни вечерта, когато Белия облак бе се вмъкнал в стаята на Пепи и бе получил огромна дажба луканки, халва и други неща, с които си бе натъпкал джобовете.

— Ей, да не връзваш! — каза грубо Тото.

— Защо да ви връзвам? — плачливо отвърна луничавото. — Ако искате, купете си и вие халва от него. Ще дойде пак в четири часа…

— Къде?

— Зад бараките на кондензаторния завод!

Докато момчето се усети, юмрукът на Тото го перна по ръката и халвата падна на земята. То поиска да си я вземе, но Тото я стъпка с пета.

— Остави! Отровна е! Хайде, върви с нас!

Точно в четири луничавото стоеше край бараките на кондензаторния завод и неспокойно се оглеждаше. Скрити зад ъгъла, шерифите внимателно го наблюдаваха.

Сърцето на Тони-48 бясно биеше. Не е ли време да проговори? Да каже за Пепи, преди Белия облак да е попаднал в клопката?

Отгатнал сякаш мислите му, Тото прошепна:

— Виж какво, ако е Белия облак, няма да го хванем, а ще го проследим, за да разберем откъде взима продуктите!

В същия момент иззад завода се показа лично Белия облак. Леко приведен под огромна раница, той крачеше безгрижно към луничавото. Шерифите видяха как се спира, разговаря с момчето, вади от раницата две бутилки, дава му ги и поема от него пари, после преспокойно тръгва към стадиона, все тъй бодро крачещ под товара си.

Шерифите го проследиха, ловко криейки се зад дърветата. Но тази игра на детективи беше излишна, защото Белия облак изобщо не се държеше като крадец, а като най-обикновен амбулантен търговец, който прави своите всекидневни посещения на клиентите си, за да им достави поръчаната стока.

Спря се отново пред стадиона. Там го чакаха други две момчета. Той свали раницата и акуратно извади от нея заоблен пакет, навярно кашкавал, вързоп луканки и внушителен блок халва. Момчетата си платиха, а той се упъти към лятното кино.

Така има още три срещи, докато разпродаде цялата си стока. Привечер, явно доволен от сполучливите сделки, той влезе в централната книжарница. Наблюдавайки го през витрината, шерифите забелязаха, че дълго избира писалки, от ония, дето са в луксозни кадифени кутии. След това накупи разни книги, а накрая дълго се застоя в спортния магазин, където натъпка раницата с куп женски трика.

Така, отново натоварен, свирукайки си безгрижно, той пое към интерната.

— Разбираш ли нещо? — попита Тото.

— Не — отвърна Тони-48, — нищо не разбирам.

— Знаеш ли какво, хайде днес да не кажем нищо на другарката Комитова. Нека най-напред разнищим цялата работа, па тогава! Като оня… как му викаха… Шерлок…

— Холмс! Добре! — От сърцето на Тони-48 падна камък. Като се прибраха в педагогическата стая, те докладваха на другарката Комитова, че не са открили нищо, ама нищо, но нека тя не се безпокои, бандитите няма да им убягнат! Другарката Комитова остана много разочарована, толкова повече че и другите групи се върнаха с празни ръце.

— Дано утре имаме повече щастие — каза тя загрижено.

По следите на бандитите

Тото и Тони-48 продължиха по-нататъшното следене на Белия облак съвсем сами. Не го изпускаха нито минутка от очи: където и да отидеше, те по него, внимателно, незабелязано, ловко.

Наблюдението скоро даде резултат. Малко преди вечеря те забелязаха Белия облак да излиза от стаята си с оня вързоп книги и да ги подава през прозореца на Спас Дългия. После се скри с Елка зад колонадите на акропола и й връчи гимнастическите трика. А в трапезарията много ясно видяха как Белия облак и Валери тихо си шепнат нещо и разглеждат кутийките с луксозните писалки.

По време на вечерята не се случи нищо подозрително. Абдулабайци се тъпчеха като разпрани, данколовци мъченически се въздържаха. Затова пък след вечеря се случи нещо, което съвсем обърка шерифите.

Стана това, че Белия облак се отправи към стаята на Пепи, огледа се наляво-надясно като крадец и влезе. Излезе след малко с издути до пръсване джобове и като се увери, че не е следен, бързо потъна сред развалините.

Шерифите успяха да се доближат до него, без да ги усети. И с очите си видяха как вади от джоба си луканка и дъвче, вади парче кашкавал и дъвче, вади буца тахан-халва и дъвче, дъвче, дъвче. Дъвче до пръсване. След което, вече с празни джобове, но с пълен тумбак се изтегна на тревата и блажено задряма.

Двамата тихичко се оттеглиха към двора.

— Значи, и Пепи е в бандата! — прошепна замислено Тото.

Тони-48 гузно гледаше в краката си.

— Ама нали и ти си в една стая с него! — сети се внезапно Тото и втренчи изпитателен поглед в очите му.

— Е, да… — смотолеви Тони-48.

— Я кажи тогава, какво търси този фатален Облак при него?

Тони-48 не можа да отговори, защото изневиделица изникна Валери, който също като Белия Облак се промъкна крадешком при Пепи и също като него изскочи с пълни джобове. Сега вече не бе трудно да се установи, че и Валери лапа луканки, халва и прочее.

— А ужким Пепи е изгонен от будалайците! — прецеди през зъби Тото. — И даже се закле да бъде само с нас! Предател!… Ела! — И с лъвски скок се прехвърли в стаята. Тони-48 неохотно го последва.

А там видяха любопитна картинка. На масата, под портретите на Че Гевара и Гагарин, вместо тетрадки и учебници бяха наредени купчини ароматични лакомства като луканка, халва, кашкавал, сирене, мед и даже шоколади. Сам Пепи се беше разположил пред една от тях и както винаги деликатно, с нож и вилица, бавно се хранеше.

Като видя нашествениците, скочи и се опита да прикрие продуктите с тяло, но Тото го отстрани с мощната си лапа.

— Какви са тия астрономически продукти? — попита той строго.

— Гастрономически — поправи го тихо Пепи.

— Астрономически-гастрономически, все едно! Казвай чии са!

— Мои са си.

— Лъжеш!

— Аз никога не лъжа! — гордо произнесе Пепи, напълно убеден, че всичко това върху масата е и негово.

— А не изменти ли, че са те изключили от клуба на будалайците?

Пепи беше умно момче и разбра, че е безсмислено да мълчи.

— Аз го направих, за да спася честта на „Термалия“ — каза той. — За да науча от тях шах и ви го преподавам на вас.

— А на тях борба!

— Е, да, какво от това?

— Значи, затова оня кросмайстор за малко не ми направи туш! — Но Тото се сети, че също за малко не бе направил мат на Валери, и това поугаси свещения му гняв. — И, значи, на будалайци раздаваш луканка и халва, а на нас ни пробутваш рициново!

— Ами да — чистосърдечно отвърна Пепи. — Заради категориите. Те да напълнеят, а вие да отслабнете.

Аргументът беше основателен и Тото не намери какво да възрази. Но веднага му хрумна друг въпрос.

— Откъде ги имаш тия лапачки?

— Купуваме си ги — отвърна Пепи и за да си даде кураж, се подкрепи с хапка халва. Наистина, не бе ли ги купил с левчетата, получени за ония марки? Погледна въпросително към Че Гевара. Че Гевара кимна. Пепи задъвка още по-смело.

На Тото му се зави свят от глад.

— Откъде ги купуваш?

— От бакалницата, откъде!

— А като ги купуваш от бакалницата, защо ги продаваш на половин цена и даже по-евтино?

— Глупости! — изсмя се Пепи. — Нищо не продавам. Сами си ги ядем, за да напълнеем.

Тото скръцна със зъби и като не намери върху какво да излее гнева си, грабна един дебел резен кашкавал, сложи го върху лявата си длан и като го перна с ръба на дясната ръка, го преполови.

— Видя ли? — ревна той. — Ей на такова кюфте ще те направя, ако още мълчиш като Малчика! Аз съм шериф, разбра ли?

— Голямо чудо! — рече Пепи, готов да бъде моментално превърнат на кюфте. — И аз скоро ще стана категория до 52 кила и ще видиш ти тогава, като те сваля в туш за половин маши, звезди ще видиш даже посред бял ден.

— Ти ли бе, маляк, ти ли, заек без опашка! — изрева пак Тото и размаха юмруци.

Пепи мигновено зае бойна позиция.

И точно в този драматичен момент Тони-48 заплака. Ей тъй, заплака с глас и сълзи. Тото изненадано се обърна към него.

— Какво си се разциврил бе, лигльо! — попита той. — Тебе не съм те пипнал още. Чакай да те почна, па тогава…

— Пепииии… — произнесе през сълзи Тони-48, — Пепииии, кажи си, моля ти се, кажи си откъде си ги взел луканките!… Защото… — Плачът се превърна във вой на сирена пред въздушна бомбардировка. — Защотоооо… са… отровниииии…

Воят на сирената бе така зловещо убедителен, че Пепи повярва веднага. И даже се опули уплашено, наведе се над луканките и взе да ги души, както предпазлива котка души вмирисана риба.

— Вярно ли? — попита той задавено.

— Честна пионерска! — потвърди Тото, макар че едва се сдържаше да не се нахвърли върху тия отровни луканки и ги погълне всички до една. — Те са от ония, дето докторите ги поливат с бензин и ги подпалват.

Пепи пребледня, преглътна, хвана се за корема.

— Значи, аз съм отровен! — прошепна той.

— Фатално! — каза Тото.

Тогава Пепи, какъвто беше решителен, отвори гардероба, грабна двулитровото шише с мътната, зехтинообразна течност, притисна ноздри с пръсти и пи, пи.

— А сега кажи кой ти даде тия продукти! — не го остави на мира Тото. — И на кого ги раздаваш?

Пепи не отговори веднага, чувствувайки как рициновото масло прониква в червата и започва разрушителната си дейност.

— Не кажеш ли, да знаеш, че всички, които са яли от тия луканки и кашкавали могат също да умрат безпощадно! — продължи Тото.

Тия думи окончателно пречупиха волята за съпротива у Пепи. И също заплака. Заплака в унисон с Тони-48, и двамата от една и съща категория.

— Стига сте ревали бе! — викна Тото. — Вие данколовци ли сте или лигави будалайци! По-добре да организираме една спасителна коперация!…

— Операция! — поправи го през сълзи Пепи.

— Добре де, коперация-операция, все едно! Трябва да спасим от фатална смърт всички! И Валери, и Белия облак, и другите. Искаш ли да ми станеш първи помощник-шериф? Временно, разбира се!

— Искам — отвърна Пепи и обърса сълзите си. — Какво трябва да правя?

— Най-напред да ни кажеш, кой ти даде тия продукти?

— Валери.

— Валери?

— Да, той ми донесе вече три пълни раници.

— А той откъде ги взима?

— Каза, че си ги купува с пари от Куба и много-много да не питам, а да си ги гризкам, колкото си искам. И каза, че ще донася още, чак до края на учебната година.

Тото беше така поразен от това разкритие, че дълго не можа да пророни дума. Значи, всичко опира до Валери! До този кросмайстор, който ужким иска да му стане приятел и даже му подаде ръка! И то тъкмо в навечерието на турнира! Не е ли това неговото отмъщение? Добре де, а защо и той яде от същите продукти? Иди го разбери! То аслъ всички шахматисти са завеяни. Като нищо могат да отровят целия свят!

— Ясно! — рече той, като приключи с тия мисли. — Тайната става още по-фатално непроницаема! Трябва да действуваме преди турнира! Още тази вечер! Не трябва да изпускаме от зеницата на окото си Валери и всички будалайци! Тръгвайте!

И като каза това, Тото наплюнчи пръсти и заглади перчем.

Но Пепи, вместо да тръгне, се хвана за корема, каза: „Чакайте!“ — и хукна към тоалетната. Върна се след пет минутки леко пожълтял, но поуспокоен.

— Аз съм готов — рече той. — Да вървим!

И пристъпиха към спасителната акция. Тото застана на пост под боровете, за да наблюдава през прозорците движението в стаите на общежитията. Тони-48 се залости пред главния вход при шосето. Пепи пък се скри в тоалетните, за да контролира интерната отвътре. Впрочем тук се чувствуваше най-добре, защото рициновото продължаваше да се обажда.

Ала нищо съществено не се случи. Никой даже не умря.

Единствените произшествия през тия часове бяха честите посещения на абдулабайци в тоалетната, но всички неизменно се връщаха в стаите си живи и здрави.

Към полунощ, когато се разбра, че „Термалия“ наистина почива и че смъртни случаи не се очакват, Тото нареди на хората да се разотидат. Все пак трябваше да се наспят: утре почваше турнирът. А сам той, преди да се прибере, реши да хвърли един поглед в стаята на Валери.

Приближи се на пръсти до ниския прозорец, хвана се за перваза, повдигна се бавно, докато очите му надникнаха в полумрака. Остър крясък разцепи нощната тишина:

— Крррадец! Крррадец!

Тото веднага се отпусна и тупна на земята. Над него продължаваше да се носи дрезгавото квакане: „Крррадец!“

В стаята светна, на прозореца се мярна сянката на Добромир. Затаил дъх, Тото се долепи за стената. А Добромир, като видя, че няма никакъв крадец, злобно зашептя:

— Мръсен папагал! Някой ден ще го изхвърля с перушината му!

„А аз безпощадно ще му откъсна човката!“ — помисли си Тото. После пълзешком се добра до стаята си и се хвърли в леглото, без да се съблича. Трябваше да се спи! Да се спи! Заспа. И спа добре.

Но Пепи спа лошо, дълго се въртя в леглото и сънува, че в стомаха му са се напъхали призраци, които го ръфат и надават диви вопли. Призори пък му се яви Валери във вид на смедовска луканка и му заяви, че е отровен и че предстои да бъде полят с бензин и подпален. Събуди се в пот.

Навън бе утро.

Този ден той бе главен съдия.

Турнирът. Първи кръг — борбата

Денят започна с пищялката на доктор Майспо, която рано-рано зовеше двата противникови лагера на двора.

Излязоха, позагряха се, после в колона по един се спуснаха към градската баня. Басейните още не работеха, но медицинският кантар беше на разположение на посетителите и сред шумни коментарии той добросъвестно отбеляза, че всички абдулабайци и данколовци повече или по-малко се вместват в определените от Федерацията по борба категории.

