Сюзън Елизабет Филипс

Бебето е мое

На майка ми

„Скъпи читатели,

В нощта преди най-малкият ни син да замине за колежа, аз седнах на стълбите, загледана в купчината с вещите му, и си изплаках очите. Не бях готова за края на тази част от живота ми. Годините сякаш бяха отлетели и аз си спомних как навремето бях копняла да си имам бебе. Именно в този миг бяха посети семената на «Бебето е мое».

Намерете си уютно кътче и удобен стол и поемете с мен на много специално пътешествие, изпълнено с любов и страст. Ще срещнете една мила жена, която в някои отношения е страшно умна, ала в други — доста несъобразителна, както и един силен, сексапилен и невероятно привлекателен мъж, който ще спре дъха ви. Ще се запознаете и с една семейна двойка, която сякаш е забравила какво означават двамата един за друг.

В «Бебето е мое» ще намерите много горещи страсти, но ще откриете и нежност, както и смях, и може би дори ще пролеете една-две сълзи тук-таме. Свийте се в любимия си стол и се потопете в историята на тези влудяващи, толкова различни и все пак — събуждащи симпатия влюбени.

Приятно четене!“

Сюзън Елизабет Филипс

Благодарности

Казват, че ни влече онова, от което най-силно се боим и започвам да вярвам, че наистина е така, тъй като това е втората ми книга, в която има наука и технологии, област, в която — да бъдем откровени — хич ме няма.

Много книги ми помогнаха в проучванията ми, макар да разбрах само малка частица от тях, и бих искала да спомена — Пол Дейвис, „Бог и новата физика“; Джеймс Глейк, „Хаос: създаването на нова наука“; Леон Ледерман (с Дик Терези), „Божествената частица“. Статията на Мудхурси Мукаржи „Обяснение на всичко“ в „Сайънтифик Америкън“ от януари 1996 година също ми беше изключително полезна.

Благодаря на съпруга си Бил, задето ми правеше компания, докато гледах филмираната серия от лекции на прочутия професор Ричард Уолфсън върху „Теорията на относителността на Айнщайн и квантовата революция“. Професор Уолфсън и Бил, Бог да ги поживи и двамата, си изкараха чудесно.

Огромно благодаря на всички в „Ейвън Букс“ за подкрепата им, особено на редакторката ми Кари Ферън и на забележително компетентната й асистентка Ан Маккей Тороман. Както винаги съм дълбоко признателна на агента си Стивън Акселрод.

Много хора бяха изключително полезни при подготовката на тази книга. Бих искала да благодаря на доктор Робърт Милър, Пат Хаган, Лиза Либман, приятелката ми Даян и всички почитатели на зърнени закуски в семейство Филипс. И като стана дума за зърнени закуски… Благодаря, Брайън, Джейсън и Тай, въпреки че вместо това би трябвало да учите. Само „Бойлърс“!

И разбира се, на читателите ми — думите не могат да изразят колко много означават за мен вашите писма. Благодаря ви!

1

— Да видим дали ви разбрах правилно — каза Джоди Пулански. — За рождения ден на Кал Бонър искате да му подарите жена?

Тримата странични нападатели, които прекарваха ноемврийската вечер, седнали в сепарето най-отзад на „Зебрите“ — любимия на футболистите от „Чикаго Старс“ спортен бар в Дюпейдж[1] — кимнаха като един.

Джуниър Дънкан махна на сервитьорката да донесе по още едно питие за всички.

— Навършва трийсет и шест, така че искаме да направим нещо наистина специално.

— Глупости — заяви Джоди.

Всички, които разбираха поне мъничко от футбол, знаеха, че от началото на сезона Кал Бонър, брилянтният куотърбек на „Чикаго Старс“ беше придирчив, избухлив и общо взето — адски труден за издържане. Бонър, на когото викаха Бомбардировача, заради склонността му да мята направо експлозивни пасове, беше най-успешният куотърбек в Американската футболна конференция и жива легенда.

Джоди скръсти ръце върху впитото си бяло потниче, част от униформата й на хостеса. Нито на нея, нито на някого от тримата мъже на масата им хрумна да се замислят за моралния аспект на това, което обсъждаха, да не говорим пък за понятия като политическа коректност.

В крайна сметка говореха за играч от Националната футболна лига.

— Смятате, че ако му намерите жена, ще престане да ви тормози толкова, така ли? — попита Джоди.

Уили Джаръл сведе тъмнокафявите си очи с гъсти мигли към халбата с бира.

— Кучият му син напоследък така се е развилнял, че никой не е в състояние да го търпи.

Джуниър поклати глава.

— Вчера нарече Джърмейн Кларк „аматьор“. Джърмейн, представяш ли си!

Едната вежда на Джоди, изрисувана няколко нюанса по-тъмно от месинговорусия цвят на косата й, подскочи. Джърмейн Кларк бе един от топ играчите в лигата — адски добър защитник, който страхотно го биваше в събарянето на противника.

— От това, което съм виждала, Бомбардировача вече има толкова жени, че не знае какво да ги прави.

Джуниър кимна.

— Да, но работата е там, че май не спи с никоя от тях.

— Какво?

— Така е — обади се Крис Плъмър, левият защитник на „Чикаго Старс“. — Току-що го научихме. Гаджетата му са си поприказвали с някои от съпругите на момчетата от отбора и излиза, че Кал май ги използва, само за да хвърля прах в очите на публиката.

— Може би, ако ги изчакваше да надраснат пелените, някоя от тях би успяла да го възбуди — подхвърли Уили Джаръл.

Джуниър реши да отвърне на забележката му сериозно.

— Не говори така, Уили. Знаеш, че Кал излиза само с момичета, които са навършили двайсет години.

Кал Бонър може и да остаряваше, ала не и жените в живота му. Никой не можеше да си спомни да го е виждал да излиза с мадама над двайсет и две.

— По всичко изглежда, че Бомбардировача не е спал с никоя, откакто скъса с Кели миналия февруари. Това просто не е нормално.

Кели Бъркли беше красивата двайсет и една годишна спътница на Кал, поне докато не се беше уморила да чака венчалния пръстен, който никога нямаше да получи, и не бе избягала с един двайсет и три годишен китарист от някаква хеви метъл група. Оттогава Кал Бонър бе насочил вниманието си към това, да печели мачовете си, да излиза с различна мадама всяка седмица и да лази по нервите на съотборниците си.

Джоди Пулански беше любимката на „Старс“ сред фенките им, но макар че още не бе навършила двайсет и три, никой от мъжете не предложи тя да бъде подаръкът на Кал за рождения му ден. Всеизвестен факт бе, че той вече я бе отхвърлял поне дузина пъти.

Което го нареждаше на първо място в списъка й с най-омразни хора. Иначе тя обичаше отбора и в дрешника си бе събрала истинска колекция от синьо-златисти тениски на „Старс“ — по една от всеки играч, с когото беше преспала — и винаги бе готова да добави още.

— Нуждаем се от жена, която няма да му напомня за Кели — обобщи Крис.

— С други думи — някоя от класа — добави Уили.

— И по-възрастна. Мислехме си, че за Бомбардировача може би няма да е зле да опита с някоя двайсет и пет годишна.

— Един вид, изискана дама от висшето общество — намеси се и Джуниър, отпивайки от бирата си.

Джоди не блестеше с особен интелект, но дори тя схващаше къде е проблемът в този план.

— Не мисля, че много жени от този тип биха се съгласили да станат подарък за рождения ден на някой мъж. Дори ако той е Кал Бонър.

— Да, и ние това си мислехме, та май ще се наложи да използваме проститутка.

— Обаче някоя наистина изискана — побърза да уточни Уили, тъй като всички знаеха, че Кал не бе привърженик на платената любов.

Джуниър се взираше мрачно в бирата си.

— Проблемът е, че така и не успяхме да намерим такава.

Джоди познаваше няколко проститутки, но никоя от тях не можеше да се нарече „изискана“. Същото важеше и за приятелките й. Тя се движеше в компания от жени, които пиеха много, купонясваха здраво и нямаха друга цел в живота, освен да преспят с колкото се може повече професионални спортисти.

— Е, какво искате от мен?

— Да използваш връзките си и да му намериш някоя — отвърна Джуниър. — Рожденият му ден е след десет дни, а дотогава трябва да сме открили жената.

— И защо ми е да го правя?

Тъй като тениските и на тримата вече висяха в дрешника й, те знаеха, че ще се наложи да опитат нещо рисковано. Крис заговори предпазливо:

— Има ли някой номер, който особено държиш да добавиш към колекцията си?

— С изключение на осемнайсет — побърза да вметне Уили; осемнайсет беше номерът на Бомбардировача.

Джоди се замисли. Определено предпочиташе да прецака Бомбардировача, отколкото да му намери жена, но от друга страна, действително имаше един номер, на който сериозно беше хвърлила око.

— Всъщност, да — има такъв. Ако ви намеря подарък в замяна искам номер дванайсет.

Мъжете простенаха.

— По дяволите, Джоди! Кевин Тъкър и така си има предостатъчно жени.

— Това си е ваш проблем.

Тъкър беше резервният куотърбек на „Старс“. Млад агресивен и невероятно талантлив, той беше много внимателно подбран да заеме титулярното място, когато годините или някоя контузия попречеха на Бомбардировача да се справя както досега.

Въпреки че на обществени места двамата винаги бяха любезни един с друг, между тях съществуваше яростна конкуренция и те се мразеха свирепо, което караше Джоди да желае Кевин Тъкър още по-силно.

Мъжете помърмориха малко, но в крайна сметка обещаха да се погрижат Тъкър да изпълни своята част, ако Джоди им намери подходяща жена за рождения ден на Кал.

В „Зебрите“ влязоха двама нови посетители и като хостеса на бара Джоди се изправи, за да ги посрещне. Докато отиваше към вратата, тя прехвърляше наум познатите си, мъчейки се безуспешно да открие някоя, която да става. Имаше цял куп приятелки, но нито една от тях не би могла да мине за изискана.

Два дни по-късно Джоди все още си блъскаше главата над проблема, докато се тътреше с тежък махмурлук из кухнята в къщата на родителите си в предградията на Глен Елин, Илинойс. Временно живееше при семейството си, докато изплати дълговете по кредитната си карта. Беше събота по обяд, родителите й бяха отпътували за уикенда, а тя трябваше да ходи на работа чак в пет, което бе добре, защото имаше нужда от време, за да се възстанови от снощното купонясване.

Отвори кухненския шкаф и откри единствено кутия безкофеиново кафе. Мамка му. Навън беше заледено, пък и главата я болеше твърде много, за да шофира, но ако до началото на мача не погълнеше поне литър кофеин, изобщо нямаше да може да се наслади на играта.

Нищо не вървеше както трябва. Този следобед „Старс“ гостуваха в Бъфало, така че играчите нямаше да се появят в „Зебрите“ след мача. А когато най-сетне ги видеше, как щеше да им поднесе новината, че не е успяла да им намери подаръка за рождения ден? Една от причините футболистите на „Старс“ да й обръщат толкова внимание бе, че тя винаги съумяваше да им набави жени.

Джоди се загледа през кухненския прозорец и видя, че осветлението в къщата на професорката е запалено. Така Джоди наричаше доктор Джейн Дарлингтън, съседката на родителите й. Тя не беше лекар, а имаше докторска степен по физика. Майката на Джоди непрекъснато повтаряше колко прекрасен човек била, защото откакто се нанесла до тях преди около две години, все им помагала с пощата и разни други неща. Може би щеше да услужи на Джоди с малко кафе?

Джоди пооправи набързо грима си, директно нахлузи чифт тесни черни дънки и тениската на Уили Джаръл без бельо, след което обу ботушите си от „Фрай“. Грабна една пластмасова кутия и се отправи към съседната къща.

Въпреки прехвърчащия сняг не си бе взела яке и докато доктор Джейн отвори входната врата, тя вече зъзнеше.

— Здрасти.

Професорката стоеше от другата страна на мрежестата вътрешна врата и се взираше в нея през старомодните си очила с големи стъкла и рогови рамки.

— Аз съм Джоди, дъщерята на семейство Пулански. От съседната къща.

Дори и след като й се представи, Джейн не я покани да влезе.

— Виж, тук навън е адски студено. Може ли да вляза?

Професорката най-сетне отвори мрежестата врата.

— Извинявай. Не те познах.

Джоди прекрачи прага и начаса разбра защо доктор Джейн не бързаше да я покани вътре. Очите й зад големите стъкла бяха насълзени, а носът й бе зачервен. Освен ако махмурлукът на Джоди не бе още по-тежък, отколкото считаше, очевидно беше прекъснала професорката, докато си изплаква високообразованите очи.

Тя бе висока, навярно около метър и седемдесет и Джоди трябваше да погледне нагоре, докато й подаваше розовата пластмасова кутия.

— Мога ли да си изпрося няколко лъжички кафе? У нас има само безкофеиново, а на мен ми трябва нещо по-силно.

Доктор Джейн пое кутията, но като че ли го направи някак неохотно. Джоди не смяташе, че е стисната, вероятно не бе в настроение за компания.

— Да, ще… ъъъ… ти донеса малко.

Обърна се и тръгна към кухнята, като очевидно очакваше гостенката да я изчака, където си беше. Само че Джоди имаше да убие половин час, докато започне студиото преди мача, а и беше достатъчно любопитна, за да я последва.