Валери опираше до 60 килограма, Тото малко под 62, следователно бяха от една категория. Луканките и рициновото бяха изиграли своята решаваща спортна роля.

Времето беше разкошно и затова дирекцията реши турнирът да се проведе на открито. Изнесоха тепиха от салона, простряха го в средата на двора, наоколо наредиха всички скамейки и столове, които можаха да се намерят в стаите и залите. А когато и те не стигнаха, довлякоха от разкопките мраморни блокове, върху които на времето е седял лично Юлий Цезар.

Половин час преди началния сигнал всички места бяха заети. Тук беше цяла „Термалия“: ученици, учители, възпитатели, чистачки, готвачки, байчовци, лелки, градинари, дърводелци, огняри… Бяха се стекли и родители от града и близките села, представители на местните спортни и шахматни организации, гости от съседните училища. Дойде другарката Комитова, която доведе, „клиенти“ на Педагогическата стая, включително и Осоговския тигър. Впрочем сега, в сини панталони и бяла риза, той никак, ама никак не приличаше на тигър!

Тук беше даже и Лори. Валери беше поставил кафеза му върху перваза на стаята си и сега папагалът можеше свободно да наблюдава всичко, което ставаше на двора. Хората се спираха пред него, заговаряха го учтиво, а той неучтиво ги наричаше „туррруци“ и „дррръвници“.

Интересът към турнира беше наистина необикновен. Затова, разбира се, допринасяха популярността на шерифите и славата на Валери като победител на гросмайстор Качалски. Главното обаче, което привличаше всеобщото внимание, бе този първи и единствен засега в страната, а май и в целия свят опит да се противопоставят в коронните им дисциплини борци и шахматисти.

Естествено, всички знаеха, че в течение на много седмици борците са усвоявали изкуството на шахмата, че шахматистите методично са се учили да се борят, но не всички знаеха, че двата лагера са били тренирани не от кого и да е, а лично от Пепи. С това се и обясняваше преобладаващото мнение, че на тепиха шахматистите ще ядат жесток бой, а на таблото борците неизбежно ще бъдат смазани.

Само двама се съмняваха в тия прогнози и това бяха вдъхновителите на турнира: класният наставник на VI б Гърбатко и главният съдия Пепи… Но хайде да не изпреварваме събитията и да разкажем всичко подред.

Точно в десет часа около тепиха се наредиха хористите на Добромир и изпяха химна на „Термалия“ и куку-валса на Щраус. После участниците в турнира минаха в церемониален марш пред публиката, след което Старика произнесе голямо слово.

Директорът говори за значението на физкултурата в социалистическото общество и подчерта необходимостта от създаването на хармонични личности, в които духовният ръст и нравствената красота да се съчетават с крепко здраве и физическа красота. Той даже цитира онази римска максима, която гласи: „Менс сана ин корпоре сано“, сиреч „Здрав дух в здраво тяло“. Накрая апелира към състезателите за спортсменство и обяви наградите за победителите: първо — съкровището на цар Михаил е честта да бъде връчено на градския музей, стига то да бъде открито до края на учебната година; второ — специални медали, трето — участие в окръжните подборни съревнования за спартакиадата…

Тук Старика многозначително млъкна, усмихна се и добави:

— … А след това една екскурзия до Прага!

Целият хълм се разтърси от викове и ръкопляскания.

— Пра-га! Пра-га! — заскандираха борците и шахматистите.

— Прррррага! — пригласяше Лори. — В циррррка! Уррррра!

Тото зашепна в ухото на Тони-48:

— На мене не ми трябва никаква Прага! Аз ще замина още по-далече, чак до Молдавия!

Сред общия крясък Пепи вдигна ръка:

Другарю директор! Вие забравихте целувката!

— Целувката?

— Ами да! Целувката за победителя! От кралицата. Като в рицарските турнири.

Сега вече овациите разтърсиха не само хълма, но и планината.

— Наистина забравих! — рече Старика. — Да бъде, както искате. Победителят ще получи и целувка от кралицата на „Термалия“! И тъй, драги ученици и гости, обявявам турнира за открит!

На тепиха стъпи Пепи в бели панталони, бяла риза и черна пеперудка. На гърдите му висеше свирка. И беше много важен. Той вдигна ръка и обяви:

— Първа среща: категория до 38 кила. Кики Перото от отбора на „Дан Колов“ и Мишо Мишлето от шахклуба „Абдул-Аба“.

Двамата от най-лека категория изтичаха към тепиха, здрависаха се, поклониха се на зрителите и застанаха от двете страни на главния съдия.

Гонгът удари.

Часът бе 10.30.

Турнирът започна.

Ето как по-късно председателят на шахклуба „Абдул-Аба“ и сам участник в турнира коментира борбите в интервюто си пред представителя на ученическия вестник „Термалия“:

Кореспондентът: — Другарю кандидат-майстор, бихте ли споделили с нашите читатели впечатленията си от тази първа част на турнира?

Валери: — Както във всяка шахматна партия, така и в срещите по борба се различават три стадия, разделени в три манша: дебют, мителшпил и ендшпил. Още по време на подготовката си ние обърнахме особено внимание на дебютните системи, тъй като знаем, че често те предопределят хода на схватката.

Кореспондентът: — И какви бяха резултатите?

Валери: — Сами видяхте. Ние безусловно бяхме по-добрите в първите маншове. Ние ги спечелихме във всички категории с изключение на категория до 60 килограма, където се получи реми.

Кореспондентът: — Вашата категория.

Валери: — Да. И на Тото. В тия дебютни маншове ние показахме повече въображение в комбинациите, по-ясен стратегически замисъл. Обратно, данколовци се ограничиха в повтарянето на познати до втръсване ходове и затова повечето от тях бяха надиграни.

Кореспондентът: — Бихте ли посочили някоя особена проява в тази дебютна фаза?

Валери: — От наша страна на първо място Белия облак, който в срещата си с Банко-52 приложи Новоиндийска защита. В тази система белите се стремят да изградят солидна позиция, осигуряваща им богат мителшпил. За нея Александър Алехин пише: „Пасивна, но съвсем нелоша система за развитие…“ Благодарение на нея Белия облак успя във втория манш да обърне категорично Банко-52.

Кореспондентът: — А прояви от противниковата страна?

Валери: — Безусловно Тото Тотото. В крайно ожесточената си партия с мен той съумя не само да разстрои моя план, изграден на основата на Сицилианска защита, но и да мине в контраатака, като за малко не ми счупи ръката. Той заслужено спечели дебютния манш.

Кореспондентът: — Как си обяснявате този успех на Тото?

Валери: — С неговите задълбочени познания на шахматното творчество на Ботвиник и по-точно на партията на Ботвиник с Матулович в Мача на века през 1970 година в Белград. Само така мога да си обясня неговата крайна победа над мен. Наистина с минимален брой точки…

Кореспондентът: — Значи, вие намирате общи черти в борбата и шахмата?

Валери: — То се знае. И в двете дисциплини са нужни стратегия и тактика, физическа и психическа издръжливост, висок морал и, разбира се — мислене. Без мислене спортни успехи няма!

Кореспондентът: — Да минем към вторите маншове, които вие наричате „мителшпилни“.

Валери: — В мителшпила ние отстъпвахме на данколовци. Както знаете, мителшпилът е централен стадий на играта. Той дава възможност за много ходове и комбинации. Върху таблото от 64 квадрата комбинациите, които може да бъдат направени с 32 фигури, достигат цифрата 753468631225327, умножена по 10^33! А на тепиха? На тепиха не е лесно да се разгърнат толкова много комбинации, защото фигурите са само две, а квадратът само един. Освен това аз нямах достатъчно време да запозная своите съотборници с тях при тренировките. В резултат ние загубихме мителшпила.

Кореспондентът: — С изключение на вас.

Валери: — Да, аз постигнах победа по точки.

Кореспондентът: — Как по-точно? И то тъкмо срещу Тото.

Валери: — Много просто: аз съм кандидат-майстор на спорта по шахмат и владея повечето от горепосочените комбинации.

Кореспондентът: — И накрая какво ще кажете за ендшпилните маншове?

Валери: — Ендншпилът е заключителната фаза на играта, когато върху таблото остават съвсем малко фигури. Това са минутите, когато борецът се стреми с всички сили да матира противника, тоест да залепи плещите му на тепиха. За съжаление трима от нас не удържаха и паднаха, в това число и аз. Но, повтарям — по точки!

Кореспондентът: — Причините за този резултат?

Валери: — Изпаднахме в цайтнот.

Кореспондентът: — Не ви разбирам.

Валери: — Ами… как да ви обясня… но между нас да си остане: ние, абдулабайците, ядохме прекадено много луканка и мед.

Кореспондентът: — Защо?

Валери: — За да качим категориите си. Но ние май преядохме и…

Кореспондентът: — Разбирам. Но да оставим тази дреболия настрана. Още един последен въпрос: на времето вие заявихте на всеуслушание, че жестоко ще отмъстите на Тото. Държите ли още на тази клетва?

Валери: — Не си спомням такова нещо…

Кореспондентът: — Благодаря ви за откровените отговори.

Турнирът. Втори кръг — шахматът

В дванайсет и половина бе дадена обедна пауза. Хората се разположиха по поляните, развързаха бохчи и торби и цялата околност замириса на агнешко печено, пресен чесън и сливова ракия, с която този край законно се гордее.

След няколко наздравици настроението се повиши, а интересът към предстоящите шахматни срещи нарасна до пукване. Та през първата част на турнира се бе случило немислимото: върху тепиха — шахматистите бяха удържали стремителния напор на борците и излязоха с чест от битката: само три загуби, шест равни и даже една победа — на Белия облак! Резултат 6:4 за „Дан Колов“.

Такъв резултат не бе очаквал и най-оптимистичният привърженик на шахматистите. Даже великият черен войвода Тото Тотото не можа да тушира Валери и го победи само с няколко точки!

Наистина много зрители хвърляха сянка върху съдийството на Пепи, твърдейки, че той си затварял очите пред явни нарушения на абдулабайците и че победата на Белия облак била постигната с неговата активна помощ… Но хайде да не говорим за това!

И колкото повече ракия се изпиваше, толкова повече страстите се разгаряха. От черга на черга, от одеяло на одеяло се подхвърляха остри реплики, закани, подигравки. На едно място се стигна дори до юмручна разправа, та трябваше да се намесят шерифите и да поохладят разгорещените глави.

Междувременно скамейките и столовете бяха преместени сред развалините на Улпия Термалия, а десетте шахматни табла поставени върху саркофази и надгробни камъни.

В 13:30 главният съдия даде сигнал, хората заприбираха бохчи и торби и се прехвърлиха към новия плацдарм. Двойките, на които предстоеше да се сразят върху черно-белите квадрати, бяха вече там.

Пепи свирна. Настъпи тишина. Играчите впиха очи във фигурите. Зрителите — в играчите.

Валери вдигна грабливо десница. Пепи пусна часовниците.

— Напррред! — прозвуча бойният призив на Лори.

Валери премести напред царската пешка.

Два часа по-късно часовниците бяха спрени.

Ето как войводата на „Дан Колов“ коментира този втори кръг от турнира пред кореспондента на вестник „Термалия“.

Кореспондентът: — Вашата оценка на шахматните срещи?

Тото: — А бе, за малко да направим на будалайците безпощадни тушове по всички табла, ама тоя перко Пепи, дето е ужким главен съдия и дето все много знае, удари гонга и така ги спаси от фатално поражение.

Кореспондентът: — Вие загубихте от прочутия кандидат-майстор Валери чак на 108-ия ход.

Тото: — Ами да, виновен е пак тоя Пепи. Ако не беше той, Валери на куково лято щеше да се отърве от моята фатка. Царят му беше паднал в партер и моят тур го беше хванал в безвъзвратен външен нелсон по четвъртия хоризонтал. И таман да му направя туш с офицера, аз случайно пипнах една пешка и тогава Пепи свирна с пищялката и каза, че ужким не било честно, и ме накара да играя с тая пешка и така Валери се измъкна от нелсона и накрая ме победи, ама нищо.

Кореспондентът: — Значи, вина носи съдията?

Тото: — Е, не само той… Ами папагалът, дето непрекъснато ме объркваше с обидни думи, като „турррук“ и други такива, и подсказваше на будалайците. Няма какво, ще му откъсна човката!

Кореспондентът: — Как си обяснявате победата на Тони-48 на деветото табло още на шестнайсетия ход?

Тото: — Фасулска работа! Аз сума време показвах на Тони-48 най-различни хвърляния и когато Пацо му падна в ръцете, Тони-48 му направи един ребур. Знаеш ли какво е ребур? Ребур значи преобръщане с обратно хващане. Ей така…

Кореспондентът — Не, благодаря!… Продължавайте!

Тото: — Та, значи, царицата на Пацо нямаше къде да мърда, царят му се мотаеше като муха без глава и макар че контраатакува чрез затискане противника с помощта на конете, той не можа да се отърве и сам си залепи плещите на тепиха. Така Пацо стана туш на шестнайсетия ход и сега Тони-48 е първенец.

Кореспондентът: — Какво най-много ви харесва в шахмата?

Тото: — Фатките.

Кореспондентът: — Как си обяснявате общия равен резултат в борбите и шахмата?

Тото: — Слушай, Блаже, ще ти кажа, ама ако го напишеш във вестника, ще те направя безпощадно на кайма!… Ние препихме…

Кореспондентът: — Препихте?

Тото: — Да, рициново.

Кореспондентът: — Не разбирам.

Тото: — Толкова ти ражда тиквата. Ами че ние пихме рициново, за да смъкнем категориите, и, знаеш какво става, когато човек препие… По време на мача с Валери на мене направо ми трепереше джигерът…

Кореспондентът: — Фатално!

Тото: — Фатално, ами!

И тъй в шахмата борците устояха и постигнаха блестящ резултат: само три загуби, шест равни и даже една победа — на Тони-48. 6:4 за „Абдул-Аба“. Следователно общият резултат от целия турнир бе 10:10. Пред това равенство бяха принудени да млъкнат и най-запалените запалянковци.

Мърмореха само състезателите. Какво излизаше, значи? Че на окръжните подборни състезания ще отидат само шест души, и то едни от най-кьопавите, и сред тях Белия облак като борец и Тони-48 като шахматист! Къде се е чуло и видяло такава дивотия? Това бе не само несправедливо, това бе и опасно за интерната, който имаше далеч по-изтъкнати представители и в двете дисциплини.

Единственият, който не криеше удовлетворението си от равенството, бе Пепи. И с основание. Този резултат бе негова лична победа. Той я беше изковал в течение на ония дълги седмици, когато учеше борците на шах, а шахматистите на борба. Той не можеше да си представи, че едните ще победят другите. То би означавало поражение на единия Пепи от другия Пепи. И макар че бе спомогнал мъничко за това общо реми и като главен съдия, той потриваше ръце, доволен от себе си. И щастливо намигваше на Гърбатко, който се усмихваше под мустак.

Настъпи и тържественият момент за връчване на наградите.

На двора отново се строиха двата отбора, директорът отново взе думата. „Днешните състезания — каза той — за сетен път доказаха, че за човека няма непостижими цели, че волята, упоритостта, постоянството, любовта към учението могат да преодолеят всички препятствия. Ето у нас бе постигнато почти невъзможното: борци се превърнаха в първокласни шахматисти, шахматисти станаха великолепни борци! Дерзайте — завърши той. — Един ден ще стигнете и до звездите.“

И раздаде наградите. Белия облак, единственият шахматист туширал борец, и Тони-48, единственият борец, матирал шахматист, получиха медали с изображението на цар Михаил и по една грамота, в която черно на бяло бе написано, че на тях се пада великата чест да поднесат на градския музей съкровището на цар Михаил, когато то бъде измъкнато от недрата на Улпия Термалия.

— А сега — провикна се Старика, — моля, първенецът на интерната и шампионката по гимнастика Елка да поднесе своята наградя.

Елка пристъпи напред, величествена, истинска кралица, с навитата над челото златна плитка. Но както вървеше с достолепие вдигната глава, до нея достигна крясъкът на Лори:

— Кррралица, урррра!

Този идиотски възглас наруши тържествеността на момента. Най-напред се изкискаха момичетата, после веселият смях обзе цялата публика. Елка също не издържа и се ухили.

Смеейки се, тя се приближи до Тони-48 и каквато беше по-висока от него, наведе се и набързо го целуна по челото.

Публиката зарева от възторг.

Елка се обърна към Белия облак. Той стоеше изпружен, блед, със спуснати като пред разстрел ръце и настръхнала бяла коса. И си мислеше, че такова чудо никога не бе му се случвало. Той, привърженикът на Ницше, който считаше жените за кокошки, сега чакаше целувка от една представителка на този презрян пол, и то като награда! Идеше му да побегне, но не мръдна, прикован към земята, сякаш подметките му бяха залепени с лепило „Уле“.

Прочели сякаш мислите му, момичетата злорадо заскандираха:

— Елке, остави го! Не заслужава!

— До-лу Ниц-ше! До-лу Ниц-ше!

— Елке, не го целувай! Не го целувай!

Но тя не послуша тия женски съвети и спокойно целуна женомразеца по бузата.

Лицето на Белия най-напред стана пурпурно като вечерна заря, после виолетово като индиго за пишеща машина, после оранжево като скапан портокал, после синьо като обедно море, после жълто като жълтурче и накрая прозрачно като глухарче.

Валери тъжно наблюдаваше тази сцена и си мислеше, че той и само той, най-силният шахматист на „Термалия“, трябваше да получи тази кралска награда. Пък нали бе и годеник!

Тото мрачно скърцаше със зъби и си мислеше, че не онзи кьопав маляк Тони-48 трябваше да получи целувката, а той и само той, най-силният борец на „Термалия“.

Но боговете на спорта си бяха вече казали думата.

Пепи, тоест главният съдия, също…

И тъкмо Старика да обяви турнира за закрит, Валери му прошепна нещо. Директорът кимна и съобщи:

— Другарки и другари, по случай благополучния завършек на този първи наш турнир членовете на клуба „Абдул-Аба“ ще връчат на членовете на отбора „Дан Колов“ възпоменателни подаръци.

И както бяха строени, абдулабайци изтичаха към данколовци и им поднесоха по една кадифена кутийка.

Този приятелски жест отбеляза върха на празника. По-нататък нямаше какво повече да се очаква. Предоволни, хората си тръгнаха, оживено коментирайки всичко, което се случи през този паметен за физкултурата ден.

Само Тото Тотото остана неподвижен в средата на двора, разглеждаше писалката, от същите, които Белия облак бе купил предния ден с ония пари, и нищо, ама нищо не разбираше!

Призракът срещу шерифите

Една писалка, па била тя със златно перо, не можеше да отклони главния шериф от неговите задължения на блюстител на законността. Той нито за миг не забравяше, даже когато премерваше силите си върху тепиха и таблото, че противникът му върти търговия с отровни продукти и че сам консумира от тях. И макар че Валери още не бе умрял, това можеше да се случи всеки момент и да прекъсне нишката на следствието. Писалката само дойде да напомни, че абдулабайците не бива да бъдат оставени без надзор. Тото пристъпи към действие.

Най-напред извика на инструктаж Пепи. Преди обаче да мине към същността на въпроса, той реши да поразчисти някои и други сметки с главния съдия.

— Слушай бе, заек без опашка! — започна той. — Защо ми изяде сума ти точки в борбата?

— Ти сам си ги изяде — отвърна Пепи. — Ти си забравил да се бориш. Все едни и същи хватки правиш, а Валери за малко да те обърне.

— Ще ме обърне, разбира се! Като съм го научил да се бори!

— Ти ли? — изуми се Пепи.

— Че кой друг?

— Аз!

— Стига бе, заек без опашка! Само аз мога да науча други борци да излизат наравно с мене!

— Но нали ти си смъртен враг на Валери?

— Вече не толкова фатално смъртен. Затова и не му направих мат.

— Ами да — рече Пепи гордо, — като те научих да играеш шах!

— Ти ли бе, заек без опашка? Само един човек може да ме научи да правя мат на Валери.

— Кой?

— Валери.

Пепи не вярваше на ушите си.

— Ами вие приятели ли сте вече? — попита той предпазливо.

— Още не безподобни, но почти.

Пепи не знаеше — да тъжи ли, да се радва ли. От една страна, той виждаше как се сгромолясват неговите сладки представи, че единствен той е виновник за разкошното равенство на турнира. От друга страна, пък присъствуваше на сближение между двата лагера, за което тъй дълго бе мечтал.

— И сега, значи — заключи Тото, — заради тебе двата отбора няма да участвуват в окръжните подборни състезания.

Пепи се почеса по къдриците, помисли и поверително рече:

— Не бой се, аз ще уредя въпроса. Имам връзка с отговорни другари.

— Само че преди това трябва да спасим Валери и будалайците от фатална смърт. Раздавал ли си им днес луканка?

— Не, свърши се още снощи. Но Валери каза, че тази нощ ще ми донесе цял чувал.

— Тази нощ?… Хм, трябва беззабавно да вземем мерки! Я ми намери Тони-48!

След малко тримата шерифи се събраха и „беззабавно“ възобновиха прекъснатото през деня следене на Валери, Белия облак, Спас Дългия и Елка.

До вечерта не се случи нищо особено. Четиримата абдулабайци най-напред си шушукаха нещо под боровете, после се прибраха, очевидно да спят. Шерифите не мръднаха от постовете си. И правилно. Защото точно в полунощ абдулабайците безшумно се измъкнаха от стаите си и потънаха сред развалините на Улпия Термалия.

Тото, който наблюдаваше мъжкото общежитие, забеляза, че след като Валери излезе, Добромир се появи на прозореца и дълго души наляво-надясно, после отново изчезна в тъмната стая. Чу се щракане, като отваряне на ключалка, сетне пърпорене и накрая задавен дрезгав крясък. Тото постоя още малко и тъй като не се случи нищо повече, изтича подир Валери.

Абдулабайците се събраха около саркофага на Касиус Клей, отместиха тежкия похлупак, извадиха отвътре разни въжета, кирки и други предмети и се упътиха в нощната тишина към Галерията на призраците. Въпреки смътния страх, който го обземаше, Тото пръв тръгна подире им.

Абдулабайците се спряха пред решетката, същата, зад която се таеше призракът на цар Михаил, и безцеремонно и с удивителна лекота я свалиха.

Тото преглътна и се огледа: до него Тони-48 и Пепи захласнато следяха как ония отпред светват с фенерчета и един по един изчезват в злокобната дупка. Посъвзе се чак когато замряха последните шумове в галерията.

— За съкровището отиват! — прошепна Пепи.

— А призракът? — попита Тото.

— Спас знае заклинания срещу призраци — обясни Пепи. — Веднъж даже ми се похвали…

— Такава била, значи, работата! — рече мрачно Тото. — Безподобни драконери!

— Бракониери — поправи го Пепи.

— Браконери — драконери, все едно. А сега, какво ще правим?

— Да влезем! Да ги проследим!

— Да ги проследим — отвърна колебливо Тото, — ама не знаем никакви заклинания и нямаме нито фенери, нито въжета.

— Чакайте! — каза Пепи и изтича към общежитието.

Останали сами, Тото и Тони-48 мълчаливо наблюдаваха тъмния отвор на галерията, леко осветен от бледите лъчи на луната. Няколко минути беше съвсем тихо, но постепенно отвътре запълзя ахкащо шумолене, сякаш далече някъде в земята някой разпаряше копринен плат.

— Чу-чуваш ли? — заекна Тото.

Тони-48 кимна, без да отклонява поглед от дупката, очаквайки като хипнотизиран появяването на призрака.

И призракът се появи…

Появи се в момента, когато луната се скри зад плътен облак и околността потъна в мрак. Отначало нямаше нищо, освен онова задавено ахкане, после постепенно галерията започна да излъчва сияние. Онова!… Най-напред неясно и меко, синкаво-виолетово, после по-очертано, сякаш отвътре някой палеше китайски многоцветни фенери. В същия миг във въздуха нещо изпърпори, стрелна се над главите им, замъгли за миг сиянието и изчезна в дупката.

Тото не можа дори да извика, скочи и побягна назад. Но едва направил няколко крачки, блъсна се в някакво дребно тяло.

— Леле! — писна той. И чу до себе си глас:

— Къде сте се разтичали така бе? — Бе Пепи.

— П-п-призрака! — едва издъхна Тото.

Пламна клечка кибрит и в трептящата й светлинка той видя Пепи опасан с въжета и с няколко свещи в ръка.

— Къде е? — попита помощник-шерифът с огромно любопитство.

Пепи запали три свещи, даде две на другарите си и смело закрачи към галерията. Двамата нерешително го последваха.

Спряха пред входа, трите свещи прогониха мрака. Заедно с това изчезна и сиянието. От призрака нямаше и следа.

— Вие откачате! — каза Пепи.

Другите мълчаха.

— Вижте какво — продължи той. — Щом като другите са вътре, няма от какво да се плашим. Само трябва да бъдем по-близо до тях. Имам сума свещи, ще ни стигнат за цяла нощ… А ако вас ви е бъз, ще отида сам!

— Я не се фукай чак толкова безгранично! — поокопити се Тото. — Да не мислиш, че съм безподобен бъзливец! Само че най-напред да се вържем, за да се държим безрезервно един за друг, а ти ще вървиш пръв!

Така и направиха, и след минутка тримата вече пристъпваха сред основите на развалините, осветявайки със свещите гнилите коренища на дърветата.

Крачеха мълчаливо, като от време на време се спираха, за да заобикалят срутванията и се ослушват. Ала освен равномерното охкане, което идваше от вътрешността на галерията, нищо не нарушаваше тишината.

— Мирише ми на горещия басейн! — рече по едно време Тони-48.

— Мирише ти носът! — сряза го Тото, целият нащрек. — Я върви и не дрънкай!

При първото разклонение спряха.

— Сега накъде? — попита Пепи.

— Чакай! — рече Тото, наведе се и заразглежда следите, оставени от другите в калта. Изправи се: — Надясно!

— Сигурен ли си?

— Аз чета безпогрешно по следите! Нали съм главен шериф! Върви!

Поокуражен от самоуверения тон на войводата, Пепи го послуша. Продължиха още стотина метра. Отсреща се открои второ разклонение.

И тогава: Туп-туп! Туп! Туп!

Тримата се заковаха на място. И пак: Туп! Туп!

И не можеше да се разбере отзад или отпред идат тия тъпи удари, придружени от внезапни пристъпи на въздушни течения.

— Закрийте свещите! — прошепна Пепи.

Но беше късно. Пред самия разклон мощен удар разтърси земята, кратък, горещ повей се втурна откъм дясната галерия и угаси свещите. А от далечината долетя протяжен вопъл, сякаш стенеше живо същество:

„… ррррриииии!… рррриииии!“ — После утихна и това.

Пепи протегна ръце и заопипва стената. Дясната галерия бе като че напълно задръстена от мощното срутване. Лявата оставаше открита. Драсна клечка кибрит, запали свещта си. В трескавата й светлинка лицата на Тото и Тони-48 бяха бледозеленикави като на призраци.

— Да вървим! — глухо изрече той. И пристъпи в лявата галерия, усещайки подире си съпротивата на въжето.

Една необикновена находка

Миризмата на горещия басейн внезапно намаля. Загуби се и онова подлудяващо монотонно стенание. Това поободри шерифите и те закрачиха по-бързо.

Скоро обаче темпото им спадна: галерията се превръщаше в стръмен проход, който се спускаше надолу като скиорска щанца за скокове. Шерифите бяха принудени да се смъкват по задник, набивайки си съответните мускули.

На дъното галерията отново се раздвояваше.

— А сега? — обади се Пепи.

Тото пак заопипва земята, но този път нямаше никакви следи. „Да, накъде?“ — попита се той и в съзнанието му кой знае защо изникна картината на онази мансуба, която му бе продиктувал Валери. Мат в четири хода! Първия ход с белополия офицер, диагонално вдясно!

— Надясно! — каза той категорично.

Тръгнаха надясно. След стотина крачки обаче галерията се пресичаше под прав ъгъл от друг проход, като образуваше истински кръстопът. Тото затвори очи, представи си мансубата: следващият ход трябва да бъде с царицата право напред! И без да дава обяснения, пое право напред.

Само след трийсетина крачки опряха до ново разклонение. Лявото правеше чупка като буква Г и потъваше в далечината. „Като скок с коня!“ — помисли пак Тото. И свърна наляво, като направи скока на коня.

Тук галерията неочаквано свърши. „Шах!“ — каза си Тото.