Прекосиха хола, който на пръв поглед изглеждаше доста скучен: бели стени, удобни мебели, отегчителни на вид книги навсякъде. Джоди тъкмо се канеше да продължи напред, когато вниманието й беше привлечено от музейни репродукции, поставени в рамки и окачени по стените. Всичките бяха дело на жена на име Джорджия О’Кийф[2] и макар да знаеше, че има мръсно подсъзнание, Джоди не смяташе, че то обяснява защо всяко от нарисуваните цветя й приличаше на женски полов орган.

Представляваха цветя с дълбоки, тъмни сърцевини. Цветя, чиито венчелистчета надвисваха над влажни, загадъчни недра. Имаше… по дяволите. Мидена черупка, в която почиваше малка, влажна перла, при чийто вид дори човек с най-непорочния ум би се сепнал. Запита се дали професорката не е обратна. Защо иначе би искала да гледа вагини от цветя всеки път щом влезе в хола си?

Последва я в кухнята, която беше издържана в блед лавандулов оттенък. На прозореца имаше красиви завеси с десен на цветя — обикновени цветя, не от онези порнографските от картините в хола.

Всичко в кухнята беше симпатично и жизнерадостно, с изключение на собственичката й, която имаше по-достолепен вид и от Господ.

Доктор Джейн бе от онези спретнати, строго облечени жени. Ушитият й по мярка панталон беше на ситно, черно-кафяво каре, а мекият й бежов пуловер със сигурност бе от кашмир. Въпреки ръста си, имаше дребни кости, стройни крака и тънка талия. Джоди би могла да й завиди за фигурата, стига професорката да имаше гърди… или поне нещо, което би могло да мине за такива.

Косата й стигаше до линията на челюстта — светлоруса с ленени, платинени и златисти кичури, които нямаше как да не бъдат естествени. Беше оформена в една от онези консервативни прически, които Джоди за нищо на света не би си направила — сресана назад, за да открие лицето й, и придържана с тясна лента от кафяво кадифе.

Съседката й се обърна лекичко, така че сега Джоди я виждаше по-добре. Колко жалко, че носеше тези големи, зубърски очила. Те криеха доста приятни зелени очи. Челото беше хубаво, носът също ставаше — нито прекалено голям, нито твърде малък. Устата й можеше да се нарече интересна — горната устна беше тънка, а долната — пълна. И освен това имаше страхотна кожа. Ала като че ли не се поддържаше особено. Джоди би добавила много повече грим. Общо взето, професорката беше хубава жена, но имаше малко строг вид, особено с тези зачервени очи.

Джейн сложи капака на кутията и я подаде на гостенката си, която тъкмо се канеше да я поеме, когато погледът й падна върху смачканата опаковъчна хартия на кухненската маса и малката купчинка подаръци до нея.

— Какъв е поводът?

— Нищо особено. Имам рожден ден.

Гласът й бе някак странно дрезгав и Джоди чак сега забеляза кърпичките, които жената стискаше в ръката си.

— Ей, сериозно ли? Честит рожден ден.

— Благодаря.

Без да обръща внимание на пластмасовата кутия в протегнатата ръка на доктор Джейн, Джоди отиде до масата и заразглежда подаръците: миниатюрна кутийка с бели канцеларски принадлежности, електрическа четка за зъби, химикалка и талон за безплатна смяна на автомобилно масло.

Направо жалко. Нито дори един чифт луксозни чорапогащи или пък секси нощничка.

— Кофти.

За нейна изненада, Джейн се изсмя кратко.

— Напълно си права. Приятелката ми Каролайн винаги се представя с някой отличен подарък, но в момента е на разкопки в Етиопия.

А после, още по-изненадващо, изпод очилата се плъзна една сълза и се търкулна по бузата й.

Доктор Дарлингтън се вцепени, сякаш това не се беше случило, ала подаръците наистина бяха скучни и на Джоди й дожаля за нея.

— Ей, не е чак толкова зле. Поне няма защо да се тревожиш дали са уцелили размера ти.

— Съжалявам. Не трябва… — Джейн стисна устни, но въпреки това изпод очилата й се търкулна още една сълза.

— Няма нищо. Ти седни, а аз ще направя малко кафе.

Побутна я към един от столовете, а после отнесе пластмасовата кутия до кухненския плот, където имаше кафемашина. Понечи да попита къде държи филтрите, но съседката й бе сбърчила чело и като че ли се мъчеше да диша дълбоко, така че гостенката претършува няколко шкафчета и когато откри онова, което търсеше, се зае да свари кафе.

— Е, на колко ставаш?

— Трийсет и четири.

Това наистина изненада Джоди. Тя никога не би помислила, че професорката може да е минала трийсетте.

— Още по-кофти.

— Извинявай, че се държа така. — Тя попи носа си с една кърпичка. — Обикновено не съм толкова емоционална.

Две сълзи не олицетворяваха представата на Джоди за емоционален изблик, но за строга резервирана мадама като доктор Джейн те сигурно бяха равнозначни на истеричен пристъп.

— Нали ти казах, че всичко е наред. Имаш ли понички или нещо такова?

— Във фризера има пълнозърнести овесени мъфини.

Джоди направи физиономия и се върна на масата, която беше малка и кръгла, със стъклен плот, а металните столове около нея изглеждаха така, сякаш мястото им беше в градината. Настани се срещу домакинята си и попита:

— От кого са подаръците?

Джейн се опита да извика върху лицето си една от онези усмивки, които държат хората на разстояние.

— От колегите ми.

— Имаш предвид хората, с които работиш?

— Да. Сътрудниците ми в „Нюбъри“, както и един приятел от лаборатория „Прийз“.

Джоди не беше чувала за лабораторията, но „Нюбъри“ беше един от най-префърцунените колежи в Щатите и всички се хвалеха с това, че се намира именно тук, в Дюпейдж.

— А, да. Ти преподаваше нещо научно, нали така?

— Аз съм физик. Водя лекции по релативистична квантова теория на полето. Освен това имам специално финансиране от лабораторията „Прийз“, което ми позволява да проучвам топ кварки заедно с други физици.

— Леле! Сигурно си била истински гений в гимназията.

— Не прекарах много време в гимназията. Отидох в колеж, когато бях на четиринайсет.

По бузите й се търкулна нова сълза, но тя още повече изпъна рамене.

— Четиринайсет? Я стига!

— Докато навърша двайсет, вече имах докторска степен.

Нещо в нея сякаш се прекърши. Облегна лакти на масата, сви ръце в юмруци и облегна чело върху тях. Раменете й трепереха, ала не отронваше нито звук и гледката на това, как тази толкова достолепна жена рухва, бе толкова покъртителна, че на Джоди отново й дожаля за нея.

А и бе любопитна.

— Проблеми с гаджето ли имаш?

Другата жена поклати глава, без да я вдига от ръцете си.

— Нямам гадже. Имах. Доктор Крейг Елкхарт. Бяхме заедно в продължение на шест години.

Значи професорката не беше обратна.

— Доста време.

Тя най-сетне повдигна глава и въпреки че бузите й бяха влажни, челюстта й беше здраво стисната.

— Той току-що се ожени за двайсет и две годишна операторка по въвеждане на данни, на име Памела. Когато скъса с мен, ми каза: „Съжалявам, Джейн, но вече не ме възбуждаш“.

Като се имаше предвид сдържания характер на доктор Джейн, Джоди не можеше да каже, че го вини, но въпреки това думите му си оставаха адски гадни.

— Мъжете са задници.

— Това не е най-лошото. — Джейн сплете пръсти. — Най-лошото е, че бяхме заедно в продължение на шест години, а сега изобщо не ми липсва.

— Тогава защо си толкова съсипана?

Кафето бе готово и Джоди се изправи, за да напълни чашите.

— Не става дума за Крейг. Просто… Всъщност, не е нищо, наистина. Не би трябвало да се държа така. Не знам какво ми става.

— На трийсет и четири години си, а някой ти е подарил талон за смяна на автомобилно масло. Всеки би се сдухал.

Професорката потръпна.

— Знаеш ли, че това е къщата, в която израснах? След като татко почина, възнамерявах да я продам, но все не намирах време. — Гласът й зазвуча някак далечно, сякаш бе забравила за присъствието на гостенката си. — Работех върху ултрарелативистични сблъсквания на тежки йони и не исках да се разсейвам с нищо. Работата винаги е била най-важното в живота ми. И докато не навърших трийсет, това ми стигаше. Но оттогава рождените дни се нижат неусетно един след друг.

— И най-сетне си разбрала, че цялата тази физика не ти дава никакви вълнения в леглото нощем, нали?

Джейн се сепна, сякаш действително бе забравила за Джоди. След това сви рамене.

— Не е само това. Честно казано, смятам, че сексът е нещо доста надценено. — Тя сведе неловко поглед към ръцете си. — По-скоро става въпрос за усещането за свързаност.

— Е, не можеш да бъдеш по-свързан с някого от това да се разгорещите в кревата.

— Да, при положение че наистина има страст. Лично аз… — Подсмръкна, изправи се и натъпка в джоба на панталона си смачканите кърпички, които образуваха лека издутина. — Когато говоря за връзка, имам предвид нещо по-трайно от секса.

— Нещо религиозно?

— Не точно, макар че и това е важно за мен. Семейство. Деца. Такива неща. — Тя отново изпъна рамене и отправи на Джоди онази отпращаща я усмивка. — Достатъчно съм бъбрила. Не трябва да ти натрапвам всичко това по този начин. Боя се, че ме хвана в лош момент.

— Схванах! Искаш дете!

Джейн бръкна в джоба си и извади кърпичките. Долната й устна потрепери, а лицето й се сгърчи, когато тя отново се отпусна в стола си.

— Вчера Крейг ми съобщи, че Памела е бременна. Не че… ревнувам или нещо такова. Честно казано, не ме е грижа за него толкова, че да ревнувам. Всъщност, не исках да се омъжа за него, нито за някой друг. Просто… — Гласът й заглъхна. — Просто…

— Просто искаш да имаш дете.

Професорката кимна отсечено и прехапа устни.

— От толкова отдавна искам дете. Вече съм на трийсет и четири, яйцеклетките ми остаряват с всяка изминала минута, но изглежда, че това никога няма да се случи.

Джоди хвърли поглед към кухненския часовник. Искаше да чуе остатъка от това, но студиото преди мача започваше.

— Имаш ли нещо против да пусна телевизора, докато довършваме разговора?

Джейн изглеждаше объркана, сякаш не бе съвсем сигурна какво е телевизор.

— Не, мисля, че нямам.

— Супер. — Гостенката си взе кафето и отиде в хола. Настани се на дивана, сложи чашата на масичката и изрови дистанционното изпод някакво страшно интелектуално списание. Тъкмо даваха реклама за бира, така че тя изключи звука. — Сериозно ли искаш бебе? Въпреки че не си женена?

Съседката й отново си беше сложила очилата. Бе седнала в меко кресло с волани около основата, а зад главата й висеше картината на мидата с голямата, влажна перла. Краката й бяха затворени, стъпалата — долепени едно до друго, глезените й се докосваха.

Имаше страхотни глезени, забеляза Джоди — тънки и добре оформени.

Гърбът й отново беше изпънат, сякаш някой беше завързал дъска за него.

— От доста време мисля за това. Дори не възнамерявам да се омъжвам — работата ми има прекалено голямо значение за мен — но искам дете повече от всичко на света. И смятам, че ще бъда добра майка. Явно днес си дадох сметка, че няма как да го постигна и това ме съкруши.

— Имам една-две приятелки, които са самотни майки. Не е лесно. Все пак, ти имаш далеч по-добре платена работа от тях, така че за теб не би било чак толкова трудно.

— Не парите са проблемът, а това, че не мога да измисля начин да го направя.

Джоди я зяпна. Като за умна жена, определено беше доста глупава.

— За мъж ли говориш?

Джейн кимна.

— В колежа трябва да има цял куп мъже. Нищо работа — каниш някого у вас, пускаш малко музика, даваш му една-две бири и го оправяш.

— О, не бива да е някой, когото познавам.

— Ами тогава го забърши в някой бар.

— Никога не бих могла да го направя. Трябва да познавам медицинската му история — тя понижи глас, — а и не знам как да сваля някого.

Джоди не можеше да си представи нищо по-лесно, но пък тя имаше доста повече неща, които работеха в нейна полза.

— Ами онези… банки за сперма?

— В никакъв случай. Твърде много от донорите са студенти по медицина.

— Е, и?

— Не искам бащата на детето ми да е интелигентен.

Джоди беше толкова слисана, че забрави да включи звука на телевизора, въпреки че рекламата за бира беше свършила и в момента интервюираха главния треньор на „Старс“, Честър „Дюк“ Раскин.

— Искаш бащата на детето ти да е глупав?

Професорката се усмихна.

— Знам, че звучи странно, но за едно дете е много трудно да бъде по-умно от всички около себе си, докато расте. Не може да пасне никъде, поради което никога не бих могла да имам дете от Крейг, нито дори да рискувам с банка за сперма. Трябва да имам предвид собствените си генетични заложби и да намеря мъж, който да компенсира за тях. Ала всички мъже, които познавам, са брилянтни.

„Ама че странна мадама“, реши Джоди.

— Смяташ, че понеже си страшно умна, трябва да си намериш някой глупак?

— Сигурна съм в това. Не мога да понеса мисълта детето ми да бъде принудено да преживее онова, през което преминах самата аз, докато растях. Дори сега… Всъщност, няма значение. Въпросът е, че колкото и да искам дете, не мога да мисля единствено за себе си.

Лицето, появило се на телевизионния екран в този миг, привлече вниманието на Джоди.

— О, мамка му, задръж за малко. Трябва да чуя това.

Тя сграбчи дистанционното и пусна звука.

Пол Фенеман, един от спортните журналисти на канала, вземаше интервю от Кал Бонър. Джоди знаеше извън всяко съмнение, че Бомбардировача яростно мрази Фенеман. На журналиста му се носеше славата, че задава тъпи въпроси, а куотърбекът изобщо не търпеше глупаци.

Интервюто беше записано на паркинга на тренировъчния център на „Старс“, разположен в покрайнините на Нейпървил, най-големия град в Дюпейдж.

Фенеман говореше пред камерата със страшно сериозен вид, сякаш се канеше да направи репортаж за някоя голяма война или нещо такова.

— Разговарям с Кал Бонър, куотърбека на „Чикаго Старс“.

Камерата се насочи към Кал и кожата на Джоди овлажня от смесица на похот и неприязън.

Мамка му, наистина беше секси, въпреки че годините му напредваха.

Стоеше пред огромен мотор „Харли“, облечен в дънки и впита черна тениска, която подчертаваше едни от най-страхотните гърди в отбора. Някои от момчетата бяха толкова напомпани, че изглеждаха така, сякаш всеки миг ще се пръснат, но този тип беше съвършен. Вратът му също си го биваше — мускулест, но не от онези дънери, които имаха повечето футболисти. Кестенявата му коса беше леко чуплива и той я носеше съвсем къса, за да не му се налага да се занимава с нея. Такъв си беше Бомбардировача. Нямаше никакво търпение с неща, които смяташе за маловажни.

Малко над метър и осемдесет, той беше по-висок от някои от другите куотърбекове. Освен това беше бърз, умен и имаше телепатичното умение да разчита тактиката на противниковата защита, която притежават само най-добрите играчи. Славата му бе почти толкова голяма, колкото и тази на легендарния Джо Монтана и това, че Джоди май никога нямаше да окачи тениската с номер осемнайсет в дрешника си, бе нещо, което тя не можеше да преглътне.

— Кал, миналата седмица отборът ти допусна четири търноувъра[3] срещу „Пейтриътс“. Какво ще направите срещу „Билс“[4], за да не допуснете да се повтори?

Дори за Пол Фенеман това беше тъп въпрос и Джоди зачака да види как ще реагира Бомбардировача.

Той се почеса по главата, сякаш го бяха попитали нещо сложно, върху което трябваше да помисли. Не търпеше хора, които не уважаваше, и в ситуации като тази имаше склонността да подчертава селяндурските си корени.

Сложи единия си крак върху стъпенката на мотора и си придаде замислен вид.

— Ами, Пол, ще трябва да задържим топката. Понеже самият ти не си играч, може и да не го знаеш, ама всеки път, когато оставим другия отбор да ни отнеме топката, означава, че тя вече не е у нас. А туй не е начинът да спечелим точки.

Джоди се изкикоти. Трябваше да му го признае — отлично си го бе върнал на Пол.

Само че журналистът не обичаше да го правят на глупак.

— Чувам, че Раскин е страшно доволен от представянето на Кевин Тъкър по време на тренировките. Ти скоро ще навършиш трийсет и шест, което те прави старец в спорт за млади мъже. Тревожиш ли се, че Тъкър може да те измести от титулярното място?

За частица от секундата лицето на Бомбардировача застина, но после той сви рамене.

— По дяволите, Пол, това момче още не е готово да влезе в гроба.

— Само да можех да открия някой като него — прошепна Джейн. — Той би бил идеален.

Джоди погледна към нея и видя, че очите й са приковани в телевизора.

— За какво говориш?

Професорката махна към екрана.

— Този мъж. Футболистът. Той е здрав, физически привлекателен и не особено умен. Точно това, което търся.

— За Бомбардировача ли говориш?

— Така ли се казва? Нищо не разбирам от футбол.

— Това е Кал Бонър. Титулярният куотърбек на „Чикаго Старс“.

— Точно така. Виждала съм негови снимки по вестниците. Защо не мога да срещна мъж като него? Някой, който не прелива от ум.

— Който не прелива от ум?

— Не кой знае колко интелигентен. Глуповат.

— Глуповат? Бомбардировача? — Джоди отвори уста, за да й обясни, че той е най-интелигентният, хитър, талантлив, да не споменаваме пък гаден, куотърбек в цялата лига, когато нещо сякаш я удари по главата и едва не й се зави свят. Беше й дошла най-щурата идея на света, толкова луда, че самата тя не можеше да повярва.

Отпусна се върху възглавниците на дивана. Мили боже! Намери дистанционното и изключи звука на телевизора.

— Сериозно ли говориш? Би избрала някой като Кал Бонър за баща на бебето си?

— Разбира се… при положение че преди това видя медицинската му история. Обикновен мъж като него би бил идеален — сила, издръжливост и нисък коефициент на интелигентност… И на всичкото отгоре изглежда добре.

Мислите на Джоди препуснаха в три различни посоки едновременно.

— Ами ако… — Преглътна с усилие, мъчейки се да не позволи вниманието й да бъде отвлечено от образа на Кевин Тъкър, застанал пред нея чисто гол. — Ами ако мога да го уредя?

— За какво говориш?

— Ако мога да уредя да легнеш с Кал Бонър?

— Шегуваш ли се?

Джоди отново преглътна и кимна.

— Но аз не го познавам.

— Няма да е необходимо.

— Боя се, че не разбирам.

Гостенката й разказа бавно историята, като тук-таме пропускаше по нещо — като например колко всъщност си го биваше Бомбардировача — но за останалата част, в общи линии, беше честна. Обясни за подаръка за рождения ден и за типа жена, който момчетата търсеха. След това заяви, че според нея с малко козметични подобрения съседката й би могла да свърши работа.

Джейн пребледня така, че почти заприлича на малкото момиченце от онзи стар вампирски филм с Брад Пит[5].

— Да не… да не искаш да кажеш, че според теб трябва да се престоря на проститутка?

— На страшно изискана компаньонка, защото Бомбардировача не се занимава с обикновени проститутки.

Доктор Джейн стана от креслото и започна да кръстосва стаята. Джоди почти виждаше как огромният й мозък работи като калкулатор, събирайки това и онова, натискайки копчетата за плюс и минус. По лицето й се изписа обнадеждено изражение, а после тя се облегна немощно на полицата над камината.

— Медицинската история… — От гърдите й се откъсна дълбока, нещастна въздишка. — За миг си помислих, че може би наистина е осъществимо, но трябва да знам медицинската му история. Футболистите използват стероиди, нали така? А рискът от венерически заболявания и СПИН?

— Бомбардировача не докосва наркотици, не си ляга с всяка срещната и точно затова момчетата намислиха този план. Скъса с последната си приятелка миналата зима и оттогава май не е бил с друга.

— Въпреки всичко трябва да знам медицинската му история.

Джоди реши, че Джуниър и Уили все щяха да придумат някоя секретарка да им даде тази информация.

— До вторник, най-късно сряда, ще имам копие от медицинския му картон.

— Не знам какво да кажа…

— Рожденият му ден е след десет дни — изтъкна Джоди. — Предполагам всичко се свежда до това, дали ти стиска да го направиш, или не.

2

Какво беше направила? Стомахът на Джейн Дарлингтън се сви още повече, докато отиваше към дамската тоалетна в „Зебрите“. Джоди Пулански я бе довела тук, за да се срещне с футболиста, който тази вечер щеше да я откара в луксозния апартамент на Кал Бонър.

Без да обръща внимание на жените, които си бъбреха до мивките, Джейн влезе в най-близката кабинка, заключи вратата и облегна буза на студената метална стена.

Наистина ли бяха минали едва десет дни, откакто Джоди се бе появила на прага й и бе преобърнала живота й с главата надолу? Какво й бе станало, та се бе съгласила на нещо такова? След години на методично мислене, какво я бе убедило да направи нещо толкова безразсъдно? Сега, когато вече бе твърде късно, си даде сметка, че бе допуснала елементарна грешка, забравяйки втория закон на термодинамиката: равновесието неминуемо води до безпорядък.

Може би беше някаква регресия. Като малка непрекъснато се забъркваше в разни истории. Майка й беше умряла няколко месеца след раждането й и тя бе отгледана от студен, резервиран баща, който сякаш й обръщаше внимание единствено когато тя свършеше някоя беля. Неговото отношение, съчетано с факта, че в училище й беше скучно, бе довело до поредица от номера, чиято кулминация беше, когато къщата на директора на началното й училище се оказа боядисана в яркорозово от един от местните предприемачи.

Споменът за това все още я изпълваше с удовлетворение. Директорът беше истински садист, който мразеше децата, и напълно си го беше заслужил. За щастие, инцидентът беше отворил очите на училищната управа и ги бе накарал да ускорят придвижването й през класовете, така че на Джейн вече не й оставаше време да върши бели. Беше се отдала на учението си, което ставаше все по-трудно, като в същото време се бе откъснала от връстниците си, за които беше някаква откачалка. И ако понякога си мислеше, че харесва непокорното дете повече от прекомерно сериозната жена учен, в която се беше превърнала, си казваше, че това е просто част от цената, която трябваше да плати, задето се е родила различна.

Ала ето че непокорното дете все още бе живо. Или пък това беше дело на съдбата. Въпреки че никога не беше отдавала значение на разни мистични поличби, да открие, че рожденият ден на Кал Бонър се пада точно когато шансът тя да забременее беше най-голям, бе прекалено знаменателен, за да го пренебрегне. Преди да се е разколебала, тя бе вдигнала телефона и се бе обадила на Джоди Пулански, за да й каже, че е съгласна. Утре по това време вече можеше да е бременна. Вярно, далечна възможност, но менструалният й цикъл открай време бе също толкова точен, колкото и останалата част от живота й, а и тя наистина го искаше. Някои хора можеха да решат, че постъпва егоистично, но копнежът й за дете не й се струваше егоистичен. Струваше й се правилен. Хората гледаха на Джейн като някой, заслужаващ респект. Страхопочитание. Възползваха се от ума й, но като че ли никой не търсеше онази част от нея, която тя най-силно се нуждаеше да сподели — способността си да обича. Баща й не я бе искал, нито пък Крейг.

Напоследък неведнъж си бе представяла как седи на бюрото в кабинета си, потънала в данните върху компютърния екран пред себе си — сложните изчисления, които един ден може би щяха да отключат тайните на вселената. И тогава някакъв шум нарушаваше концентрацията й — звукът на едно въображаемо дете, влязло в кабинета й.

Тя вдигаше глава. Погалваше една мека бузка.

— Мамо, може ли днес да пуснем хвърчилото ми?

В сценария, разиграващ се в главата й, Джейн се усмихваше и се извръщаше от компютъра, изоставяйки търсенето на тайните на вселената, за да изследва небесата по друг, много по-важен начин.

Звукът от пускането на водата в съседната кабинка я изтръгна от бленуването й. Преди да може да пуска хвърчила, трябваше да се справи с предстоящото й тази нощ — да съблазни един непознат, запознат със съблазняването много повече от нея, която през живота си бе имала само един любовник.

Джейн си представи бледото, слабо тяло на Крейг, голо, ако не се броят черните чорапи, които носеше заради лошото си кръвообращение. Ако тя не беше в цикъл или той нямаше мигрена, двамата правеха любов почти всяка събота вечер, но всичко свършваше бързо и не беше особено вълнуващо. Сега се срамуваше, че толкова дълго бе търпяла подобна неудовлетворителна връзка и си даваше сметка, че причината беше самотата.

Общуването с мъже открай време беше проблем за нея. В училище съучениците й бяха прекалено големи за нея — затруднение, което бе останало, дори след като получи титлата си. Не беше грозна и доста от колегите й я канеха да излязат заедно, но всички бяха поне двайсет години по-възрастни от нея и тя бе усещала някакво смътно отблъскване. Мъжете, които я привличаха, онези на нейните години, бяха студенти, които посещаваха часовете й, а да излиза с тях бе в разрез с принципите й. В резултат започнаха да я смятат за надменна и престанаха да я канят на срещи.

Това най-сетне се промени, когато бе получила стипендията от „Прийз“. Тя изучаваше топ кварки като част от крайната цел на всеки физик, търсенето на Теорията на великото обединение, онова простичко уравнение, подобно на айнщайновото E=mc2, което щеше да обясни всички части на вселената. Крейг бе един от учените, които бе срещнала по време на семинар в Университета на Чикаго.

В началото реши, че е открила мъжа на мечтите си. Ала макар че двамата можеха да обсъждат мисловния експеримент на Айнщайн, без да се отегчат, те никога не се смееха и не си доверяваха онези най-съкровени тайни, които Джейн винаги си бе представяла, че любовниците споделят един с друг. Постепенно прие, че физическата им връзка не бе нищо повече от удобство и за двамата.