Отпред се издигаше плътна грамада пръст, зад която едва прозираше някаква стена.

— Ех, да имахме сега лопати! — въздъхна Пепи и пръв се залови да разчиства.

Цял половин час се чуваше само пъхтенето на тримата шерифи, които яростно изтребваха с пръсти това последно препятствие пред целта.

Най-после опряха до стената. Бе от плътна, монолитна скала, но в средата й се открояваше нещо като квадратна металическа преграда с размерите на половин Пепи. Тото почука тук-таме с пръст, преградата едва отвърна: бе изцяло проядена от ръжда.

— Фатална врата! — изръмжа Тото. — Сега заради нея ще трябва да се връщаме с празни ръце! — И я ритна с пета така, както на времето вкарваше голове в противниковата врата.

Преградата се разпадна като гнила дъска. Зарадван от неочаквания успех, Тото нанесе още два мощни ритника. Входът се откри напълно.

Почакаха няколко секунди. Не последва нищо. Оттатък имаше само мрак и тишина. Тогава Пепи вдигна свещта и се промъкна в неизвестността.

След него влезе Тони-48. Тото мина последен не защото се страхуваше, а защото едва се провря през тясната дупка.

И когато се намери до другарите си, едва не припадна от ужас.

Точно отпред, само на няколко крачки, върху сухата земя лежеше скелет. Човешки. Бе покрит със сивкави парцали, сред които личаха металически копчета. Костите на краката му бяха пъхнати в останки от ботуши. Дясната ръка все още държеше пушка — с ръждясало дуло. А по-нататък, вече в полумрака, виреше муцуна нещо като картечница, също ръждясала.

Тото дълго не можа да откъсне очи от тази картина и се поокопити едва когато Пепи вдигна свещта, за да разгледа какво още има тук.

Намираха се в малка, добре оформена четвъртита пещера, очевидно превърната от човешка ръка в подземно помещение за живеене. Покрай една от стените личаха продълговати, напълно проядени от времето дървени маси, които кой знае как още се държаха на крака. Върху масите пък бяха поставени някакви металически апарати. Тото се приближи и ги освети. Единият беше стар телеграфен апарат, от ония, които се виждат във филмите за войните. Другият беше огромна пишеща машина, цялата покрита с ръжда и прах. Третият всъщност беше груба лампа, направена от снарядна гилза.

Тото вдигна свещта още по-нагоре. На стената висяха две географски карти, върху които не личеше нищо, толкова бяха прогнили. Той предпазливо се докосна до едната. Тя мигновено се превърна на прах. Остана само ръждясалата и забита в скалата кука.

— Не пипай! — предупреди го глухо Пепи.

Третата стена представляваше истинска грамада от разбити скали, които плътно задръстваха изхода: навярно резултат на мощен взрив.

Осветиха четвъртата стена. Бе гола и в нея имаше нещо като отвор, който водеше в съседно помещение. Влязоха.

Това бе почти стая или по-скоро голяма килия с добре изравнени стени без всякакви прозорци. Лявата й половина бе заета от две железни войнишки легла, също изцяло ръждясали. Дясната половина бе нещо като склад, в който се върдаляха останки от металически съдове, сандъци, чували, някакви вилици и лъжици, бидони, бутилки, канчета. И няколко пушки.

— Какво е това бе? — зашептя Пепи в тишината.

— Скривалището на цар Михаил — отвърна авторитетно Тото. — Сигурно наблизо се намира и съкровището му.

— Убиваш ме! Че по времето на цар Михаил не е имало нито телеграфи, нито картечници. Заслужаваш цафе по история!

— Я не се бъркай в моите бележки! — изръмжа Тото.

— Да не е на партизаните? — попита Тони-48.

Пепи се върна в помещението на апаратите, оглеждайки по-внимателно всеки предмет. А когато отново вдигна свещта към оцелялата географска карта, под праха проличаха останки от цифри и букви. Пепи по-скоро отгатна, отколкото прочете:

Главна квартира

1918

Балкански фронт

И още някакви стрелки, кръгове, знаци.

— Ей! — провикна се той. — Това е от Първата световна война!

В същия миг в съседното помещение проехтя оглушителен трясък. Пепи се смрази, но понеже не последва нищо друго, предпазливо надзърна оттатък: Тото седеше на пода сред останките от едното легло, уплашен, замаян.

— Седнах да си почина малко — рече той. — А това фатално легло не издържа…

— Трябва да си намалиш още категорията — посъветва го Пепи. — Хайде, ставай! И не пипай вече нищо! Ще кажем на Гърбатко какво сме открили и той ще дойде и ще разбере всичко. А сега да си вървим!

— Няма ли да търсим съкровището? — попита Тото.

— Къде? Не виждаш ли, че проходът нататък е разрушен?

— А къде тогава са се заврели ония будалайци?

— Сигурно са се върнали вече. Хайде, ставай, ставай!

Пъшкайки, Тото се изправи.

— Ух, всички мускули ме болят безпощадно! — изпъшка той. Мина в стаята на апаратите, предпазливо заобиколи скелета с войнишките копчета и се спря пред картечницата: — Да бяхме взели този автомат! Ще си го почистим и ще си го носим като шерифи. И никой няма да посмее да ни излезе насреща.

— Първо — каза поучително Пепи, — това не е автомат, а лека картечница и, второ: борците разчитат само на собствената си сила. Но една пушка можем да вземем. За доказателство, че сме били тука! — И нарами една.

Този път групата поведе Тото. Без всякакво колебание, без дори да търси следи в меката почва, той безпогрешно мина първото разклонение, после второто, влезе в кръстопътя, стъпи в лявата галерия, повтаряйки ходовете на мансубата в обратен ред: с коня, после с царицата, после с белополия офицер… И дори виждаше разположението на фигурите върху таблото.

Призракът се обади отново близо до главната галерия.

Бяха при последното разклонение. Тото тъкмо пристъпваше напред, за да влезе в галерията. Отляво проблесна светлина, чу се писък, последван от мощно „Аааа!“, нещо меко и шарено перна Тото по челото, завъртя се пред очите му и загаси свещта. Протяжен, дрезгав крясък раздроби тишината:

… рррред!… рррра!… ррррри!

Тото си плю на петите и хукна в мрака, повличайки на буксир с мощните си 61 килограма двете слаби категории зад себе си. Впрочем слабите категории не се оставиха дълго да бъдат теглени и каквито бяха лекички, скоро настигнаха и изпревариха Тото.

Това бе едно лудо бягане в тъмнината, спъвано от купчините пръст, от издатините по стените, от локвите води. А призракът се носеше покрай тях, над тях, сред тях, пляскаше ги по главите, по лицата, по телата, наддавайки грозни звуци като:

— … рррук!… ррррадец!… рррраааа!

Тримата с облекчение съзряха осветения от луната изход на галерията, втурнаха се с всички сили към него, изскочиха, продължиха да бягат сред развалините, пресякоха двора и се спряха чак пред ярко осветения главен вход на интерната.

Долу спокойно блещукаше градът, откъм гарата идваше успокояващата свирка на локомотив, отнякъде долиташе кучешки лай.

Шерифите трепереха с всичките си клетки — от ушите до пръстите на краката си. Тото се отпусна на земята, опита се да каже нещо, не можа, от устата му излезе само едно хък. Най-после с голяма мъка успя да пророни:

— В-в-видя ли бе, заек без опашка? Нямало призраци! За малко да ме разкъса безпощадно на парчета! И ми викаше: „Не кради съкровището!“

Сякаш в потвърждение на тия думи над цяла Термалия се извиси дрезгав, приличен на патешко квакане крясък:

— Валерррри, съкррровище, напррред!

И под лампата, пляскайки с червените поли на пъстрия си фрак, подобно на метеор прелетя Лори. Зяпнали, тримата дълго го следиха с поглед, докато изчезна зад общежитията. Едва тогава Пепи учудено възкликна:

— Та това било Лори! Уби ме!

Тото пък се изправи, грабна от ръцете на Пепи ръждясалата пушка, прицели се подир изчезналата птица, дръпна спусъка и изкрещя в нощта:

— Да не съм Черния войвода, ако не откъсна човката на този фатален папагал!

Карпов и Спаски в Спаската пещера

А сега да видим какво се случи през това време с експедиционния корпус на абдулабайци.

Ненапразно Спас Дългия предупреждаваше, че според монаха Андроникий влизането в Спаската пещера през пълнолуние влече след себе си усложнения.

Неприятностите започнаха още в началото на тази пета експедиция. Едва стъпили в Галерията на призраците, абдулабайците доловиха зад себе си подозрителни шумове. Спряха зад първия завой и дълго се спотайваха, докато всичко утихна. Тук Елка съобщи, че е забелязала сред развалините да пълзят някакви сенки.

Още недоизрекла тия думи, и покрай нея профуча Лори. Валери се опита да го спре — напразно, той продължи своя подземен полет към неизвестността.

— Пуснал го е Добромир! — ядосано промърмори Валери.

— Мръсен шпионин! — изсъска Белия облак. Сигурно ни следи.

Продължиха навътре още по-предпазливо и внимателно.

И за малко не налетяха на едно голямо срутване.

При Каменния чатал набързо отклониха горещата река и нагазиха в миризливата тиня. А след десет минути бяха вече в Спаската пещера и тъпчеха раниците с благословените енергани…

Стресна ги внезапният вик на Валери:

— Елате насам! Погледнете! Погледнете!

Погледнаха. Върху дървеното трупче, там къде го при първото проникване бяха открили мансубата на Абдул-Аба, сега лежеше едно разтворено шахматно табло, ей тъй, най-обикновено купешко табло, а върху него, очевидно в ендшпилен порядък, бяха наредени двайсетина фигурки. До таблото беше положен вестник „Народен спорт“, а точно в средата на страницата, подчертано с червен молив, личеше заглавие:

НОВА ПОБЕДА НА МЛАДИЯ КАРПОВ. СПАСКИ ОТПАДНА ОТ БОРБАТА ЗА СВЕТОВНОТО ПЪРВЕНСТВО

Под тия редове, до портрета на Карпов беше напечатана последната партия на двамата гросмайстори.

Белия облак дълго мига и накрая произнесе следната многозначителна мъдрост:

— Слушай бе, Валери, нали по времето на цар Михаил не е излизал вестник „Народен спорт“?

— Не — отвърна кандидат-майсторът.

— Значи, тук освен нас са влизали и други хора!

— Как ще влязат? Нали само ние знаем входа!

— А бе аз ви казвах да не идваме днес, но вие не ме послушахте — забеляза омърлушено Спас Дългия. — Ето какви тайнствени неща стават сега. Андроникий предупреждаваше!

Дълго се въртяха около таблото, пипаха го, помирисваха го, накрая решиха да го приберат и да не се вестяват повече в пещерата, докато не изяснят загадката около неговото внезапно появяване тук.

И побързаха да се измъкнат. Вдигнаха въжето, смъкнаха стълбата и заджапаха в тесния канал до Каменния чатал. Тук с два удара на кирката пробиха яза, който заприщваше водата, и в усилен марш тръгнаха назад.

А по средата на пътя отново се сблъскаха с Лори, който изникна кой знае откъде, надавайки своите панически крясъци като „Туррруци!“, „Крррадци!“ и прочее. Едва се отърваха от него, а той, много възбуден, се понесе към изхода… Какво стана там, знаем вече от предната глава…

При второто разклонение се наложи да преодолеят цяла грамада камениста пръст и вече съвсем капнали се добраха до изхода. Поставиха криво-ляво решетката на място, напъхаха екипировката в саркофага на Касиус Клей и се прибраха. Само Валери, който носеше раниците, се отби най-напред при Пепи — не искаше да се мярка с тях пред Добромир.

В стаята на главния съдия беше тихо. Без да чука, Валери отвори вратата. И се стъписа. Пред очите му се откри удивителна картина — наплескани от петите до главата с кал, Пепи и Тони-48 стояха около масата и чистеха с парцали нещо дълго, покрито с ръжда.

Като видяха неканения среднощен посетител, двамата се смразиха като хванати на местопрестъплението крадци на атомни бомби. Валери остави тежките раници на пода и се приближи до тях.

— Какво е това? — попита той, ококорил очи.

— Не виждаш ли? Пушка! — отвърна Пепи, посъвзел се от изненадата.

— Чия е?

— Наша си е.

— Откъде я имате?

— Тайна! — отсече лаконично Пепи и веднага контраатакува. — А ти по-добре кажи откъде носиш тия енергани!

— Тайна! — сряза го не по-малко троснато Валери. — И да знаеш, за последен път.

— Нищо. Тъкмо ще ни стигнат до окръжните състезания.

— Нали няма да участвуваме?

— Не бой се, аз ще уредя. Имам връзки с отговорни другари. А сега си иди, защото си имаме работа.

— Значи, няма да ми разкриеш откъде имаш пушката.

— Ще ти разкрия, но ако най-напред ти ми разкриеш, откъде взимаш енерганите.

— Не мога. Дал съм клетва.

— Убиваш ме с тия клетви! Ами ако тия енергани са отровни?

— Глупости! — изсмя се Валери. — Нали ги ядем всеки ден! Те са се запазили като в хладилник. Хората са яли даже пържоли от динозаври.

— Вярно ли? — опули се Тони-48, сякаш пред него се бе появил жив динозавър.

— Честна пионерска! И стават дори по-витаминозни.

— А дали може да се яде месо от ихтиозаври?

— Сигурно. Нали с него са се хранили първобитните хора.

И като каза това, Валери се обърна, излезе и се прибра в стаята си.

Беше тъмно. Добромир спеше. Кафезът беше отворен. Лори го нямаше.

Съблече се, легна, положи на коленете си магнитното шахче, разтвори вестник „Народен спорт“ с партията Спаски — Карпов, светна с фенерчето и заигра. И Рицаря на Бялата дама отново се понесе над безкрайните 64 черни и бели полета.

По едно време запърпориха тромави криле, през прозореца прилетя Лори и след като направи два кръга около тъмната лампа, кацна на рамото му. Без да отклонява очи от таблото, Валери вдигна ръка и го погали по гладката перушина. А Лори бързо оцени разположението на фигурите и дълбокомислено извика:

— Царрррица, напррред!

— Глупчо! — смъмра го дружески Валери. — Ти ли ще учиш Карпов как да бие Спаски?

Гърбатко се сблъсква с криминални проблеми

В това слънчево утро, пълзейки с автобуса към интерната, Гърбатко прочете следното съобщение в местния вестник:

„Както вече писахме, неотдавна горещата минерална вода в централната градска баня видимо бе намалила своя дебит. Скоро след това за наша радост водата отново протече. Изглежда обаче, че в подземните пътища на това наше съкровище още не всичко е в ред, защото се забелязват нови смущения като краткотрайни спирания на водата и силно замърсяване на каналите. Санитарните власти бяха принудени отново да затворят банята…“

Като прочете това, Гърбатко се замисли. И си спомни за една стара книга на монаха Андроникий, която много отдавна бе прелиствал в архивите на местната библиотека и която бе счел за мистификация. В този си труд начетеният, но надарен с излишек от фантазия монах излагаше любопитното предположение, че термалните минерални води, които преди повече от хиляда години са текли в басейните на Улпия Термалия, през последните столетия са си проправили път през галериите на древното селище и са се спуснали към полето, за да бликнат в новите бани…

Ако това твърдение на отец Андроникий отговаря на истината, разсъждаваше Гърбатко, то тогава причините на смущенията, за които споменава вестникът, трябва да се потърсят в нашите подземия… А защо не? Нужно е да се провери!…

Потънал в тия мисли, той влезе в учителската стая.

И връхлетя на другарката Комитова.

— Ох, другарю, откога ви чакаме!

Бе ужасно разтревожена и непрекъснато кършеше ръце.

До нея стояха две старчета, очевидно близнаци: еднакви бели мустаци, еднакви провиснали вежди, еднакви очила в телени рамки.

— Какво се е случило? — попита Гърбатко.

— Нещо много неприятно. Отнася се до ваши ученици… — Другарката Комитова не намери повече думи и едва не се разплака.

— Моля, успокойте се! Седнете и разкажете всичко подред. Комитова седна, старчетата останаха прави, еднакви като копия.

— Случи се това — заговори тя, — че моите доброволци или, както ги наричате вие, „шерифите“, не оправдаха доверието ми.

— Невъзможно!

— Ох, чуйте, чуйте!… Отначало бях много доволна от тях, те отлично изпълняваха задачите си, особено Тото… После изникна проблемът с продуктите…

— Какви продукти?

— Обикновени: луканки, сиренета, мед, халва… През първите дни мислехме, че са отровни, и се разтревожихме, можеше да пламне страшна епидемия, после се оказа, че са здрави, но че са крадени.

— И какво, вие смятате, че данколовци имат нещо общо с тия кражби?

— Оставете ме да се доизкажа!… И тъй, още като установихме, че сред градските деца се продават продукти на ниски цени, възложихме на шерифите да потърсят техните разпространители…

— Откриха ли ги?

— Разбира се, те са кадърни момчета, но пред мен скриха това…

— Защо?

— Много просто: защото продавачите на крадените продукти са други ваши ученици.

— О, не!

— О, да! И на първо място някакво момче с бяла коса и червено лице!

— Белия облак! Невероятно!

— Описаха ми го много точно.

— Белия облак не е крадец! Ръката си в огъня слагам за него. Но, кажете ми, откъде са били задигнати продуктите? Комитова отново стана и като закърши пръсти, обясни:

— Мистерия! Продуктите са крадени от неприкосновените запаси на „Хранителни стоки“, знаете, складовете, които се помещават в старите противовъздушни скривалища под хълма.

— И в какво собствено се състои мистерията?

Комитова драматично въздъхна и се обърна към старчетата:

— Разкажете!

Тогава двете близначета с един и същ треперлив глас, с еднакви думи и еднакви жестове разказаха следната любопитна история:

Години наред те са пазачи на складовете за неприкосновени запаси на „Хранителни стоки“. Службата им е много лека, защото работните им места са така дълбоко заврени под земята, че освен началството почти никой не знае за тях. Освен това достъпът до складовете е здраво запречен от разни врати, обковани със стомана. Тия порти отварят лично те само от време на време, когато се наложи да проветрят помещенията… И какво, значи? Преди няколко седмици те установили, че в големия склад, дето е под лятното кино, са проникнали айдуци, навярно джуджета, и са го обрали!

— По какво установихте, че са джуджета? — попита Гърбатко.

Двамата веднага отговориха:

— Ей такива кални следи имаше по пода! Все малки, от детски обувки. Айдуците са разбили сандъците, пробили са тенекиите с мед, разхвърляли са луканките… Ние рекохме да замълчим, че ще ни изстине мястото, но след два-три дни заварихме същото положение…

— Кажете за шаха! — подсказа другарката Комитова.

— Ще кажем! Та ние там си имахме един шах да си играем, когато навън е жега, защото, знаете, в тия подземия е като в хладилник. И, значи, тя, дъската де, изчезна. Фигурите също. Хубави бяха, вуйчо ни от Русия ги донесе преди революцията…

Още като чу думата „шах“, Гърбатко се наежи. В главата му нахлуха мисли, една от друга по-диви и противоречиви. И все пак…

— И все пак — рече той, как са влезли крадците в склада, щом като имате такива непробиваеми железни порти?

— Тъкмо в това е голямата загадка — отвърна вместо старчетата другарката Комитова. — Вратите и бравите са непокътнати.

— Пък и ние, след като ни задигнаха шаха; не сме мърдали отпред входа цели пет денонощия!

— И какво? — попита все по-заинтригуван Гърбатко.

— Какво ли? Завчера пак са влизали, това е! Като че през земята, като къртици! И пак са отмъкнали стока. И даже новия шах са ни завлекли, дето си го купихме от ГУМ. Тъкмо разигравахме партията на Карпов срещу Спаски.

— Наистина странно! — продума Гърбатко. — Имате ли някакво обяснение?

— Обяснението трябва, да дадат вашите ученици и преди всичко момчето с бялата коса! — каза сухо Комитова.

— Може би сте права — рече замислено Гърбатко. — Ще се опитам да ви помогна. Но… имам една голяма молба към вас: не бързайте да разгласявате случая. Поне още няколко дни. Бива ли?

— Разбирам! — рече другарката Комитова. — Искате да запазите престижа на училището неопетнен. Какво пък, съгласна съм. Но само няколко дни!

Останал сам, Гърбатко се завъртя във вихъра на мислите, които думичката „шах“ предизвика в него. В съзнанието му се заблъскаха шахматни партии край саркофага на Касиус Клей, римски бани, подземни скривалища, луканки, Андроникий и какво ли не още!… И Белия облак, и Тото, и Валери…

В този критичен за историята на „Термалия“ момент на вратата се почука. Надникна къдравата глава на Пепи. Той се огледа, увери се, че в стаята други няма, попита:

— Може ли да вляза?

— Влез!

Носеше под мишница нещо дълго, в одеяло.

— А може ли да заключа за малко? — попита той пак. — Имам да ви кажа нещо тайно.

Гърбатко го изгледа изпод вежди.

— Добре, щом е толкова тайно…

Пепи завъртя ключа, приближи се до учителя и с много загадъчен тон рече:

— Другарю класен, нали сме приятели?

— Иска ли питане, Пепи!

— А патриот на „Термалия“?

— Че кой тук не е патриот на „Термалия“!

— Щом е тъй, направете ми една услуга!

— Стига да е по силите ми…

— Ето какво: много ви моля, помогнете на отборите на абдулабайци и данколовци да отидат на окръжните подборни състезания за спартакиадата! Иначе само с шест човека и с Белия облак и Тони-48 сме туш и мат.

Гърбатко се почеса без нужда по чорлавата си глава.

— Но нали тъкмо те се класираха!

— Е, да, но… — И с още по-тайнствен вид Пепи прошепна няколко думи в ухото на учителя.

Отначало Гърбатко слушаше мълчаливо, после избухна в смях.

— Значи, рициново, а? — тресеше се той. — Пепи, Пепи, убиваш ме!

— Ами, да! — отвърна Пепи сериозно. — Рициновото помага за бързото слабеене и за достигане на категориите. А на другите давах енергани.

— Енергани? Какво пък ще рече това?

— Енергани значи продукти за подсилване. Луканка, мед, халва…

— Що, що? — спря изведнъж да се смее Гърбатко. — Що рече?

— И още сирене, шоколад и други. Наричаме ги енергани, защото дават много енергия и от тях най-бързо се пълнее. Нали видяхте какъв стана Валери за няколко месеца? Все от това.

— Тъй, тъй! И откъде толкова много енергани?

— Купуваме си ги…

— А пари?

По лицето на Пепи мина сянка, той помълча, но отвърна:

— Продадох си марките… Ония, от Гвинея-Бисау… И италианските с портрета на Леонардо да Винчи…

— И само от това? — не спираше въпросите си Гърбатко.

— Е… — промърмори сега Пепи. — Не мога да ви кажа повече. Дал съм клетва да мълча.

— Добре, Пепи, клетвите не бива да се нарушават.

— Но вие не се бойте! — успокои го главният съдия. — Аз скоро ще се развържа от клетвата и ще ви разкажа всичко.

— Хубаво, ще чакам, само че побързай!… Що се отнася до участието ни в окръжните състезания, ще видя… И не биваше да продаваш марките си! Да беше искал от мен… Но, както и да е, късно е вече… Нещо друго?

Пепи кимна и постави върху масата завития в одеялото дълъг предмет, окашля се в шепата си и важно каза:

— Другарю класен, закълнете се, че това, което ще ви разкрия сега, ще го пазите в тайна, докато ви развържа!

Гърбатко вдигна тържествено десница:

— Заклевам се!

Удовлетворен, Пепи разви одеялото. Показа се пушката, лъсната, чиста, макар и с разяден приклад и повредено от ръждата дуло.

Удивен, Гърбатко опипа пушката с изящните си пръсти, вдигна я, погледна в цевта.

— Много стара манлихера — рече той. — Откъде я измъкна?

— От Главната квартира — отвърна кратко Пепи.

— Не разбирам. Каква „Главна квартира“?

— Главната квартира на Балканския фронт. Дето е под земята. От 1918 година.

Гърбатко отвори уста да каже нещо, не можа и задиша като риба на сухо. Отпусна се на стола и така изгледа Пепи, като че малкият беше лично призракът на цар Михаил, дошел да му поднесе съкровището си.

— Слушай, Пепи! — успя най-после да произнесе той. — Не ме занасяй! Главната квартира е взривена на 24 септември 1918 година и оттогава никой не е успял да се добере до нея. Дори е неизвестно къде точно се намира. Това го зная положително. Цяло изследване съм написал на тази тема.

— Сигурно — каза Пепи, — само че ние влязохме през Галерията на призраците, а Тото направи хек-трик и с пета разби желязната преграда и излезе, че тя е ръждясала и веднага се разпадна на парчета…

— Е, и? — попита Гърбатко и даже Пепи чу как жестоко бие болното му сърце.

— Нищо…

— Как нищо?

— Е, намерихме един скелет. С ботуши. И разни лъжици и вилици. И съдове с изгнили храни. И една географска карта. Другата стана на прах, защото я пипна Тото…

Гърбатко заснова из стаята като гърбав лъв в клетка. После се спря пред Пепи, положи ръце на раменете му, впи умния си поглед в сините му очи:

— Пепи, нали не измисляш?

— Не! — отвърна Пепи обидено. — Честна пионерска!

— Разкажи ми тогава всичко! Отначало докрай! Как сте влезли, през къде сте минали, какво сте открили, кои сте били там!…

На вратата се почука.

— Потърпете, зает съм! — извика раздразнено Гърбатко. Пепи, почвай!

Пепи почна и разказа всичко. Всичко с изключение на причината на влизането. Все пак няма да разкрива — как са следили абдулабайците и да ги натопява напразно! Освен това така или иначе не знаеше какво са правили те под земята. И спомена само, че той, Тото и Тони-48 са проникнали в Галерията на призраците, за да търсят съкровището на цар Михаил, и случайно са попаднали в Главната квартира, когато се сблъскали с призрака, който не бил призрак, а оня глупав папагал, дето си ги дрънка разни глупости. Сетне подробно описа какво са открили в Главната квартира и накрая заяви, че е готов да заведе в подземието и Гърбатко, за да види всичко с очите си.

— Добре, Пепи! — рече класният. — Благодаря ти за доверието. А сега от тебе искам само едно: няколко дни да не съобщавате никому нито дума за откритието и да не влизате в подземието, докато не ви разреша лично аз. Съгласен?

— Съгласен!

— А за награда непременно ще уредя да участвувате в окръжните състезания. Хайде, бягай сега! Пушката остави тук!

Пепи отключи и се измъкна. И тъкмо прибираше пушката в шкафа, Гърбатко чу ново почукване на вратата. Беше Добромир. Дебелото му лице изглеждаше бледо и недоспало. Очите зад стъклата бяха уплашени.

— Какво има, Добро? Защо не си на закуска?

— Другарю класен — зашептя той с гузен глас, — искам да ви кажа нещо за Валери.

— Добромире — рече тихо Гърбатко, — не е хубаво да се донася за съученици!

— А… не… — уплаши се още повече Добромир. — Аз… само така… за да знаете… — И като се престраши, бързо изрече: — Валери всяка нощ влиза в Галерията на призраците! И носи оттам разни работи! Сигурно съкровището на цар Михаил!

— Откъде знаеш? — попита остро Гърбатко.

— Аз го следя… А като се връща, дрехите му са кални. Ето, вижте! Това е негово. — И извади от джоба един окалян и все още влажен чорап.

Гърбатко го взе и го помириса: вонеше на сероводород.

— А снощи — подхвана Добромир, поокуражен от мълчанието на учителя — видях и данколовците. Те също влязоха в подземието подир абдулабайците.

Гърбатко гледаше дебелото лице с кръглите, раболепни очи зад стъклата и му идеше да го шляпне. Но се въздържа и само каза:

— Добромире, доколкото ми е известно, тебе никой не те е натоварвал да следиш другарите си. Пък и няма защо. А ако толкова те интересува какво правят в подземията, попитай ги сам! Ясно?

— Аз съм късоглед… — отвърна Добромир.

— А сега иди да ядеш! — каза рязко учителят.

Ученикът излезе с чувството, че класният не е оценил, както трябва, услугата му.

А учителят седна и дълго мисли. Мисли за Улпия Термалия и за интерната „Термалия“, за възпитанието на учениците и за пушката от Главната квартира, но най-много мисли за хората и за техните сърца, за човешката доблест и човешката подлост…

Време беше да влиза в клас.