Де да можеше тази връзка да я бе подготвила да съблазни господин Бонър. Знаеше, че мъжете не я намират за сексапилна и можеше единствено да се надява футболистът да се окаже от онези отвратителни типове, които не ги беше грижа с кого правят секс, стига само да са физически задоволени. Боеше се той да не усети измамата, но поне щеше да е опитала, да има някакъв шанс.

Пък и нямаше друг избор. Никога не би използвала банка за сперма и да рискува да роди изключително надарено дете, което да израсне като нея — различно и самотно, откъснато от всички около себе си.

Бъбренето заглъхна, когато останалите жени излязоха от тоалетната. Джейн знаеше, че не може да се крие до безкрай, а и ненавиждаше мисълта, че се е свила уплашено тук, затова най-накрая отвори вратата. Докато се подаваше от кабинката, улови отражението си в огледалата насреща и за частица от секундата й се стори, че то принадлежи на някой друг.

Джоди беше настояла професорката да си пусне косата и дори бе донесла маша, така че сега леко разрошени кичури падаха около лицето й. Джейн намираше тази прическа за леко небрежна, но се надяваше съседката й да е права в твърдението си, че всеки мъж би я сметнал за секси. Разреши на младата жена да я гримира, което тя бе сторила с щедра ръка. Не възрази, защото обичайното й бледорозово червило и леката светлокафява спирала не й се струваха подходящи за проститутка, дори да е наистина изискана.

Най-сетне погледът й попадна върху тоалета, който бяха купили заедно. През последните десет дни опозна Джоди Пулански по-добре, отколкото й се искаше. Тя се бе оказала повърхностна и егоцентрична. Интересуваше се единствено от дрехи, секс с футболисти и пиене. Но освен това беше хитра и по причини, които Джейн все още не разбираше, изглеждаше твърдо решена да доведе това отблъскващо начинание до успешен край.

Джейн отказа Джоди от идеята за черно кожено облекло с метални капси и вместо това я насочи към доста отворен копринен костюм в цвят екрю, с къса пола, която прилепваше около тялото й така, че оставяше съвсем малко на въображението. Сакото се закопчаваше настрани с едно-единствено копче, а деколтето му стигаше почти до кръста, така че меките му дипли прикриваха невзрачния й бюст. Бял дантелен колан за жартиери, чифт ефирни чорапи и обувки с тънки токчета довършваха тоалета. Когато спомена за бикини, Джоди й се беше изсмяла.

— Проститутките не носят такива неща. Пък и само ще ти пречат.

Коремът на Джейн се сви и паниката, която се бе опитвала да потиска през целия ден, се надигна в гърдите й, опитвайки се да я задуши.

Какво си мислеше? Идеята беше безумна. Полудяла ли бе, та повярва, че може да се справи с този щур план? Едно бе да си го представя на теория, съвсем друго — да го приложи на практика.

Джоди връхлетя в тоалетната.

— Защо се бавиш, по дяволите? Джуниър е тук, за да те вземе.

Стомахът на доктор Дарлингтън се разбунтува.

— Аз… размислих.

— Как ли пък не! Няма да ми се отказваш точно сега. По дяволите! Знаех си, че ще стане така. Не мърдай оттук!

Джоди изхвърча от стаята, преди Джейн да успее да възрази.

Беше пламнала и едновременно с това й бе студено. Как успя да се забърка в тази каша? Та тя бе уважаван учен, авторитетна фигура в своята област.

Това беше лудост.

Втурна се към вратата, при което тя едва не я цапардоса по лицето, когато съседката й влетя обратно в тоалетната, носейки бутилка бира.

— Изпий това — каза тя, отваряйки шепата си.

— Какво е това?

— Какво имаш предвид? Таблетки. Не виждаш ли?

— Нали ти казах, че имам далекогледство. Без очила не виждам нищо наблизо.

— Просто ги изпий. Ще ти помогнат да се отпуснеш.

— Не съм сигурна…

— Имай ми доверие. Ще подействат.

— Не мисля, че е особено добра идея да вземам разни странни хапчета.

— Да, да. Искаш ли дете, или не?

В гърдите на Джейн се надигна мъка.

— Знаеш, че искам.

— Тогава изпий шибаните хапчета!

Тя го стори, преглъщайки с малко бира, и по тялото й пробяга тръпка — ненавиждаше бира.

— Не мога да го направя — продължи да протестира, докато Джоди я издърпваше навън, а хладните повеи на вятъра под късата й пола й напомниха, че не носи бельо.

— Виж, няма нищо сложно. В момента момчетата напиват Кал и ще се разкарат в мига, в който ти се появиш. Само си дръж устата затворена и му се метни на врата. Преди да се усетиш, всичко ще е свършило.

— Няма да е чак толкова лесно.

— Разбира се, че ще е.

Джейн забеляза, че няколко от мъжете наоколо я зяпат. За миг си помисли, че нещо не е наред — сякаш е закачила парче тоалетна хартия с токчето си или нещо такова — а после си даде сметка, че не я оглеждат критично, а похотливо… и паниката й нарасна.

Съседката й я придърпа към някакво тъмнокосо, безврато чудовище, което стоеше до бара, облечено в маслиненозелен тренчкот. Имаше гъсти черни вежди, които бяха толкова сраснали, че изглеждаше сякаш по челото му пълзи огромна гъсеница.

— Ето я, Джуниър. Никой не може да каже, че Джоди Пулански не си изпълнява обещанията.

Чудовището огледа „подаръка“ и се ухили.

— Добре си се справила, Джоди. Наистина е от класа. Хей, как ти е името, сладурче?

Джейн се смути толкова, че не бе в състояние да мисли. Защо не беше помислила за това? Погледът й попадна върху една от неоновите табели, които можеше да прочете и без очилата си.

— Бъд.

— Казваш се Бъд?

— Да. — Тя се прокашля, мъчейки се да спечели време. Целият й живот като възрастна бе посветен на това да търси истината и никак не я биваше в лъжите. — Роуз. Роуз Бъд[6].

Джоди извъртя очи.

— Звучи като някоя шибана стриптийзьорка — заяви Джуниър.

Джейн го изгледа притеснено.

— Фамилно име. На „Мейфлауър“[7] е имало членове на рода Бъд.

— Така ли?

Професорката се зае да обяснява в опит да звучи по-убедително, ала бе толкова притеснена, че й беше трудно да мисли.

— Представители на рода Бъд са се били във всички големи войни — Лексингтън, Гетисбърг, Арденската офанзива[8]. Една от прародителките ми е участвала в създаването на Подземната железопътна линия[9].

— Без майтап? Чичо ми работеше по линията Санта Фе.

Той наклони глава настрани и я изгледа подозрително.

— На колко години си всъщност?

— Двайсет и шест — намеси се Джоди и Джейн я погледна сепнато.

— Струва ми се на малко повечко — отбеляза Джуниър.

— Но не е.

— Трябва да ти се признае, Джоди. Тази мадама по нищо не прилича на Кели. Може пък да се окаже точно каквото му трябва на Бомбардировача. Само се надявам да не го отблъсне това, че е толкова стара.

Стара! Каква извратена ценностна система имаше този мъж, че да мисли жена на двайсет и шест години за стара? Ако знаеше, че всъщност е на трийсет и четири, щеше да я сметне за изкопаемо.

Джуниър пристегна колана на тренчкота си.

— Е, хайде, Роуз, да се махаме оттук. Карай след мен в твоята кола.

Отправи се към вратата, само за да се закове на място толкова рязко, че Джейн едва не се блъсна в него.

— По дяволите, за малко да забравя. Уили каза да ти сложим това.

Бръкна в джоба си и тя настръхна, когато видя какво извади оттам.

— О, не. Не мисля…

— Налага се, сладурче. То е част от работата.

И той уви дебела розова панделка около врата й. Джейн вдигна ръка към гърлото си и усети как стомахът й се сви, когато пръстите й докоснаха гладките сатенени дипли.

— Предпочитам да не го нося…

— Съжалявам. — Футболистът завърза панделката. — Ти си подарък, Роуз Бъд. Подарък за рождения му ден от момчетата.

Мелвин Томпсън, Уили Джаръл и Крис Плъмър, тримата играчи от нападателната линия на „Старс“, гледаха как Кал Бонър вдига стика за последния си удар. Бяха превърнали просторния, но почти празен хол на Бомбардировача в импровизирано голф игрище и сега двамата с Уили играеха за по сто долара на дупка. Бонър вече бе спечелил четири стотачки.

— Е, кого би оправил? — обърна се Уили към Крис, докато Кал вкарваше топката в петата „дупка“ — голяма чаша за кафе от „Дънкин Донътс“. — Госпожа Брейди или госпожа Партридж?

— Това е лесно. — Крис също беше голям фен на „Ник ет Найт“[10]. — Госпожа Брейди.

— И аз. Човече, наистина беше секси.

Беше ред на Уили и Бомбардировача се отдръпна, за да може десният му гард да си опита късмета със същата чаша.

— Чух, че двамата с Грег са го направили наистина.

Топката се търкулна отдясно.

— Сериозно? Ти знаеше ли го, Кал?

Бонър отпи глътка скоч, докато гледаше как приятелят му не успява и с втория удар.

— Дори не знам за какво, по дяволите, говорите.

— Госпожа Брейди от „Семейство Брейди“ — обясни Мелвин. — И госпожа Партридж от „Семейство Партридж“[11]. Ако можеше да изчу… — Той спря тъкмо навреме. — Ако можеше да оправиш една от тях, коя би си избрал?

Нападателите се бяха хванали на бас кой ще издържи най-дълго, преди да изрече любимата си вулгарност.

Кал не участваше в облога, защото не беше съгласен да се откаже от свободата на словото си, а останалите нямаха нищо против, защото бяха наясно, че той вероятно би спечелил. Макар по време на мач да ругаеше като хамалин, когато свалеше екипа, сякаш губеше цветистия си речник.

— Предполагам, че ще трябва да помисля.

Бомбардировача пресуши чашата си, взе стика, тъй като Уили най-сетне беше вкарал топката и се зае да прецени следващия удар, който изискваше топката да направи остър ляв завой, за да влезе в една кофичка от заведение за бързо хранене „KFC“. Кал не започваше никаква игра, дори и голф в хола си, без намерението да я спечели. Този състезателен дух го беше довел от Салвейшън, Северна Каролина до Мичиганския университет, където воденият от него футболен отбор на университета „Уулвъринс“ две поредни години печели титлата в шампионата „Бег Тен“, преди капитанът му да отиде в Националната лига и да се превърне в един от най-добрите й куотърбекове.

Крис довърши бирата си.

— Ето ви още един. Кого бихте оправили — мадамата от „Красавицата и звяра“ или Покахонтас?

— Покахонтас — отвърна Мелвин.

— Аха. Определено Пок — съгласи се Уили.

— Знам аз кого бих искал да изчу… да оправя — заяви Крис. — Бренда Стар[12]. Мамка му, страшно е секси.

Кал не можа да сдържи усмивката си. Господи, обичаше ги тези копелета. Седмица след седмица те си залагаха задниците, за да го защитят. Напоследък здравата ги тормозеше и знаеше, че изобщо не им харесва, но тази година отборът имаше шанс да стигне до финала за Суперкупата — събитие, което той отчаяно искаше. Това беше най-отвратителната година в живота му. Брат му Гейбриъл беше изгубил в автомобилна злополука съпругата си Чери и единственото си дете Джейми — двама души, които Бомбардировача дълбоко бе обичал.

Оттогава нямаше желание за абсолютно нищо, освен да играе футбол.

Съчетавайки уменията си на голф игрището с тези на билярдната маса, той изпълни следващия удар така, че топката отскочи от шкафа с телевизора и се приземи на сантиметри от кофичката за еднократна употреба.

— Ей, не е честно — възпротиви се Уили. — Не каза, че топката може да рикошира.

— Не съм казал и че не може.

Мелвин си погледна часовника и напълни чашата му с отлежал скъп скоч.

За разлика от съотборниците си, Кал рядко се напиваше, но днес имаше рожден ден, беше в скапано настроение и затова се опитваше да направи изключение. За съжаление, имаше железен стомах, което затрудняваше нещата.

Усмихна се, като си спомни предишния си рожден ден. Кели, бившата му приятелка, бе организирала голямо парти изненада, но понеже никак не я биваше по детайлите, той беше пристигнал преди гостите. Помисли си, че навярно тя би трябвало да му липсва повече, но изпитваше най-вече срам, когато се сетеше за нея, защото го беше зарязала заради двайсет и три годишен китарист, който й бе предложил венчален пръстен. Все пак се надяваше да е щастлива. Беше мило момиче, въпреки че направо го изкарваше от нерви.

В природата му беше да крещи. Не влагаше нищо в това, просто така общуваше. Ала всеки път щом креснеше на Кели, тя избухваше в сълзи, вместо да му се опълчи. Това го караше да се чувства истински грубиян, което означаваше, че когато бе с нея, никога не можеше да се отпусне напълно и да бъде самият себе си.

Открай време имаше този проблем с гаджетата си. Изпитваше естествено привличане към добрите момичета, към онези, които ги беше грижа за другите, а не само за себе си. За съжаление, такива момичета обикновено бяха мекушави и го оставяха да прави с тях, каквото си поиска.

Много от по-агресивните мадами — онези, които биха били в състояние да му се опълчат — се оказваха златотърсачки. Не че имаше нещо против една жена да си гледа интереса, стига да не го криеше.

Фийби Кейлбоу, собственичката на „Старс“ и неговата номинация за най-страхотна жена на света — освен в случаите, когато не му беше трън в задника — твърдеше, че не би имал подобни проблеми, ако престане да излиза с толкова млади момичета, но тя не разбираше. Футболът беше игра за млади мъже. Той беше млад, мамка му! И тъй като можеше да има която си поиска, защо му бе да избира някоя отчаяна трийсетгодишна жена, която вече бе започнала да загнива, вместо някоя красива, все още свежа мадама? Отказваше да мисли за себе си другояче, освен като за мъж в разцвета на силите си, особено сега, когато Кевин Тъкър му дишаше във врата. Кал се зарече, че по-скоро би се продънил в ада, отколкото да позволи на кучия син да му измъкне мястото на титуляр.

Допи скоча си и почувства наченките на слабо замайване. Явно най-сетне бе тръгнал в посоката, където искаше да се озове — там, където нямаше да помни смъртта на двамата души, които обичаше, където щеше да забрави Кевин Тъкър, фактът, че остарява и че сякаш е минала цяла вечност, откакто бе имал желание да вкара в леглото си някоя от онези свежи, нетърпеливи да му угодят мацки, с които излизаше. В този миг забеляза, че Крис си поглежда часовника — за трети път през последните петнайсет минути.

— Бързаш ли за някъде, Крис?

— Какво? Ъъъ, не. — Двамата с Мелвин се спогледаха. — Не, просто се чудех колко е часът.

— Три минути по-късно от последния път, когато провери.

Кал взе стика и се отправи към трапезарията, която имаше мраморен под, прескъп кристален полилей и никакви мебели. Какъв беше смисълът? Обичаше нещата да са прости и лежерни, а и определено не възнамеряваше да дава официални вечери.

Когато искаше да почерпи приятелите си, наемаше частен самолет и ги откарваше в Скотсдейл[13].

Освен това не си падаше по събирането на ненужни вещи, тъй като да живее твърде дълго на едно и също място го изнервяше, а колкото по-малко неща притежаваше, толкова по-лесно бе да се премести. Беше страхотен играч, защото животът му не бе претрупан с непотребни неща. Никакъв постоянен дом, никакви постоянни жени, нищо, което да го накара да се чувства стар и изхабен от употреба. Нищо, което да го притъпи.

Звънецът на входната врата издрънча и Уили вдигна рязко глава.

— Трябва да са пиците, които поръчах.

Тримата му приятели се втурнаха към вратата и Кал ги проследи с развеселен поглед. През цялата нощ усещаше, че са намислили нещо и явно най-сетне бе на път да разбере какво.

Джейн стоеше в просторното преддверие на мезонета на Кал Бонър. С розовата панделка около врата си тя беше празнично опакован и специално доставен подарък.

Сърцето й биеше толкова учестено, че направо се чудеше как мъжете не виждат кожата й да се движи под дълбокото деколте на костюма. Освен това беше леко замаяна, не съвсем на себе си и предполагаше, че хапчетата на Джоди бяха започнали да действат.

Джуниър с гъсеничноподобната вежда пое палтото й и тихичко я представи на тримата мъже, които можеха да бъдат единствено футболисти.

Онзи, който се казваше Крис, беше бял, преждевременно оплешивяващ и имаше най-масивния врат, който бе виждала някога. Мелвин бе негър и очилата с тънки метални рамки му придаваха леко интелектуален вид, контрастиращ с огромното му тяло. Уили имаше кожа с цвят на кафе, която подчертаваше чифт големи, убийствени очи.

Джуниър довърши представянето и махна с палец към нея.

— Джоди се е справила чудесно, нали? Казвах ви, че няма да ни разочарова.

Мъжете я огледаха преценяващо и Уили кимна.

— Наистина изискана. Ама на колко е години?

— Двайсет и пет — отвърна Джуниър, орязвайки още една година от измислената й възраст.

— Готини крака — подхвърли Крис, докато минаваше зад нея. — И страхотен задник.

Той сложи ръка на дупето й и го стисна. Джейн се обърна рязко и здравата го изрита по кокалчето.

— Ей!

Твърде късно тя си даде сметка, че е допуснала голяма грешка. Жена, която продава тялото си, едва ли би реагирала толкова бурно, когато някой я поопипа. Съвзе се бързо и го изгледа с цялата надменност на компаньонка от висшата класа.

— Не давам безплатни проби. Ако проявяваш интерес към това, което предлагам, си запиши час.

Без изобщо да се засегнат, мъжете се разсмяха, а Уили кимна одобрително.

— Ти си точно това, от което Бомбардировача се нуждае.

— Утре ще е усмихнат до уши — изкиска се Мелвин.

— Да вървим, момчета. Време е за парти!

Джуниър я побутна напред, тя запристъпва несигурно по мраморния под на високите си токчета, а те запяха в един глас:

— Честит рожден ден, честит рожден ден…

Ужасена и с пресъхнала уста, Джейн стигна до изхода на преддверието и при следващата стъпка токчето й потъна в белия килим. Обърна се, видя Кал Бонър и се вцепени. Дори и през наркотичната мъгла, един ужасяващ факт беше съвършено ясен. Телевизионният екран беше излъгал.

Той стоеше пред стена от прозорци, обгърнат от студената ноемврийска светлина, нахлуваща зад него.

По телевизора Джейн бе видяла селяндур с хубаво тяло и лоша граматика, ала в мъжа, който я наблюдаваше от другия край на стаята, нямаше нищо подобно. Беше си избрала воин.

Бонър наклони глава на една страна и се взря изучаващо в нея. Погледът му бе студен и сериозен и я поуплаши.

Сиви очи, толкова бледи, че бяха почти сребристи. Очи, които не знаеха милост. Кестенява коса, чиято склонност към чупливост не беше съвсем овладяна от късата подстрижка. Мъж, който сам определяше правилата и не отговаряше пред никого. Корави мускули и желязна сила. Физическо животно. Брутални скули и безжалостна челюст. Без помен от мекота. Нито следа от по-нежни емоции. Този мъж беше завоевател, роден да се сражава.

По гърба й пробяга ледена тръпка. Почувствала бе извън всяко съмнение, че той не би проявил и капка милост към онзи, когото сметнеше за враг. Само че тя не му беше враг, напомни си Джейн. Никога нямаше да разбере за нейните кроежи. Пък и воините не ги беше грижа за незаконородените им деца. Бебетата бяха естествена последица от изнасилването и плячкосването на вражеските селища — нещо, за което не си струваше да се мисли.

Груби ръце, съпроводени от гръмък мъжки смях, я побутнаха към мъжа, когото бе избрала за баща на детето си.

— Това е подаръкът за рождения ти ден, Кал.

— От нас за теб.

— Честит рожден ден, приятелю. Постарахме се да ти намерим най-доброто.

Едно последно побутване я запрати към него и тя се удари в мускулестите му гърди. Силна ръка се обви около нея, задържайки я, преди да е паднала, а до носа й достигна слаб мирис на скоч. Джейн опита да се отдръпне, ала той все още не бе решил да я пусне, така че това се оказа невъзможно.

Неочакваната безпомощност я ужаси. Футболистът беше с почти цяла глава по-висок от нея, а по стройното му, тренирано тяло нямаше и грам мазнина. Тя си заповяда да не се мъчи да се освободи, защото знаеше, че усети ли слабостта й, той ще я смаже.

Неканен образ се появи в главата й — голото й тяло под неговото — и Джейн начаса го пропъди.

Замислеше ли се за тази част от плана, никога нямаше да успее да го довърши.

Дланта му се плъзна по ръката й.

— Е, май досега не съм получавал такъв подарък. Вие сте по-пълни с изненади, отколкото елен — с кърлежи.

Звукът на плътния му, южняшки акцент начаса я успокои. Тялото му може да беше като на воин, но си оставаше просто футболист и при това — не особено умен. Мисълта за интелектуалното й превъзходство й вдъхна достатъчно увереност, за да я накара да вдигне поглед към бледите му очи, докато той бавно я пускаше.

— Честит рожден ден, господин Бонър. — Беше възнамерявала да придаде на гласа си страстно звучене, но вместо това се получи някак професорски, сякаш се обръщаше към закъснял за лекция студент.

— Това е Кал — обади се Джуниър. — Съкратено от Калвин, но те съветвам да не го наричаш така, защото го изкарва от нерви, а не препоръчвам на никого да изнервя Бомбардировача. Кал, това е Роуз. Роуз Бъд.

Едната вежда на Кал подскочи.

— Довели сте ми стриптийзьорка?

— И аз така си помислих, обаче не. Тя е проститутка.

За миг по лицето на Бонър пробяга отвращение.

— Е, в такъв случай, много ви благодаря за усилието, но ще трябва да пасувам.

— Не може да го направиш, Кал — възпротиви се Джуниър. — Всички знаем какво ти е мнението за проститутките, обаче Роуз не е някаква обикновена курва, която можеш да забършеш на всеки ъгъл. Изобщо не. Тя е наистина изискана курва. Семейството й е дошло с „Мейфлауър“ или нещо такова. Кажи му, Роуз.

Джейн беше толкова погълната от опитите да преглътне факта, че тя — доктор Джейн Дарлингтън, уважаван физик и жена, която през живота си бе имала един-единствен любовник — току-що беше наречена „курва“, че й трябваше един миг, докато измисли достатъчно надменен отговор.

— Член на рода Бъд е служил при Майлс Стандиш[14].

Крис погледна към Мелвин.

— Знам го. Не играеше ли за „Чикаго Беърс“ през осемдесетте?

Приятелят му се изсмя.

— По дяволите, Крис, докато беше в колежа, изобщо ли не си стъпвал в класната стая?

— Играех футбол. Нямах време за такива глупости. Пък и сега не говорим за това, а за факта, че днес е рожденият ден на Бомбардировача. Ние му намираме най-страхотния подарък, който може да се купи с пари, а той иска да пасува!

— Защото е твърде стара — възкликна Уили. — Казах ви да намерим някоя по-млада, обаче вие все повтаряхте как не трябвало да му напомня за Кели. Тя е само на двайсет и четири, Кал. Честна дума.

Просто ей така Джейн изгуби още една година.

— Не може да пасуваш. — Крис пристъпи напред с войнствен поглед в очите. — Това е подаръкът ти за рождения ден. Трябва да я изчу… ъъъ… да я оправиш.

Тя усети как кожата й пламна и тъй като не биваше да я видят да се изчервява, се извърна, преструвайки се, че изучава дневната. Белият килим, сивият диван, стереоуредбата и широкоекранният телевизор бяха скъпи, ала безинтересни. По пода бяха разпръснати разни неща: пластмасова чаша, кофичка от „KFC“, празна кутия от мюсли. Освен че беше селяндур, господин Бонър очевидно беше и мърляч, но тъй като това не се предаваше по наследство, слабо я вълнуваше.

Той прехвърли стика за голф, който държеше, от едната ръка в другата.

— Вижте какво ще ви предложа, момчета. Хората непрекъснато сменят подаръците си. Какво ще кажете да я заменим за една хубава вечеря с пържоли?

Не можеше да го направи! Никога нямаше да намери някой по-подходящ да стане баща на детето й.

— Мамка му, Бомбардировач, тя струва много повече от някаква си вечеря!

Джейн се зачуди колко точно. Джуниър й беше дал пачка пари, които тя, без да ги погледне, бе натъпкала в чантата си, а после я бе мушнала под седалката на колата си. Първото, което щеше да стори утре сутринта, бе да ги дари на фонда за стипендии в колежа.

Кал пресуши алкохола в чашата си.

— Оценявам жеста ви, момчета, но тази вечер май просто не съм в настроение за курви.

И този път думата я удари като сблъскване на молекули. Как смееше да мисли за нея по този начин! Понякога чувствата я предаваха, но не и мозъкът й, и ето че сега той й крещеше да направи нещо. Не можеше да се предаде толкова лесно. Куотърбекът беше идеален и тя трябваше някак да го накара да размисли. Да, физически беше ужасяващ и едва ли беше нежен любовник, но няколко минути по-грубичко отношение нямаше да я убият, пък и нали го бе избрала именно защото беше нейна пълна противоположност.

— О, хайде де, Бомбардировач — обади се Уили. — Тя е секси. Става ми само като я гледам.

— Ами твоя е. — Кал посочи с глава към коридора. — Знаеш къде е спалнята за гости.

— Не!

Всички се обърнаха към нея.

Джейн си помисли за селяндурския му акцент и си напомни, че той бе просто глуповат футболист. Хапчетата й дадоха кураж. Просто трябваше да го надхитри.

— Аз не съм парче месо, което може да си предавате един на друг. Имам ексклузивен договор, според който трябва да упражня занаята си единствено с господин Бонър. — Избягвайки очите му, тя погледна към останалите мъже. — Господа, защо не си тръгнете, така че двамата с него да обсъдим всичко това насаме?

— Ами да, защо не си тръгнем наистина? — каза Мелвин. — Хайде, момчета.

Нямаше нужда да ги подканва. Те се втурнаха към преддверието със странна за размерите им бързина.