Гърбатко спасява честта на „Термалия“

Вече в клас, Гърбатко се постара да сдържи вълнението, което го бе обзело след сутрешните посещения. Остави дневника и обгърна с поглед учениците си. Абдулабайци и данколовци изглеждаха уморени, Добромир бе провесил нос, само Пепи бодро се въртеше на чина.

— Термалийци — започна той, — току-що бях при директора. Той ме натовари да ви съобщя, че предвид високите, макар и равни резултати, които се получиха на турнира, той разрешава и на двата отбора да участвуват в окръжните състезания…

Ревът, неизбежен, се надигна, но Гърбатко го изпревари.

— … Директорът обаче поставя едно важно условие: иска победи! Иска всички вие — шахматисти и борци — да се състезавате с цялата енергия, на която сте способни, и ако все пак някой падне, да падне с чест!

Всички наскачаха над чиновете, завикаха, някои подхванаха химна на „Термалия“. Над гласовете се извиси сопранът на Пепи:

— Само че кой отбор ще играе на шах и кой на борба? Нали всички сме почти равни?

— Това не е проблем — обясни Гърбатко. — Борците ще бъдат резерви на шахматистите, а шахматистите резерви на борците.

— Гениално! — възкликна Белия облак. — Сега трябва само да тренираме и се подсилваме!

— Точно така! Тренирайте, подсилвайте се!… А сега да преминем към урока. Днес, деца, ще направим едно малко отклонение от програмата и ще си поприказваме за края на Първата световна война. Слушали сте, нали?

— Уха! — каза Тото. — Дядо ми даже има снимка като войник. С шашка. Това е войната, дето завърши фатално за нас, с туш.

— Именно! А знаете ли какво произлезе от този „туш“?

Спас Дългия веднага вдигна ръка:

— Произлезе войнишкото въстание! — отговори той с израза на академик, за когото историята няма тайни.

— Точно така, Спасе! Разкажи!

И Спас разказа:

— Ами… най-напред войниците не искали повече да воюват и искали мир, но царят не ги послушал и продължил войната, макар че България била изтощена от толкова години сражения и глад. Тогава при Добро поле, дето се намира в Македония, неприятелските войски пробили нашия фронт. И тогава българските войски започнали да отстъпват. И като отстъпвали, те били обзети от гневно желание да искат сметка от царя за националната катастрофа и искали да провъзгласят република. Тогава се образувала въстаническа армия, която се насочила към София. По пътя тя разгромила Главната квартира на фашистката армия, арестувала офицерите и провъзгласила България за република. Но царските генерали заедно с германските фашисти разбили въстаниците и така новата република загинала — чак до Девети септември 1944 г., когато настъпи Девети септември.

— Отлично, Спасе! А да знаеш случайно къде се е намирала Главната квартира на армията?

— Ама че… май че около нашия град…

— И къде по-точно?

— Не знам — призна си скромно Спас Дългия.

— Аз ще ти кажа къде: под краката ни!

Спас погледна под краката си — нямаше нищо.

— В подземията на Улпия Термалия — допълни Гърбатко. — Входът навярно е бил откъм полето, но когато въстаниците се насочили към него, неизвестно кой, навярно царски офицери, го взривили и оттогава в продължение на близо шест десетилетия никой не е стъпвал в него…

Докато учителят разказваше, Пепи се подхилваше, Тото и Тони-48 неспокойно мърдаха на чиновете си, а абдулабайци седяха, сковани от напрежение.

— Впрочем — подхвана Гърбатко с многозначителна усмивка, — напоследък няколко смели изследователи на земните недра са успели да проникнат в Главната квартира и са направили важни открития. Намерили са например предмети и храни от онова време.

— Кои са тия изследователи? — извика Валери, неспособен да се сдържа повече, уверен, че става дума за експедиционния корпус.

— Засега това е тайна — отговори учителят.

— А не може ли да влезем и ние? — попита Данко-64.

— Ще влезем, ще влезем, търпение… но след състезанията.

— Но нали ще търсим съкровището?

— А може би тъкмо това е съкровището, което ни трябва? — усмихна се учителят.

Пълно мълчание, изпълнено с недоумение, съпроводи това загадъчно съобщение.

През междучасието пред Гърбатко, който замислено се разхождаше край Галерията на призраците, изникнаха Валери, Спас Дългия, Белия облак и Елка. Имаха вид на строги съдии, дошли да искат сметка за извършено престъпление.

— Какво има, шахматисти? — попита той. — Много сте важни.

— Може ли да ви зададем един въпрос? — започна Валери.

— Говорете.

— Откъде знаете, че сме открили Главната квартира?

Гърбатко хлъцна от изненада.

— Ама и вие ли? Гледай ти! Само аз, изглежда, още нищо не съм открил! Че кога сте успели?

— Е, отначало ние мислехме, че сме открили пещерата на съкровището, после разбрахме, че е продоволственият склад от обоза на цар Михаил, а преди малко вие обяснихте, че това било Главната квартира.

— Чакай, чакай! — спря го Гърбатко. — Почвам да се обърквам. За какви обози говориш?

— Ами че за складовете, дето цар Михаил е съхранявал продуктите за своята обкръжена армия…

— Луканки, сиренета, мед, халва… — подсказа Гърбатко и вече чувствуваше как дивият смях напира в гърдите и съсипва сърцето му.

— Да — отвърна Валери. — Там намерихме и една мансуба на Абдул-Аба и още не можем да я решим.

— Мансуба? Какво значи това?

— Шахматна задача от времето на Абдул-Аба.

— И… как сте проникнали в тия… складове на цар Михаил? — попита предпазливо Гърбатко.

— През Галерията на призраците — отвърна Спас Дългия. — Благодарение на книгата на монаха Андроникий. Право там ни заведе.

— Гениален е този Андроникий! — забеляза Белия облак.

— Така изглежда — потвърди Гърбатко. — И право в склада, а?

— Да. Само водата ни спря за малко!

— Водата ли? — изписука Гърбатко. — Топлата? Банската?

— Но ние я пуснахме вече — успокои го Валери. — Още като разбрахме, че можем да обречем града на гибел, ние решихме да я пуснем в старото й корито. Сега само от време на време я отклоняваме, за да минаваме към Спаската пещера.

— Спаската пещера?!

— Така де, Главната квартира.

Гърбатко имаше усещането, че все повече и повече се заплита като мъничко петле в огромно кълбо кълчища.

— Слушайте, деца — рече той решително. — Я по-добре ми разкажете всичко, както се следва, отначало докрай! За цар Михаил и за Андроникий, за Спаската пещера и за Главната квартира… Бива ли? И седнете, че като ви гледам така, окончателно ми се схваща мозъкът!

Тогава четиримата абдулабайци седнаха на тревата и разказаха всичко.

Накрая Валери изкара от джоба си пергамента с черно-белите квадрати и показа мансубата.

Три часа по-късно Гърбатко беше в педагогическата стая при другарката Комитова, където вече чакаха старчетата близнаци, и питаше:

— На колко точно възлизат загубите от изчезването на продуктите в склада на „Неприкосновени запаси“?

Старчетата хорово отговориха. Сумата не беше малка.

— Ето какво — каза той. — В момента съм малко притеснен финансово и мога да ви дам само половината от тия пари, но предстои излизането на моя голяма публикация в „Исторически преглед“. Хонорарът е за вас.

— Не ви разбирам — понамръщи се другарката Комитова.

— Ще разберете по-късно. Засега, моля, все още не разгласявайте нищо. От своя страна мога да ви уверя, че тъй наречените кражби не са никакви кражби и няма повече да се повторят.

Другарката Комитова многозначително поклати глава.

— Какво ли не правите вие, за да спасите честта на училището си!

— Другарко Комитова — каза спокойно Гърбатко, — честта на моето училище не се нуждае от никакво спасение, тя се чувствува много добре. — Извади от джоба си няколко банкноти и ги остави пред нея. — Ето първата ми вноска. Довиждане! — Стана и излезе.

И отиде право в магазина с фирмичката „Филателия“. Старецът с очилата на края на носа тъкмо разглеждаше с лупа някакви марки.

— Научих, че имате една серия от Гвинея-Бисау и една „Леонардо да Винчи“, — рече Гърбатко нетърпеливо.

— Имах — отвърна старецът. — Имах. Вчера ги продадох.

— На кого?

— Един момент… — Филателистът закрепи по-солидно очилата си и хвърли поглед в дебел, оръфан тефтер: — На Тихомир Здравков, улица Руен 5.

След десет минути Гърбатко беше при Тихомир Здравков. Остана там цял час, защото се наложи да употреби цялото си учителско красноречие и убедителността си на учен-историк, както и немалко левчета, за да склони този страстен филателист да му отстъпи двете серии. В края на краищата успя и когато излезе, марките бяха в джоба му.

И вече с по-леко сърце, но с бодежи в него, влезе в градската библиотека, където поиска куп книги, свързани с историята на Улпия Термалия и на селищата, които го онаследиха от римляните…

На книгата на монаха Андроникий отдели специално внимание.

В навечерието на окръжните състезания

„Термалия“ кипеше.

До подборните окръжни състезания оставаха броени дни. Двата отбора приключваха последни тренировки.

Около саркофага на Касиус Клей, забили носове в таблата, Валери и абдулабайци анализираха партиите на Карпов — Спаски и усвояваха сложните тънкости в стратегията и тактиката на шахматното изкуство.

В салона данколовци усъвършенствуваха хватките, като лично Тото показваше всичките си шампионски тайни.

А Пепи, който още не беше решил окончателно какъв ще стане — борец или шахматист, — ту се бореше с Тото, ту играеше шах с Валери, а в промеждутъците мъкнеше от стаята си енергани, които щедро раздаваше на всички без изключение, като на борците препоръчваше повече луканка — за мускули, а на шахматистите повече мед — за мозъка… И непрекъснато щракаше с федката, като най-много снимаше Валери и Тото, защото нали победителите трябва да бъдат увековечени и техните героични образи да останат за поколенията…

Доктор Майспо пък сновеше от салона към саркофага и от саркофага към салона, наблюдаваше, съветваше, окуражаваше, критикуваше. И апелираше да не го изложат, защото иначе мислете му!…

При трениращите идваха и други учители и възпитатели, желаещи да помогнат на делото. Появи се инженер Пройко, който направи математически диаграми на шахматните дебюти. Многострадалната Геновева донесе цяла кутия с витамини, които раздаде „за сила“. Директорът разказваше разни бодри партизански истории за „повдигане на морала“.

С една дума, всичко живо се бе запретнало да допринесе с каквото може за постигането на победата.

Изключение правеше един-единствен човек: Гърбатко. Всичките си свободни часове той прекарваше в библиотеката, после отиваше в местния музей, където се застояваше пред макета на древното селище Улпия Термалия, проучваше старите пътища, акропола, бегло отбелязаните галерии. Сетне до късно в дома си чертаеше някакви скици и пишеше, пишеше…

И една вечер, последната преди състезанията, той тихомълком се появи в интерната, навлечен в стар работен комбинезон. Джобовете му бяха издути от голям електрически фенер, свещи, кибрит, захар и бисквити, бележник. На гърдите му висеше фотоапарат със светкавица. Той предпазливо заобиколи общежитията и се отправи към саркофага на Касиус Клей.

Бе полунощ. „Термалия“ спеше. Парцаливи облаци се гонеха под пълната луна и ту я закриваха, хвърляйки земята в мрак, ту я откриваха, за да блесне тя още по-светла.

С големи усилия той отмести похлупака на саркофага. Вътре всичко си беше така, както му го бяха описали абдулабайци: ботуши, въжета, торби, кирки… Обу чифт ботуши, нави въжето около пояса си, нарами една кирка и без да покрива отново саркофага — вече нямаше сили за това, — тръгна към Галерията на призраците.

Внимателно скочи в трапа и свали решетката. Това вече беше много за него и той приседна да си отдъхне, мислейки си над странното стечение на обстоятелствата, което го бе довело дотук. И се усмихна при спомена на абдулабайци и данколовци, които го бяха насочили към една от големите тайни от историята на този град…

Тогава усети „призрака“.

Най-напред чу дълбокото ахкане. После, когато луната се скри зад облака и настъпи мрак, видя виолетовото сияние…

В първия миг леко изтръпна, после гласно се засмя, протегна ръка и опипа сияещите коренища по стените на дупката. Това бе класическото излъчване на гниещи фосфоресциращи дървесини…

Гърбатко се изправи, извади от джоба хапче валидол, постави го под езика и без да изчака окончателното възвръщане на силите си, влезе в галерията.

Класният наставник на VI б клас в интерната „Термалия“, учителят, когото учениците нежно обичаха, специалистът по история, запалянкото, увлечен от загадките на Улпия Термалия, човекът, когото всички наричаха само Гърбатко, пристъпваше към своя ендшпил…

Една битка на два фронта

Затръбиха фанфарите, загърмяха барабаните.

Термалийци бяха готови за бой.

Строени на плаца пред общежитието, огрени от утринното слънце, те чакаха сигнал да потеглят към града. Начело, рамо до рамо, стояха абдулабайци и данколовци. Най-напред се перчеше Пепи, вдигнал високо знамето на училището.

Около тях се суетяха доктор Майспо и инженер Пройко, оправяха копчета и вратовръзки, пристягаха униформи и нетърпеливо поглеждаха към дирекцията.

Най-после оттам се зададе, тържествен в черния си костюм и с множество ордени на гърди, Старика.

— Е, бойци, готови ли сме? — провикна се той.

— Винаги готови! — отвърнаха бодро термалийци.

Той се обърна към доктор Майспо.

— Къде е Гърбатко?

— Не зная. Не съм го виждал днес.

— Странно! Да отсъствува в такъв ден!

— Може да е неразположен. Нали сърцето му…

— Няма да го чакаме повече. Да вървим!

Доктор Майспо свирна с пищялката, изкомандува:

— Внимание! Термалийци, нап…

— … рррред, уррррра! — прекъсна го ентусиазирано Лори.

Над строя мина смях. Валери поздрави с ръка папагала, чиито пъстри одежди се мяркаха там, върху перваза на стая №9.

— Напред, марш! — изрева доктор Майспо.

Хорът запя „Тих бял Дунав се вълнува“ и колоната закрачи към шосето.

Спортната палата се намираше точно в подножието на хълма. Бе съвсем нова и алуминиевите й стени хвърляха весели многоцветни отблясъци върху прииждащата отвсякъде публика. Пред входа се мъдреха две внушителни скулптурни композиции: борци, вчепкали се в мъжка схватка, и шахматисти, замислено свели чела над табло.