В последния миг Мелвин отново се обърна към нея:

— Очакваме да си заслужиш парите, Роуз. Покажи на Бомбардировача на какво си способна, става ли? Всичко, което поиска.

Джейн преглътна мъчително и кимна. Миг по-късно външната врата се хлопна.

Тя и мъжът, когото наричаха Бомбардировача, останаха сами.

3

Джейн гледаше как куотърбекът на „Чикаго Старс“ пълни чашата си от една бутилка на малката масичка. След това я поднесе към устните си, впил в нея пронизващите си светли очи, които изглеждаха така, сякаш биха могли да изпепелят земята.

Трябваше да измисли начин да го съблазни, преди да я е изхвърлил, но какъв? Би могла просто да се съблече, но тъй като тялото й и малките й гърди изобщо не бяха като извадени от списание, това можеше да се окаже най-бързият път към вратата. Пък и не изгаряше от желание да се разсъблече пред напълно непознат мъж, който седеше в ярко осветена стая със стена от прозорци без завеси. В мислите си, когато стигнеше до голата част от всичко това, си беше представяла, че мястото ще е далеч по-тъмно.

— Спокойно можеш да ги последваш, Роузбъд. Вече ти казах, че не се занимавам с проститутки.

Провлаченият му говор подсили решимостта й да направи нещо. С всяка демонстрация на липсата на кой знае какъв ум, коефициентът на интелигентност на нероденото й дете падаше с още няколко пункта.

Опита се да спечели малко време.

— Никога не съм одобрявала стереотипите, които поставят всички членове на която и да било група под един и същи знаменател.

— Не думай.

— Да осъждаш някого единствено въз основа на етническата му група, религията или професията му, е нелогично.

— Така ли? Ами убийците?

— Строго погледнато, те не могат да бъдат сложени в една хомогенна група, така че не е същото. — Наясно бе, че да го въвлече в някаква дискусия, едва ли бе най-добрият начин да го възбуди, но определено в дебатите я биваше далеч повече, отколкото в съблазняването, пък и не можеше да устои на изкушението да докаже правотата си. — Америка е основана на принципите на етническа разнородност и религиозна свобода и въпреки това повечето злини в обществото ни се дължат на слепи предразсъдъци. Не намираш ли, че това е истинска ирония?

— Да не се опитваш да ми кажеш, че патриотичният ми дълг като верен син на Чичо Сам[15] е да ти покажа пукнатините на тавана в спалнята си?

Джейн понечи да се усмихне… поне докато по изражението му не разбра, че говори сериозно. При вида на толкова много благословена безмозъчност, коефициентът на интелигентност на нероденото й дете се срина с още няколко пункта.

За миг тя се замисли доколко бе етично да манипулира някой толкова глупав, а на всичкото отгоре и лишен от чувство за хумор, ала нуждата й от онова, което воинското му тяло можеше да й даде, надделя над принципите й.

— Да, предполагам, че би могло да се каже и така.

Той пресуши чашата си.

— Добре, Роузбъд. Май съм достатъчно пиян, за да ти дам шанс, преди да те изхвърля. Хайде, покажи ми какво предлагаш.

— Моля?

— Покажи ми стоката си!

— Стоката?

— Тялото си. Номерата си. От колко време си проститутка всъщност?

— Аз… ъъъ… ти си първият ми клиент.

— Първият ти клиент?

— Моля те, не допускай това да те тревожи. Добре съм обучена.

Лицето му се стегна и Джейн си припомни, че Бонър не харесва проститутки, нещо, което правеше целия този маскарад още по-труден. Когато го беше изтъкнала пред Джоди, другата жена бе отхвърлила притесненията й с думите, че съотборниците му ще го напият и той няма да е особено придирчив. Ала макар да виждаше алкохола в ръката му, изобщо не й изглеждаше пиян.

За пореден път щеше да й се наложи да излъже. Може би бе от хапчетата, но тя като че ли започваше да се справя все по-добре. Беше въпрос единствено на това да си измисли нова реалност, да я украси с няколко важни подробности и да направи всичко по силите си, за да задържи погледа му през цялото време.

— Вероятно си от старата школа, от онези, които смятат, че жена с моята професия би могла да получи подготовката си по един-единствен начин, ала това вече не е така. Аз например не спя безразборно, с който ми попадне.

Чашата му застина във въздуха.

— Ти си проститутка.

— Така е. Но май вече споменах, че си първият ми клиент. Досега съм била интимна само с един мъж. Покойният ми съпруг. Вдовица съм. Много млада вдовица.

Той май въобще не й вярваше, затова Джейн се зае да украсява историята си.

— Смъртта на съпруга ми ме остави затънала в ужасни дългове, така че се нуждаех от нещо, което да ми носи повече от минимална заплата. За съжаление, тъй като не притежавам особени умения, които да се търсят, нямах кой знае какъв избор. И тогава си спомних, че мъжът ми винаги ми правеше комплименти за интимната страна на брака ни. Но моля те, недей да си мислиш, че понеже съм имала само един партньор, не съм високо квалифицирана.

— Може би пропускам нещо, ама не виждам как точно някой, който твърди, че е имал — колко беше, само един партньор? — би могъл да е добре подготвен.

Е, тук имаше право. Мозъкът й защрака.

— Имах предвид образователните филми, които агенцията кара всичките си служителки да гледат.

— Подготвят ви, като ви пускат разни филмчета? — Очите му се присвиха и той й заприлича на ловец, който се прицелва през мерника на оръжието си. — На туй му се вика интересно.

Джейн усети мимолетен пристъп на удоволствие, когато детето й изгуби още няколко точки от коефициента си за интелигентност. Дори с компютър не би могла да си намери някой по-подходящ.

— Не става въпрос за обикновени филми. Нищо, което би искал някое малко, впечатлително дете да види. Ала старите похвати на практическо обучение вече не са приложими в тази ера на безопасния секс, поне не и за по-добрите агенции.

— Агенции? За публични домове ли говориш?

Макар и не изречена направо, думата „курва“ я жегна и този път.

— Политически коректният термин е „агенции за наслада“. — Тя направи пауза. Имаше чувството, че главата й се рее във въздуха, откъсната от раменете й. — А проститутките е по-добре да бъдат наричани доставчици на сексуална наслада или ДСН.

— ДСН? Ама ти си същинска енциклопедия.

Интересно, акцентът му сякаш се засилваше с всяка изминала минута. Сигурно беше от алкохола. Слава богу, че беше твърде тъп, за да си даде сметка колко странен беше станал този разговор.

— Имаме презентации със снимки и гостуващи лектори, които обсъждат различните си специалности с нас.

— Като например?

Джейн напрегна мозъка си.

— Ъъъ… сексуални игри и фантазии.

— Какви игри?

Какви наистина? Тя започна да прехвърля наум най-различни сценарии, търсейки някой, който да не включва физическа болка или унижение.

— Ами, има една, която наричаме Пепеляшка и принца.

— И какво представлява тя?

— Включва… рози. Да правиш любов върху легло, застлано с цветове от рози.

— Прекалено е момичешко за моя вкус. Да ти се намира нещо по-пикантно?

Защо й беше да споменава сексуални игри?

— Разбира се, но тъй като си първият ми клиент, мисля, че ще получиш повече за парите си, ако се придържаме към по-простичките неща.

— Мисионерска поза и такива неща?

Джейн преглътна мъчително.

— Това е настоящият ми специалитет. — Той не изглеждаше особено заинтригуван, макар лицето му да бе толкова безизразно, че беше трудно да се каже със сигурност. — Това или… мисля, че може да имам талант да бъда… ъъъ… партньорът отгоре.

— Е, май току-що преодоля предразсъдъците ми спрямо проститутките.

— Доставчиците на сексуална наслада.

— Все тая. Работата е там, че си малко старичка за мен.

Стара! Тези думи наистина я вбесиха. Той беше на трийсет и шест и въпреки това имаше наглостта да смята жена на двайсет и четири години за стара! Може би беше заради замаяността в главата й, но фактът, че не е на двайсет и четири вече нямаше никакво значение. В случая ставаше въпрос за принципа. Придаде си съчувствено изражение.

— Съжалявам, явно съм разбрала погрешно. Предположих, че си способен да се оправиш с истинска жена.

Каквото и да пиеше, явно му влезе в кривото гърло, защото той се задави.

С чувство на яд Джейн махна към телефона.

— Да позвъня ли в офиса и да ги помоля да изпратят някоя от по-малките? Ако са си написали домашните, би трябвало да са свободни.

Той спря да кашля и й отправи изпепеляващ поглед.

— Ти не си на двайсет и четири. И двамата сме наясно, че не си и с ден по-млада от двайсет и осем. А сега, давай, покажи ми какви трикове за загряване си научила от онези образователни филми. Ако събудиш интереса ми, може и да размисля.

Повече от всичко друго искаше да му каже да върви по дяволите, но нямаше да допусне възмущението й, колкото и оправдано да бе, да я отклони от набелязаната цел. Как би могла да го съблазни? Не беше мислила особено за любовни игри, предполагайки, че той ще се покатери отгоре й, ще свърши каквото има да прави и ще се претърколи настрани, както правеше Крейг.

— Какви игри предпочиташ?

— Носиш ли си сметана?

Джейн усети, че се изчервява.

— Не.

— А белезници?

— Не!

— По дяволите! Е, тогава май няма значение. Отворен съм за всичко. — Той се отпусна в най-мекото кресло в стаята и направи неясен жест в нейна посока. — Отиди ей там, Роузбъд, и… как се викаше… импровизирай. К’вото и да измислиш, сигурно ще ми хареса.

Дали да не му изтанцува някой изкусителен танц? Когато никой не я гледаше, беше доста добра танцьорка, но пред други обикновено бе непохватна и стеснителна. Или пък да изпълни някои от упражненията от курсовете си по аеробика, макар че с огромната й заетост и факта, че предпочитаната й тренировка бяха бързите разходки, тя обикновено си тръгваше преди края на заниманията.

— Защо не пуснеш любимата си музика?

— Нямаш проблем. — Той се изправи и отиде до шкафа с уредбата. — Мисля, че ми се намира нещо по-интелектуално. Обзалагам се, че НСД като теб, си пада по префърцунената музика.

— ДСН.

— Че аз не казах ли същото? — Кал пусна един диск и се върна в креслото си, а стаята се изпълни с бързите ноти на „Полетът на бръмбара“ на Римски-Корсаков. Произведение с толкова динамичен ритъм, че изобщо не отговаряше на представата на Джейн за съблазнителна музика, но пък какво ли разбираше тя?

Изпълни няколко завъртания на раменете, с които загряваха преди тренировка, като се опитваше да изглежда прелъстително, но темпото на музиката не й помагаше особено. Все пак, химикалите, които плуваха в кръвта й, я подгряха. Добави няколко странични разтягания — първо надясно, а после и наляво, за да не си обърка равновесието.

Косата й докосваше бузите, докато тя се движеше по начин, който можеше само да се надява, че е изкусителен, но в погледа на изпепеляващите му очи не виждаше никакви признаци да е обзет от неудържима похот. Помисли си дали да не докосне пръстите на краката си, но не смяташе, че е най-изящното движение. Пък и не можеше да го стори, без да приклекне лекичко. Изведнъж я осени вдъхновение.

„Едно. Две. Три. Мах с единия крак!

Едно. Две. Три. Мах с другия крак!“

Той кръстоса крака и се прозя. Джейн опита с движение сякаш върти обръч. Бомбардировача си погледна часовника. Беше безнадеждно. Тя спря и остави бръмбара да си лети без нея.

— А пък аз вече се бях настроил за по-сериозните подскоци.

— Не танцувам добре, когато ме гледат.

— Май е трябвало да прекараш повечко време с онези образователни филми. Или пък с един-два от старите филми на Джон Траволта. — Той се изправи и отиде да намали музиката. — Мога ли да бъда откровен с теб, Роузбъд?

— Ако обичаш.

— Не ме възбуждаш. — Бръкна в задния си джоб и извади портфейла си. — Нека ти платя още малко за изгубеното време.

Джейн с усилие потисна порива да заплаче, въпреки че не избухваше лесно в сълзи. Бонър я изритваше и тя щеше да изгуби най-добрия си шанс да се сдобие с детето на мечтите си. Отчаянието придаде дрезгави нотки на гласа й.

— Моля те. Не можеш да ме отпратиш просто така.

— Разбира се, че мога.

— Така… така ще ме уволнят. Бизнесът със „Старс“ е много важен за агенцията ми.

— Щом е толкова важен, защо са изпратили теб? Всеки би могъл да види, че изобщо не те бива в този занаят.

— Ами… в града има конгрес. Не ни достигат кадри.

— Значи, казваш… че ми набутаха теб, поради липса на нещо по-добро?

Тя кимна.

— И ако открият, че си останал недоволен от услугите ми, ще ме уволнят. Моля те, нуждая се от тази работа. Ако го направят, ще изгубя осигуровките си.

— Получаваш осигуровки?

Ако проститутките не получаваха медицинска застраховка и такива работи, определено си ги заслужаваха.

— Имаме страхотно покритие за зъболекарско лечение, а аз съм си записала час за лечение на пулпит. Не може ли… не може ли просто да отидем в спалнята?

— Не знам, Роузбъд…

— Моля те! — Обзета от отчаяние, сграбчи ръцете му и като стисна очи, ги притегли към гърдите си и ги положи върху тях.

— Роузбъд?

— Да?

— Какво правиш?

— Оставям те… да опипаш гърдите ми.

— Аха. — Ръцете му не помръднаха. — В някой от онези образователни филми не се ли препоръчваше първо да се съблечеш?

— Сакото е съвсем тънко и съм сигурна, че няма особена разлика. Така, както съм сигурна, че си наясно, че отдолу не нося нищо.

Топлината на дланите му изгаряше кожата й през фината коприна, но тя си забрани да мисли какво ли би било да почувства ръцете му без тази тънка като кърпичка бариера.

— Може да раздвижиш ръцете си.

— Оценявам предложението ти, но… Възнамеряваш ли изобщо да си отвориш очите в близкото бъдеще?

Джейн беше забравила, че ги е затворила и сега бързо повдигна клепачи.

Което се оказа грешка. Беше застанал толкова близо, че трябваше да извие глава, за да го погледне. От такова малко разстояние чертите му бяха размазани, но не достатъчно, за да скрият факта, че устата му бе още по-твърда, отколкото си бе помислила в началото. На брадичката му зърна малък белег, както и още един там, където започваше косата му. Беше изтъкан от мускули и стомана. На света не можеше да има момче побойник, на което би му стискало да тормози детето на този мъж.

„Това е моята люлка, зубрачке! Разкарай се или ще те прасна.

Откачалката Джейн има въшки… Откачалката Джейн има въшки…“

— Моля те! Не може ли просто да отидем в спалнята ти?

Тя отпусна пръстите си и той бавно свали ръце от гърдите й.

— Наистина го искаш, нали, Роузбъд?

Тя кимна.

Футболистът я гледаше, ала воинските му очи с нищо не разкриваха какво се върти в главата му.

— Така или иначе, вече са ми платили за това — напомни му тя.

— Вярно е. — Сякаш обмисляше думите й и Джейн зачака търпеливо, давайки необходимото време на бавния му мозък да реагира. — Защо просто не отидеш при работодателя си и не кажеш, че сме го направили?

— Всичко ми се изписва по лицето — веднага ще стане ясно, че лъжа.

— В такъв случай май няма друг изход, а?

Надеждата й се завърна.

— Боя се, че няма.

— Е, добре, Роузбъд — печелиш. Предполагам, че е най-добре да се качим на горния етаж. — Той пъхна показалец под розовата панделка. — Сигурна ли си, че не носиш белезници?

Джейн усети как гърлото й се раздвижи под пръста му, когато преглътна.

— Убедена съм.

— Тогава да приключваме с това.

Кал подръпна лекичко панделката, сякаш беше кучешка каишка. Сърцето й биеше лудешки, когато я поведе през преддверието и по застланите с килим стъпала, без да я пуска. Тялото й се докосваше до неговото и Джейн опита да се отдръпне, ала той я държеше като в плен.

Докато се качваха по стълбите, тя го наблюдаваше притеснено с периферно зрение. Знаеше, че е плод на въображението й и въпреки това имаше чувството, че изведнъж бе станал по-висок и по-едър. Погледът й се плъзна по гърдите и надолу към бедрата му и очите й се разшириха. Освен ако не се заблуждаваше, Бомбардировача все пак не беше толкова безстрастен, на колкото се преструваше. Под дънките изглеждаше напълно възбуден.

— Ето тук, Роузбъд.

Препъвайки се, Джейн прекрачи прага, през който мъжът я дръпна и се озова в спалнята му, като продължаваше да се чуди как някой толкова несръчен като нея бе успял да го възбуди. Но нали беше жена, напомни си тя, а той имаше манталитета на пещерен човек. В пияното си състояние навярно бе решил, че всяка става. Така че трябваше да е благодарна, че я влачи в бърлогата си за панделката, а не за косата.

Бонър натисна едно копче и вграденото осветление огря огромно легло, върху което имаше одеяла, но не и пухени завивки. Прозорците насреща му бяха с щори и въпреки скрина, удобния на вид стол и двете нощни шкафчета, стаята изобщо не беше претрупана.

Той пусна панделката и се обърна, за да затвори вратата. А после я заключи, което накара Джейн да преглътне с усилие.

— Какво правиш?

— Някои от приятелите ми имат ключ от апартамента. А предполагам, че нямаш мерак за компания. Ако греша…

— Не, не. Не грешиш.

— Сигурна ли си? Някои НСД специализират в груповите изпълнения.

— ДСН. И те са от трето ниво. Аз все още съм на първото. Може ли да загасим осветлението, ако обичаш?

— Е, как ще те виждам, ако го направим?

— През щорите влиза достатъчно лунна светлина. Сигурна съм, че ще виждаш съвсем добре. А и така ще бъде по-загадъчно.

И без да дочака съгласието му, тя изтича до ключа за лампите и ги угаси. Начаса стаята бе окъпана от лъчите лунна светлина, процеждаща се между щорите.

Той се приближи до леглото и като й обърна гръб, свали полото си през главата. После го метна настрани, при което мускулите на раменете му се издуха за миг.

— Можеш да си сложиш дрехите на онзи стол.

С разтреперани колене, Джейн отиде до стола, който й посочи. Сега, когато настъпи решителният миг, бе скована от страх, който дори наркотиците не можеха да преодолеят напълно. Едно беше да планира всичко на теория, съвсем друго — да се изправи пред реалността да прави секс с непознат.

— Не искаш ли първо да поговорим малко? Да се поопознаем.

— Изгубих интерес към приказките в секундата, в която прекрачихме прага на спалнята.

— Разбирам.

Обувките му тупнаха на пода.

— Роузбъд?

— Да?

— Не сваляй панделката.

Джейн стисна облегалката на стола за опора.

Куотърбекът се обърна към нея и с едно движение на пръстите разкопча дънките си. Лунните лъчи падаха върху голите му гърди и бедра. Възбудата му беше толкова очебийна, че Джейн не бе в състояние да откъсне очи от нея. Тя ли беше направила това?

В следващия миг той й закри гледката, като приседна на ръба на леглото и се зае да си събува чорапите. Босите му стъпала бяха прави и тесни, по-дълги от тези на Крейг. Джейн пое дълбоко дъх, опитвайки да се успокои и си свали обувките.

Останал само по разкопчаните дънки, Кал се изтегна върху леглото, облягайки се на възглавниците. Тя посегна към копчето на сакото си, а той кръстоса ръце зад главата си и я зяпаше.

Когато пръстите й докоснаха закопчалката, усети как вълни от паника карат кожата й да настръхне. Трябваше да се овладее. Какво значение има, ако я зърне гола? Не е като да има нещо необикновено под дрехите си, а отчаяно се нуждаеше от него. Сега, когато го беше видяла, не можеше да си представи някой друг като баща на детето си.

Но ръката й сякаш бе парализирана. Забеляза, че ципът му се бе отворил още малко, разкривайки тясната пътечка от косъмчета, спускаща се по плоския му корем.

„Направи го!“, изкрещя мозъкът й. „Нека те види!“

Ала пръстите й отказваха да помръднат.

Той продължаваше да я наблюдава безмълвно. В погледа на тези сурови очи нямаше мекота. Нито помен от нежност. Нищо, което да й вдъхне увереност.

Докато се мъчеше да се отърси от вцепенението си, Джейн си спомни, че Крейг изобщо не си падаше по любовната игра. Беше й казвал, че за мъжете единственото, което има значение, е крайният резултат. Кал вероятно щеше да е доволен, ако просто го остави да го направи. Тя тръгна към леглото.

— В най-горното чекмедже в банята има презервативи, Роузбъд. Донеси ги.

Въпреки че това усложняваше нещата, остана доволна от това доказателство за умението му да оцелява. Може и да не беше някой интелектуален тип, но явно притежаваше съобразителност, ценно качество, което да предаде на едно дете.

— Не е нужно — меко отвърна тя. — Дойдох подготвена.

И като протегна леко единия си крак, подръпна полата си с лявата ръка. Бялата коприна се плъзна по бедрото й. След това бръкна отдолу и докато изваждаше презерватива, който беше мушнала в горната част на чорапа си, внезапно съвсем ясно си даде сметка за моралния аспект на онова, което правеше. Съзнателно бе пробила дупчица в презерватива и това беше кражба.

Физиката на елементарните частици или отдалечава от Господ онези, които се занимават с нея, или още повече ги сближава с него. С Джейн беше станало второто и това, което вършеше сега, бе в разрез с всичко, в което вярваше. Ала в същото време си затърси оправдания. Той не се нуждаеше от онова, което тя искаше, нито пък щеше да го нарани по някакъв начин, като му го вземеше. Кал Бонър беше просто средство. Това, което щеше да се случи, нямаше да има абсолютно никакъв отрицателен ефект върху него.

Заглушавайки скрупулите си, доктор Дарлингтън отвори миниатюрното пакетче и му подаде презерватива. Дори и в сумрака на стаята не можеше да рискува мъжът да забележи, че някой си бе играл с пакетчето.

— Я, колко си била предвидлива.

— И още как.

Пое си дълбоко дъх и дръпна полата си достатъчно високо, за да може да коленичи на ръба на матрака. Обкрачи бедрата му, твърдо решена да приключи с това възможно най-бързо.

Той вдигна поглед към нея, скръстил ръце зад главата си и стиснал презерватива между пръстите си. Без да става от коленете му, Джейн събра кураж и посегна към разкопчаните му дънки. Докосна опънатата кожа на корема му и в следващия миг вече се намираше по гръб.

Изписка уплашено и вдигна очи към него. Тежестта му я приковаваше към матрака, а дланите му върху раменете й не й позволяваха да помръдне.

— К-какво правиш?

Устните му се свиха в тънка, сурова черта.

— Играта свърши, малката. Коя си ти, по дяволите?

Джейн се бореше за въздух. Не знаеше дали беше заради неговата тежест, или заради собствения й страх, но дробовете й отказваха да работят.

— Не… не знам за какво говориш.

— Искам истината и то веднага. Коя си ти?

Очевидно бе подценила хитростта му, а знаеше, че не може да си позволи друго заплетено обяснение. Глупостта беше единственият й шанс. Помисли си за Джоди Пулански и си заповяда да го погледне право в очите.

— Аз съм ти голяма фенка.

Той я изгледа с отвращение.

— Така си и помислих. Отегчена, безмозъчна флиртаджийка, която жадува за футболни тениски.

„Безмозъчна флиртаджийка!“ Смяташе я за безмозъчна флиртаджийка. Усещането й бе толкова непознато, че й трябваше минута, за да се съвземе.

— Не всякакви тениски — побърза да заяви. — Само твоята.

Надяваше се да не я попита кой е номерът му, защото нямаше никаква представа. Проучванията й бяха съсредоточени върху медицинския му картон: нисък холестерол, съвършено зрение, никаква фамилна обремененост, само най-различни ортопедични травми, които не я засягаха.

— Би трябвало да те изритам оттук.

Въпреки думите си, той не помръдна и Джейн, която усещаше коравата му мъжественост, притисната до бедрото си, знаеше защо.

— Но няма да го направиш.

В продължение на един дълъг миг Кал не каза нищо. След това се надигна, освобождавайки раменете й.

— Имаш право. Явно съм достатъчно пиян, за да забравя, че се отказах от фенките преди години.

Премести се настрани и си събу дънките. В огряното му от лунните лъчи тяло имаше нещо примитивно и изначално мъжко. Тя извърна очи, докато той дръпваше пробития кондом. Е, значи това бе то.

Устата й пресъхна, когато се обърна към нея и посегна към закопчалката на сакото й. Джейн потръпна и инстинктивно спря ръката му.

Гримасата му приличаше почти на озъбване.

— Реши какво искаш, Роузбъд, и побързай.

— Искам… искам да си остана с дрехите.

Преди да успее да й отговори, тя напъха ръката му под полата си и я пусна — ако не можеше да продължи сам оттук, бе обречена.

Нямаше защо да се тревожи.

— Ама ти наистина си пълна с изненади, Роузбъд. — Той плъзна длан по протежение на тънкия чорап, проследявайки жартиера до мястото, където той срещаше дантеления колан. И вече знаеше колко малко всъщност носеше жената отдолу. — Не обичаш да си губиш времето, а?

Тя с мъка успя да накара думите да излязат през свитото й гърло.

— Искам те. Сега.

Насили се да отвори крака, ала мускулите на бедрата й бяха толкова стегнати, че едва успя да ги раздалечи. Пръстите му я помилваха успокояващо, сякаш беше котка с извит гръб и настръхнала козина.

— Отпусни се, Роузбъд. За някой, който толкова го иска, определено си ужасно напрегната.

— Н-нетърпелива съм.

„Моля те, направи ми бебе. Направи ми бебе и ме остави да се махна оттук.“

Щом той погали нежните косъмчета между бедрата й, й се прииска да умре от срам. Потръпна, когато докосването му стана по-интимно и се опита да превърне в страстен стон звука, изтръгнал се от нея. Трябваше да се отпусне. Как би могла да забременее, ако е толкова напрегната?

— Причинявам ли ти болка?

— Не. Разбира се, че не. Никога не съм била по-възбудена.

Кал изсумтя невярващо и се опита да вдигне полата до кръста й, но Джейн я спря около горната част на бедрата си.