Данколовци се отправиха към съблекалнята на кръглия амфитеатър, абдулабайци — вляво към сцената на салона. Една секунда Пепи се двоумя накъде да поеме, тръгна с борците, бързо се върна при шахматистите, пак изтича при борците, върна се, тръгна, върна се, възбуден, пращящ от жизненост и ентусиазъм.

Амфитеатърът около тепиха бе вече претъпкан с народ. Многобройни групи, представляващи градове, села и дружества от окръга, размахваха знамена, вдигаха плакати с надписи „Победата е наша!“, „Напред, осоговски лъвове!“ и други такива, крещяха, свиркаха, тропаха и дъвчеха гевреци. Термалийските запалянковци заеха места в централния сектор и веднага вдигнаха своя плакат с лозунга: „Термалия шега ли е?!“

Данколовци бързо се съблякоха, измервайки изпод вежди противниците си, все яки снажни момчета, изминали тежък боен път, докато стигнат дотук.

Оттатък, в салона, нямаше нужда от събличане. Сгушени зад кулисите, абдулабайци бяха обърнали очи към сцената, където вече се мъдреха десетте маси с десетте табла и двайсетте стола. Откъм залата идваше бръмченето на нетърпеливите зрители.

Валери беше спокоен. Знаеше, че ще победи, независимо от силата на противника си, млад инженер от кондензаторния завод, за когото се говореше, че бил страхотен. Преди да се разделят на входа, Елка стисна ръката му и прошепна:

— Рицарю, знам, че ще победиш! Имам доверие в тебе!

И сега се чувствуваше преизпълнен с невиждана енергия и дебнеше сигнала, за да заеме място пред армията си, да вдигне десница и се втурне срещу противника, за чест и слава на Бялата дама.

Малко преди началния звънец при данколовци притича Пепи.

Изглеждаше разтревожен.

— Тук ли е Гърбатко? — попита той.

— Не — отвърна Тото.

Бързо излезе, обиколи амфитеатъра, мина през салона, шмугна се зад кулисите при абдулабайци.

— Тук ли е Гърбатко?

— Няма го — отвърна Валери.

— Никъде го няма — обясни Пепи, все по-загрижен.

— Позвъни в дома му. Може да е болен.

Пепи изтича до телефона при входа, говори, върна се.

— Не е в къщи! — съобщи той. — Хазайката му каза, че не се е прибирал от снощи. Той й казал, че ще нощува в интерната.

Прозвуча първият звънец — дълъг, дълъг, като предупредителен сигнал на съдбата.

— Слушай, Пепи! — каза Валери. — И без това днес няма да се състезаваш. Я изтичай догоре, виж дали Гърбатко не е там. Може да се е успал в дежурната стая. Но като светкавица!

Пепи, не чака второ подканване…

След пет минутки беше в интерната и като тайфун нахлу в дежурната стая. Гърбатко го нямаше, леглото беше непокътнато. Повъртя се из общежитията, надникна в кабинетите, в стъкления салон, изскочи на двора. Посрещна го паническият крясък на Лори:

— Гъррррбатко, пррризррррак, урррра!

Пепи се приближи до кафеза:

— Какво каза, я повтори!

— Турррук! — рече Лори.

— Ти си турук! — ядоса се Пепи. — И лъжец!

Непроверено оставаше само още едно място: Улпия Термалия. Гърбатко обичаше да се разхожда из развалините, можеше наистина да е там. Пепи изтича към некропола.

И първото нещо, което съзря, бе отвореният саркофаг на Касиус Клей. И в него калните ботуши, кирките, лопатите, свещите, торбите… Нещо щракна в главата му, той хукна към Галерията на призраците. Решетката лежеше на земята, входът беше открит. И — „Паааах!“, — пълзеше отвътре. — „Паааах!“.

Пепи скочи в ямата.

— Учителюууу! — завика той. — Гърбаткооо!

В отговор долетя едно глухо: „… ооооо!… ооооо!“ И пак — „паааах!… пааааах!“… И внезапно един вопъл, страшен като стон на загиващ човек: „Аааааа!“

Или тъй му се само стори…

Пепи настръхна. Поиска му се да завие от ужас, не можа, само се обърна и полетя надолу по стръмния склон право през гората, далече от пътеките, без да се спира нито пред повалени дървета, нито пред ями и храсти, нито през канари. С лъвски скок прехвърли триметровата скала, която никой не смееше да прескача, мина бегом по тесния ръб на пропастта и като се търкаляше презглава, стигна под хълма за две минути и половина — нов световен рекорд.

Нахълта в Спортната палата, връхлетя на Валери.

Тъкмо биеше вторият звънец.

— Той… той… — едва издъха Пепи — той е… в галерията…

— Каква галерия?

— На призраците!

— Сигурен ли си?

— Да… Решетката е отворена… Видях! И саркофага на Касиус Клей е пълен с ботуши и кирки… Освен това… каза ми и Лори…

— Лори? Лъже!

— Не! Не! — отчаяно завика Пепи. — Аз дори чух вика на Гърбатко! Честна пионерска! Той умира!

Тия думи бяха казани с такава искрена тревога, че Валери не можеше да не повярва. Веднага изтича при данколовци.

— Тото! — завика той още от вратата. — Тото, Гърбатко е в опасност! Искате ли да му помогнем?

— Фатално и великодушно! — отвърна веднага Тото.

След седем секунди и половина пред скулптурите на входа се събраха всички термалийски състезатели: борците по трика, шахматистите в празнични униформи, развълнувани, готови на всичко.

— Другари! — каза Валери. — Гърбатко е закъсал в Галерията на призраците. Който е съгласен да…

— Кросмайсторе, стига анализи! — прекъсна го Тото. — Да вървим!

И тъкмо да тръгнат, един сопранен глас попита:

— Ами кой ще се състезава тук за честта на „Термалия“?

Тия думи ги спряха. Да, наистина, кой ще остане тук?

— Ти, Пепи! — каза Валери.

— Неее! — писна ужасен главният съдия.

— Да — каза Валери. — Да! Защото само ти си борец и шахматист.

— Не, не и не! — закрещя Пепи, сякаш го колеха. — Нееее!

— Пепи! — процеди през зъби Валери. — В този момент само ти можеш да защитиш честта на „Термалия“ и в двете дисциплини. Другари! — викна той. — Който е съгласен Пепи да ни представлява в окръжните състезания, да вдигне ръка! Единодушие! Пепи, оставаш! Върви и се обличай!

И без повече приказки абдулабайци и данколовци тръгнаха.

Звучеше третият звънец.

Строен, широкоплещ, синеок, къдрав и красив като ангелче от италианските картини, Пепи остана сам и не проумяваше как тъй другарите му го оставят да се бори срещу целия окръг, когато там горе загива човекът, когото тъй много обича…

И заплака. Заплака с чисто детски сълзи.

Но тръгна към съблекалнята.

В тежкото бягане с препятствия към върха на хълма пръв стигна Белия облак. Добра се до саркофага на Касиус Клей, обу ботуши, взе няколко свещи, нарами кирка и когато другите дойдоха, той бе вече готов.

— Ванко! — разпореди се той авторитетно. — Тичай до канцеларията и звъни на пожарната команда! Ганко и Данко, потърсете още екипировка! Сега ние ще образуваме една спасителна група и веднага ще влезем в галерията, а щом бъде, готова втората, да ни последва. Хайде!

Валери, Спас, Тото и Тони-48 нахлузиха ботуши, грабнаха кирки и лопати, прибраха последните свещи и фенери и съпроводени от уплашеното мълчание на другите, влязоха в Галерията на призраците.

Пръв вървеше Спас Дългия, последен Валери. Светлинките на фенерите се мятаха по стените, свещите мигаха, ботушите шумно се влачеха по земята.

А отвътре пълзеше онова, прилично на разпаряне на копринен плат ахкане; „Пааах!“, и думкаха тъпите удари на срутванията: „Туп!… Туп!“…

От горещините ли, от влагата ли, но след последното проникване на абдулабайци галерията като че се бе променила. Многобройни земни маси препречваха пътя, задръстваха страничните входове, образувайки странни и страшни фигури. И още при третото разклонение Спас се спря:

— А сега накъде?

— Наляво! — отвърна Тото.

— Пещерата е надясно! — обади се Валери.

— Наляво е! — упорито повтори Тото.

— Ти пък откъде знаеш! Да не си влизал някога тук?

— Влизал съм я!

— Лъжеш!

— Ако лъжа, да пукна! Даже съм донесъл от пещерата цяла пушка!

— Никакви пушки няма там! — изсмя се Валери. — В пещерата има само луканки, сиренета, мед и халви…

— Ааа, тъй, значи! — гръмогласно се провикна Тото. — Вие сте, значи, фаталните крадци, дето ограбвате складовете на „Хранителни стоки“!

— Глупости!

— Глупости ли? Като ви заведа в Педагогическата стая при другарката Комитова, ще видиш ти дали са глупости!

Атмосферата се нажежи. Спорещите заеха бойни позиции…

Страстите поохлади Белия облак.

— Вижте какво! — рече той. — После ще разберем кой говори глупости и дали пещерата е наляво или надясно. А сега нека се разделим на две спасителни групи. Едната да тръгне наляво, другата надясно, така няма да губим време. Ще хвърлим жребий!

И без да чака възражения, приготви пет различни по дължина клечки кибрит…

Съдбата пожела тъй, че в едната група попаднаха Тото и Валери, във втората Спас Дългия, Белия облак й Тони-48. Разделиха се и всеки потъна в своята галерия.

При третото разклонение остана само тишината.

В амфитеатъра на Спортната палата беше шумно. Говорителят съобщаваше:

— Внимание! Тъй като в последния момент отборът на „Термалия“ по неизвестни причини не се яви на регистрация за теглото, той ще бъде представян от един-единствен състезател: Петър Петров, наречен Пепи. Предстои срещата в категория до 52 килограма. Петър Петров-Пепи срещу Илия Бабанков, наречен Бабанката.

През публиката премина вълнение, а когато на тепиха се появи Пепи, чу се язвителен смях. Зрителите от първите редици с изненада съзряха на лицето му сълзи, които дори не се стараеше да скрие.

Гонгът удари. Двамата борци веднага застанаха един срещу друг.

Облечен в червено трико, Бабанката беше забележителен: строен, мускулест, цял трептящ от здраве и сила. Пепи също беше чудесен, но с цяла глава по-нисък.

Първите десетина секунди преминаха във взаимно проучване, после внезапно Бабанката сграбчи Пепи през бедрата и с гмуркащо движение го повдигна на дясното си рамо. За миг термалиецът увисна безпомощно във въздуха…

Публиката ревна. Съдията внимателно наблюдаваше.

В последния момент Пепи успя да се измъкне от гибелната хватка, но противникът не го остави на мира и със светкавична „кама“ го обърна по гърди. Съдиите записаха точките. Пепи продължаваше да плаче.

Последваха още три енергични атаки от страна на Бабанката и още шест точки в негова полза…

За Пепи първият манш завърши съвсем лошо. По трибуните термалийци потиснато мълчаха. Старика недоумяваше.

Доктор Майспо не се стърпя и изтича в съблекалнята. И намери само дрехите на данколовци. Обзет от лошо предчувствие, отиде и в салона, където тъкмо започваха шахматните срещи. Абдулабайци също ги нямаше.

Когато се върна в амфитеатъра, вече течеше вторият манш. Пепи водеше упорита отбранителна битка, но явно без всякакъв ентусиазъм, без стръв. Наистина, вече не плачеше, но се бореше тъй, сякаш духом не бе на тепиха.

— Нашите състезатели са изчезнали — прошепна доктор Майспо на Старика.

— Как тъй — изчезнали!

— Ей тъй, просто ги няма. Данколовци са си оставили даже униформите.

Старика гневно скръцна със зъби.

— Това е работа на Валери!… И на Тото!… Разглезени хулигани! Разпасани „звезди“! Съжалявам, че не ги отстраних още на времето!…

— Аз ви го казвах, но вие не ме послушахте.

В този момент публиката се изправи на крака: Пепи беше в партер, притиснат от железните ръце на Бабанката.

— Ще падне! — промърмори доктор Майспо. — Така е, когато другите дезертират в най-решителния момент…

Но Пепи не падна и сега, макар че му лепнаха нови наказателни точки и маншът завърши в негова вреда. Още един такъв манш и — край!

Към тепиха побързаха доктор Майспо, Старика и Елка.

Пепи дишаше тежко, от челото му се стичаше пот. Очите му бяха все тъй разсеяни, а умът му там — при другите, които проникваха в галерията, за да спасят учителя. И виждаше той Валери и Тото, Спас и Белия да крачат в мрака, святкайки с фенерите, викайки „Гърбаткоооо!… Учителюууу!“…

— Учителюууу! Гърбаткоооо! — викаше до пресилване Тото. — Еоооооо!

Никакъв отзвук. И дори ахкането бе престанало и вонята на баня намаляла.

Валери мълчеше, разярен на съдбата, че го бе пратила в тази галерия заедно с Тото, напълно уверен, че са на погрешен път, че тук няма никакъв Каменен чатал, никаква гореща река, никаква пещера.

Ала Тото напредваше в тъмния тунел с такава сръчност, като че тук бе неговото любимо място за разходка.

Стигнаха до стръмния, наклонен като скиорска шанца проход.

— Сядай! — заповяда Тото и се спусна по задник. Валери седна.

Стигнаха до ново разклонение, после до едно кръстовище, после до още едно сложно разклонение, което правеше чупка като буква Г. Колкото по-заплетен ставаше пътят, толкова по-уверено се движеше Тото, толкова повече се объркваше Валери. И тъкмо когато шахматистът бе готов да не направи нито крачка повече напред, опряха до ръждясалата желязна преграда с отвърстието в средата.

— Това е Главната квартира! — рече Тото и пръв се провря.

Валери не вярваше на очите си, но го последва.

Влязоха.

Пред краката им беше скелетът в сивкавите парцали. До него — Гърбатко, полегнал встрани. Полуотворил очи, той дишаше с неравномерни тласъци и конвулсивно стискаше пред гърдите си отворения фотоапарат.

Ендшпилът на Пепи

В ъгъла на тепиха Старика, доктор Майспо и Елка бяха наобиколили Пепи и бършеха с пешкири потните му гърди.

— Къде са другите? — попита остро директорът. — Защо избягаха?

Пепи се обърна с невиждащи очи към него.

— Те не са избягали… — едва изрече той. — Те… отидоха да спасят Гърбатко…

— Защо? Какво се е случило с него?

— Сигурно е затрупан… В Галерията на призраците…

— Но защо е влязъл там? И къде точно?

Пепи пое дълбоко дъх:

— Сигурно е в Главната квартира. Тая, която въстаниците са разгромили на 24 септември 1918 година…

Директорът изгледа Пепи така, сякаш малкият бе полудял.

В този момент удари гонгът. Започваше третият и последен манш. Доктор Майспо и Старика не го дочакаха и се отправиха към изхода. Остана Елка.

— Пепи, миличък! — прошепна тя. — Трябва да победиш! Чуваш ли? Заради Валери и Тото, които не могат да се борят! Заради Гърбатко!

И го погали по потната, румена буза.

Бабанката се надигаше, страшен и безпощаден, готов да нанесе последния удар.

Пепи се изправи. Дясната му буза пламтеше. И пак видя Гърбатко, видя Валери, Тото, другите, там… Да, заради Гърбатко, заради „Термалия“! Бабанката летеше към него, Пепи го изчака, подложи ръце под гърдите му, в движение легна по гръб и го прехвърли зад себе си. Оня се изтърколи далече извън тепиха… Залата избухна в овации. Пепи мигновено се изправи и този път, без да дочака нова противникова атака, сам нападна…

И започна един пищен фойерверк от майсторски хватки, които Пепи прилагаше с такава лекота и изящество, сякаш се бореше не с шампиона на града, а с чучелото в стъклената зала. Бабанката, тъй мощен и агресивен през първите маншове, ставаше все по-беззащитен и плах. Публиката крещеше от възторг, термалийци размахваха плакатите „Термалия — шега ли е?“ Многострадалната Геновева въздишаше: „Боооже, Пепи, стъпи му на шията!“, вълнуваха се даже съдиите.

И само десет секунди преди края, когато точките все още бяха във вреда на „Термалия“, Пепи се метна под Бабанката, вдигна го на плещите си, завъртя го два-три-четири пъти като въртележка и го тръшна по гръб. Съдията се наведе, погледна: плещите му бяха здраво притиснати върху тепиха. Едно, две, три… Туш!

— Ураааа! — гръмна публиката. — Бравоооо!

Пепи не дочака да вдигнат ръката му, с бързи крачки пресече пътечката към изхода и оттам, все тъй по трико и потен, се втурна към кулисите на сцената. Видя празния стол пред първата маса, пристъпи напред и седна. Погледна часовника: бяха минали петнайсет минути от началото на партията, противникът — инженерът от кондензаторния завод — търпеливо чакаше. Решително вдигна десница и премести царската пешка напред…

А там, в Главната квартира, Валери се наведе над учителя:

— Гърбатко! — зашептя той в ухото му. — Чувате ли ме?

Но учителят не чуваше, — само продължаваше да хрипти в неравни, спазмодични тласъци.

— Хайде, стига си дрънкал, кросмайсторе! — каза грубо Тото. — Трябва да го изнесем безусловно оттук!

— А носилка?

— Няма нужда! Давай! Ще го нося аз. Но най-напред да го измъкнем оттук!

Хванаха учителя за ръцете и краката и с големи усилия го провряха през отвърстието на преградата. Тук Тото наплюнчи пръсти, позаглади перчема на върха на главата си, после приклекна и с помощта на Валери пое Гърбатко на гръб. Учителят не беше тежък, но гърбицата опираше до свода, та Тото бе принуден да крачи, приведен почти до земята.

Валери се движеше отпред, светейки с фенера. Зад себе си чуваше тежкото дишане на Тото и задавеното хриптене на Гърбатко.

Стигнаха пред разклонението във формата на буква Г.

— Сега накъде? — попита Валери.

— С коня от c4 на д2 — отвърна Тото, без да се замисля.

Валери го стрелна изненадано с очи, но направи хода. Намери се в другата галерия и продължи нататък. Вървяха все по-бавно, Тото все по-уморено лъхтеше.

— Да ти помогна ли? — попита Валери.

— Върви, върви, от кекави кросмайстори помощ не ис…

Не завърши. Земята се разтърси. Със светкавичен рефлекс на опитен борец Тото положи Гърбатко на пода и го прикри с тялото си. Огромната маса земя и камъни, която се откърти от свода, с трясък се сгромоляса върху него. После всичко утихна.

Валери се върна към тях — те мълчаха.

— Тото, ей, Тото! — завика той. — Тотоооо! — И яростно загреба пръстта с ръце. Тото се пораздвижи, отхвърли пръстта от гърба си и бавно се изправи, мъчейки се да измъкне дясната си ръка изпод купчина камъни. И силно изпъшка.

Валери отмести няколко големи отломъка, освободи ръката. Тя безпомощно увисна…

Но под Тото учителят бе непокътнат…

— Какво ти стана? — попита Валери.

— Не знам… Не мога да я мърдам… Сигурно е фатално счупена…

Опита се още веднъж да я вдигне, не можа. Тогава седна до лежащия сред пръстта учител и беззвучно заплака.

— Ами сега… — хлипаше той. — Как ще го измъкнем оттук?

— Ще изтичам да потърся помощ.

— Ще се загубиш… Тук е безпощадно объркано.

Валери захапа устни, погледна тежко хриптящия Гърбатко, стенещия Тото и взе решението дори без да се замисли. Просна се по корем и така, както бе упражнявал много пъти при тренировки по борба, пъхна се под Гърбатко, после с невероятно усилие, бавно, много бавно го повдигна, докато се изправи напълно. Сега вече бе по-лесно. Прихвана с лявата си ръка висящите пред лицето му тънки китки на Гърбатко, а с дясната помогна на Тото да стане.

— Хайде! — рече той.

И тръгна. С Гърбатко на плещите си и с Тото, увиснал на десницата му.

Намираха се пред голямото кръстовище.

— Накъде сега? — попита Валери.

— С царицата от eЗ на e7 — изпъшка Тото.

Валери направи хода — пое право напред.

И вървеше, вървеше… И в ума му се въртяха безредни мисли, фигури, думи, цифри и все по-упорито му се набиваше някаква задача за един човек, който носи на гърба си 60 килограма в продължение на 20 минути на разстояние 654 метра и за това, че тази енергия е достатъчна да освети един тристаен апартамент през целия месец юли… И му се струваше, че ако направи още една крачка, ще падне; ще захлупи лице в калта и ще престане да диша.

Но не падаше, не преставаше да диша и с корава непреклонност, целият превърнат във воля, вървеше, вървеше, вървеше… Над него се люшкаше главата на учителя, до него креташе Тото…

Опряха до още едно разклонение.

— Накъде? — попита той и му се стори, че от устата му не излиза никакъв звук.

— С офицера от h7 на cЗ — отвърна също тъй безгласно Тото.

Валери мина по диагонала.

Пред очите му тъмнееше, краката му се подгъваха. Да, наистина, колко крушки по 200 вата ще подхрани енергията, която изразходва той сега на всяка крачка? Колко?… Колко?… Направи още една крачка… И още една… И още…

Отсреща се задаваше някакво червеникаво сияние. И шумове! И задавени викове!… Призракът! Да, призракът!

Валери коленичи и бавно полегна встрани. И последното нещо, което усети, бяха ръцете на учителя, които го бяха прегърнали около врата.

На двайсет и седмия ход положението върху първо табло се усложни толкова много, че Пепи дълго мисли: а сега накъде? Инженерът от кондензаторния завод насмешливо кривеше устни и го наблюдаваше: този ли маляк с мокро от пот трико и с белези от сълзи по лицето ще го победи?

Пепи затвори очи и отново, за кой ли път вече, видя Тото и Валери, видя Гърбатко, ниските сводове на галерията, задушния мрак. И кой знае защо си спомни диагонала на последното разклонение. Усмихна се на себе си: а защо пък не? Ходът никак не е лош!… Вдигна белополия си офицер и го премести от c2 на h7, като блокира противниковия топ.

Инженерът престана да криви устни, свали очила и внимателно се вгледа в позицията. Гледа дълго, най-после взе белия офицер с топа, но откри царския си фланг. Пепи само това и чакаше и се вмъкна с коня чак до шестия хоризонтал, като даде шах. Инженерът дръпна царя си в ъгъла, но това бе вече ариергардна маневра. Пепи заигра по-поривисто, по-стремително, сключвайки обръча около черните.

И както играеше, обърна глава към салона. И видя Елка. На първия ред, тънка, бледа, със златна плитка над челото. В очите й имаше такава нежна молба, че Пепи изведнъж почувствува на раменете си не криле, а атомни мотори на звездолет… Сега вече никой не можеше да го повали!

Грабна Бялата дама и я прати далече напред.

Знаеше, че ще победи.

Белия облак, Спас Дългия и Тони-48 мъчително джапаха в горещите локви на тясната галерия, когато неочаквано съзряха жълтеникавата светлинна. В същия миг тя се наклони, премига като око на болен Циклоп и като очерта тъжна дъга, падна и угасна. Те постояха секунда в нерешителност, после се втурнаха напред с насочени към тъмната купчина фенери.

И опряха до безформения възел от трите преплетени тела: Валери, Тото и Гърбатко, неподвижни и безмълвни.

— Облако! — прошепна Спас и всички чуха бесните удари на сърцето му. — Облако, бягай за помощ!

Първият бегач на „Термалия“ се стрелна към изхода.

И въпреки локвите, въпреки ботушите, въпреки умората той пробяга първите сто метра за 12 секунди и 2 десети — първи рекорд на новата спортна дисциплина „бягане в тунел“.

На сто и петдесетия метър мощен прожектор го блъсна в очите. Прозвучаха гласове, блеснаха пожарникарски каски. Зад тях се задаваха Старика, доктор Майспо, другите…

— Мат! — рече Пепи.

Инженерът поседя още няколко секунди напълно неподвижен с очи, впити в белите фигури, които бяха обкръжили черния му цар, въздъхна дълбоко, изправи се и подаде ръка.

— Поздравления! Ще чакам реванша…

Ала Пепи не го чу, даде знак с глава към първия ред и през кулисите се понесе към главния вход. Елка вече го чакаше.

Двамата едновременно погледнаха към върха на хълма. Там нямаше нищо.

Но откъм завоя на шосето се показаха две линейки. Движеха се бавно, а зад тях тичаше цяла „Термалия“, водена от шампиона й на къси и средни разстояния Белия облак.

Колите се изнизаха покрай тях и се отправиха към болницата, все тъй следвани от данколовци и абдулабайци, от гимнастици и атлети, от хористи, танцьори и художници, и ей тъй, просто от ученици. И всички крещяха до пресипване:

— Живи са! Живи са! И намерихме съкровището!

Отминаха.

Не отмина само Белия облак. Все тъй тичешком той се отклони към Пепи и също като при щафетно бягане му подаде щафетата, само че тя не беше тояжка, а един син плик, извика: „От Гърбатко!“ — и с всички сили хукна подир другите.

Пепи отвори плика. Бяха марките. Ония. С лъвовете и главата на Леонардо да Винчи…

Той заплака. И Елка не можа да разбере — от радост ли плаче или от мъка…

А Пепи избърса с юмрук насълзените си сини като синчец очи, поизсекна се и ядовито произнесе:

— Тия ме убиват! Но нищо, ще им го върна тъпкано!… А сега трябва да ида да се боря пак на шах и да играя на борба!

— Да — каза Елка. — Побързай! — И усмихнато добави: — Рицарите не бива да закъсняват никога, нали?

Тогава Пепи, Рицар на Бялата дама и момче на място, се обърна и прескачайки по три стъпала наведнъж, влезе в амфитеатъра.

Чакаха го много и много славни битки.

Чакаше го Животът.

София, юни ’74

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/7594

Издание:

Рицарят на Бялата дама

Хаим Оливер

Рецензент: Максим Наимович

Редактор: Максим Наимович

Нац. бълг.; I издание; Лит. група V

Изд. №5885

Художник: Христо Жаблянов

Художник-редактор: Димко Димчев

Технически редактор: Свобода Николова

Коректор: Елена Баланска

Дадена за набор на 25.X.1974 г.

Подписана за печат на 20.III.1975 г.

Излязла от печат на 30.III.1975 г.

Формат 60×84/16 Печатни коли: 12,75

Издателски коли: 10,84 Тираж 25105

Цена на дребно: 0,81 лв.

Държавно издателство „Медицина и физкултура“, пл. Славейков 11 — София, 1975

Държавна печатница „Димитър Благоев“ — Пловдив

Content

Хаим Оливер
Рицарят на Бялата дама

Първа част Дебют „Дамски гамбит“

Една битка на два фронта

В конфликта се намесва Лори

Запознанство с призрака и с малката Бяла дама

Бурно утро в интерната „Термалия“

Запознанство с древността и първи сблъсък с Пепи

Три блицпартии и един истински бой

Драматичен диалог между Валери и Лори

Едно предложение на Гърбатко, което завършва лошо

Доктор Майспо се ядосва

Втора част Рокада на царете

Тежки дни

Математика и шах

Тревога в „Термалия“

Симултанен сеанс на гросмайстор Качалски

Неочакваните последици от една шахматна победа

Гореща баня и люта битка с тигри

Бурно заседание на учителския съвет

В историята се намесва Комсомолът и ФИДЕ

Голямата рокада на царете

Трета част Сложен мителшпил

Проблеми пред шахматистите

Проблеми пред борците

Сложните комбинации на Пепи

Изпити по никое време

Пред първата експедиция

Първа експедиция в недрата на Улпия Термалия

Математически и спортни изненади

Други изненадващи изненади

Втората експедиция. Бой пред вратите на Спаската пещера

Съкровището на цар Михаил и мансубите на Абдул-Аба

Четвърта част Бурен ендшпил

Загадки от геологически и човешки характер

Загадки от криминален характер

По следите на бандитите

Турнирът. Първи кръг — борбата

Турнирът. Втори кръг — шахматът

Призракът срещу шерифите

Една необикновена находка

Карпов и Спаски в Спаската пещера

Гърбатко се сблъсква с криминални проблеми

Гърбатко спасява честта на „Термалия“

В навечерието на окръжните състезания

Една битка на два фронта

Ендшпилът на Пепи

Информация за текста