— Моля те, не го прави.

— Започвам да се чувствам сякаш отново съм на шестнайсет и се натискам с маце в уличката зад магазина на Делафийлд. — В гласа му се появиха дрезгави нотки, които отсъстваха преди, и Джейн остана с впечатлението, че тази фантазия май не му е неприятна.

Какво ли би било, зачуди се тя, да е тийнейджърка, която се натиска с футболния герой на града в уличката зад някакъв магазин? На шестнайсет вече бе в колежа. В най-добрия случай състудентите й се отнасяха с нея като с по-малка сестричка, в най-лошия подхвърляха ехидни забележки за „малката кучка, прекалено гениална за училищната система“.

Устата му се плъзна по сакото й. Джейн усети влажната горещина на дъха му върху гърдата си и едва не подскочи от леглото, когато устните му намериха зърното й.

Обзе я горещ прилив на желание, толкова неочакван, колкото и силен, когато устните му се сключиха около него и връхчето на езика му го помилва през коприната. Вълна от наситени усещания я връхлетя и се разля в тялото й.

Джейн се съпротивляваше на случващото се. Ако допуснеше да изпита дори миг наслада от ласките му, с нищо нямаше да е по-добра от проститутката, на каквато се преструваше. Това трябваше да е саможертва, в противен случай не би могла да живее със себе си.

Крейг никога не бе отделял внимание на гърдите й, а усещането бе толкова прекрасно.

— О, моля те… Моля те, не прави това.

Тя отчаяно посегна към него и се опита да го издърпа върху себе си.

— Адски е трудно да ти угоди човек, Роузбъд.

— Просто го направи. Направи го най-сетне!

В гласа му прозвуча нещо, което ужасно й заприлича на гняв.

— Както каже дамата.

Пръстите му я разтвориха. А после го почувства да влиза в нея. Извърна глава настрани и като зарови буза във възглавницата, се опита да не заплаче.

Той изруга и понечи да се отдръпне.

— Не! — Стисна го за ханша и заби нокти в твърдото му дупе. — Моля те, недей!

Кал спря.

— Тогава обвий крака около мен.

Тя се подчини.

— По-плътно, по дяволите!

Джейн го направи и стисна очи, когато той се задвижи бавно в нея.

От разтягането я заболя, но бе очаквала бруталната му воинска сила да й причини болка. Онова, което не предугади обаче, бе колко скоро тя се превърна в топлина. Движенията му не бяха бързи — дълбоки, бавни тласъци от коприна и стомана, от които в тялото й се разгънаха спирали от наслада.

Потта му овлажни ефирната бариера на дрехите й. Той пъхна ръце под нея и като улови ханша й, го повдигна, намествайки я по такъв начин, че горещи спазми обляха тялото й. Възбудата й нарастваше, докато тя се мъчеше да я потисне. Защо Крейг не я беше любил така поне веднъж?

Фактът, че намира удоволствие в секса с непознат, я изпълваше със срам и докато усещанията се усилваха, опита да се съсредоточи върху работата си, извиквайки в главата си мисли за топ кварките, с които се занимаваше. Ала умът й отказваше да се фокусира върху мисли за субатомни частици и тя разбра, че трябва да действа, ако не иска футболистът да я доведе до оргазъм, нещо, което би било непростимо. Стегна се, въпреки че умът й я предупреждаваше колко е опасно да събужда гнева на един воин.

— Цял… цял ден ли ще ти отнеме?

Бонър се вкамени.

— Какво каза?

Джейн преглътна и придаде на гласа си мека дрезгавина.

— Чу ме. Мислех, че уж си невероятен любовник. Защо ти отнема толкова време?

— Толкова време? — Той се отдръпна достатъчно, за да може да я изгледа свирепо. — Знаеш ли какво? Ти не си наред!

А после потъна в нея.

Тя прехапа устни, за да не изкрещи, когато той хлътна още по-дълбоко. А после пак. И пак.

Вкопчи се в него с бедра и ръце, посрещайки свирепите му тласъци с мрачна решителност. Щеше да остане с него и нямаше да почувства нищо.

Ала тялото й се разбунтува. Онези непоносими сладостни вълни се засилиха. Джейн изохка. Тялото й подскочи.

А после мускулите му се обтегнаха. Всеки сантиметър от тялото му се напрегна и тя почувства мига, в който той се изля в нея.

Ръцете й се свиха в юмруци, собствената й наслада бе напълно забравена.

„Плувайте, плувайте, малки, воински сперматозоиди! Плувайте, малки безмозъчни сперматозоиди!“

Обзета от прилив на нежност за онова, което той й даряваше, Джейн допря устни до влажното му рамо и го целуна лекичко.

Бомбардировача се отпусна напред, изведнъж още по-тежък отгоре й.

Тя все така го обгръщаше с крака и не му позволяваше да се отдалечи, дори когато той понечи да се отдръпне. Само още мъничко. Съвсем малко.

Силата на волята й не можеше да се бори с физическата мощ. Бонър се откъсна от нея и приседна на ръба на леглото. Облегна лакти на коленете си и остана така, дишайки дълбоко, зареял поглед пред себе си. Панделката около врата й се бе отвързала и когато Джейн се размърда, розовата лента остана върху възглавницата.

Снопчета лунни лъчи набраздяваха гърба му и тя си помисли, че никога не бе виждала някой, изглеждащ по-самотен. Искаше й се да протегне ръка и да го докосне, но не можеше да се натрапи в нещо, което й се струваше лично. Мисълта, че постъпката й бе много нередна, й подейства като шамар. Беше излъгала и извършила кражба.

Той се изправи и тръгна към банята.

— Когато се върна, искам да си се махнала.

4

Застанал под душа в съблекалнята, Кал се улови да мисли за Роузбъд, вместо за изтощителната тренировка, която приключи току-що, нито пък за факта, че рамото го болеше, глезенът му туптеше и нищо в него не се възстановяваше така бързо, както някога. Не за първи път мислеше за Роузбъд през двете седмици от рождения му ден досега, макар да не можеше да си обясни защо тя изниква в ума му и защо бе почувствал такова привличане към нея от първия момент. Знаеше единствено, че я пожела в мига, в който тя прекрачи прага на дневната му с онази голяма розова панделка около врата.

Притегателната й сила го объркваше, защото тя изобщо не бе негов тип. Въпреки че беше привлекателна с русата си коса и светлозелени очи, въобще не можеше да се мери с красавиците, с които излизаше обикновено. Кожата й беше страхотна, трябваше да й го признае, с цвят на ванилов сладолед, но бе доста висока, гърдите й — прекалено малки, и на всичкото отгоре — твърде стара.

Той наведе глава и остави водата да го облее. Може би беше заради всичките й противоречия: интелигентността в зелените очи, която бе в разрез с измишльотините, които му бе наприказвала; забавната дистанцираност в държанието й, контрастираща с непохватните й опити да го съблазни.

Бързо му бе станало ясно, че е почитателка от висшето общество, търсеща забавление за една вечер, като се преструва на проститутка, и мисълта, че е привлечен от подобна жена, никак не му хареса, така че й бе казал да си върви. Но го бе сторил някак половинчато. Вместо да бъде подразнен от лъжите й, се бе почувствал по-скоро развеселен от отчаяната й сериозност, докато му сервираше измислиците си.

Но не можеше да забрави случилото се в спалнята. Нещо не беше наред. Защо бе отказала да си свали дрехите? Даже докато го правеха, не му бе позволила да я съблече. Беше странно и толкова еротично, че той не можеше да престане да мисли за това.

Кал се намръщи, припомняйки си, че не му разреши да я накара да свърши. Това не му даваше мира. Беше добър познавач на хората и макар да разбра, че го лъже, реши, че в общи линии е безвредна. Но сега не бе чак толкова сигурен. Тя сякаш имаше някаква скрита цел, но той не си представяше каква би могла да бъде, освен да сложи отметка пред името му и да се прехвърли на следващия прочут спортист.

Докато Бонър изплакваше шампоана от косата си, Джуниър се провикна:

— Ей, Бомбардировач, Боби Том се обажда. Иска да говори с теб.

Кал уви една кърпа около кръста си и забърза към телефона. Ако беше някой друг от футболния свят — от комисаря на лигата до Джон Маден — щеше да поръча на Джуниър да им предаде, че ще им звънне по-късно. Но не и когато е Боби Том Дентън. Двамата бяха играли заедно едва през последните няколко години от кариерата на Би Ти, но това нямаше значение. Ако Дентън му поискаше дясната ръка, Бонър вероятно щеше да му я даде. Толкова много уважаваше бившия играч на „Старс“, който по негово мнение бе най-добрият уайд рисийвър в историята на НФЛ.

Той се усмихна, когато от другата страна на линията се разнесе добре познатото му провлачено тексаско произношение.

— Здрасти, Кал. Ще наминеш ли към Телароса за благотворителния ми голф турнир през май? Считай го за личната си, ръчно надписана покана. Планирам голямо барбекю, ще има и цял куп красиви жени, така че дори ти няма да можеш да се справиш. Разбира се, Грейси ще ме следи зорко, та ще се наложи лично ти да ги забавляваш. Тази моя жена ме държи страшно изкъсо.

Тъй като контузии попречиха на Кал да вземе участие в предишните няколко турнира на Би Ти, той така и не успя да се запознае с Грейси Дентън, но познаваше Боби Том достатъчно добре, за да е наясно, че на света няма жена, способна да го „държи изкъсо“.

— Обещавам да направя каквото ми е по силите.

— Това адски ще зарадва Грейси. Знаеш ли, че я избраха за кмет на Телароса, точно преди да се роди Уенди?

— Чух нещо такова.

Боби Том продължи да говори за жена си и новородената си дъщеричка. Кал не проявяваше особен интерес нито към едното, нито към другото, но не го показваше, защото беше наясно, че за Би Ти е важно да се държи така, сякаш семейството е най-важното в живота му сега, след като се бе оттеглил от спорта, и че изобщо не му липсва. Боби Том никога не се беше оплаквал, задето контузия в коляното бе сложила край на кариерата му, ала Бомбардировача знаеше, че това би трябвало да го разкъсва отвътре. За Би Ти футболът беше всичко, точно както и за самия него, и Бонър осъзнаваше, че без очакването на мачовете, съществуването на някогашния му съотборник е пусто като стадион във вторник вечер.

Горкият Би Ти! Кал му се възхищаваше, че не мрънка колко е несправедливо да бъде принуден да се откаже от футбола. В същото време се заричаше пред себе си, че няма да позволи на нищо да сложи край на кариерата му, преди да е готов за това. Футболът беше неговият живот и нищо не можеше да промени това. Нито възрастта. Нито контузиите. Нищичко.

Довърши разговора, а после отиде до шкафчето си, за да се облече. Докато си навличаше дрехите, мислите му се отклониха от Боби Том Дентън и се върнаха обратно към нощта на рождения му ден. Коя беше тя, по дяволите? И защо не можеше да престане да мисли за нея?

— Накара ме да дойда дотук точно днес, само за да ме попиташ за транспортните ми разходи за конференцията в Денвър?!

Джейн никога не губеше самоконтрол в професионални ситуации, но докато гледаше ръководителя на дейността в лабораторията „Прийз“, й се прииска да закрещи.

Доктор Джери Майлс вдигна глава от документите на бюрото си, в които се бе заровил.

— За теб, Джейн, тези подробности може и да са досадни дреболии, но мога да те уверя, че като директор на лабораторията „Прийз“, за мен те изобщо не са незначителни.

Той прокара пръсти през тънката си, посивяваща, прекалено дълга коса, сякаш тя сериозно го беше подразнила. Жестът му беше точно толкова отработен, колкото и външният му вид. Днес униформата му се състоеше от раздърпано, жълто полиестерно поло, овехтяло сако, по чиято яка имаше пърхот, и стари рипсени панталони, които сега, слава богу, бяха скрити от бюрото.

Джейн нямаше навика да съди за хората по дрехите им, защото през по-голямата част от времето беше прекалено разсеяна, за да ги забележи. Подозираше обаче, че Джери нарочно си е избрал такъв небрежен вид, за да поддържа образа на ексцентричния физик — стереотип, излязъл от мода преди поне десет години, но който според него би могъл някак да скрие факта, че той вече не е в състояние да не изостава от темповете, с които се развиваше съвременната наука.

Теорията на струните го озадачаваше, суперсиметрията го объркваше и за разлика от Джейн, не можеше да се оправи със сложната нова математика, която учени като нея на практика създаваха ежедневно. Ала въпреки недостатъците си, преди две години бе назначен за директор на „Прийз“, маневра, нагласена от по-старите и консервативни членове на научните среди, които искаха една толкова престижна институция да бъде оглавявана от един от тях. Оттогава отношенията на Джейн с „Прийз“ се бяха превърнали в същински ад от бюрократщина. В сравнение с тях позицията й във факултета в „Нюбъри“ изглеждаше забележително некомплицирана.

— За в бъдеще — каза Джери, — ще ни трябват повече документи от твоя страна, за да одобрим подобен тип разходи. Сметката за такси от летището, например? Безобразна.

Джейн недоумяваше как човек с неговото положение няма друго за правене, освен да я тормози за нещо толкова незначително.

— Денвърското летище е доста далеч от града.

— В такъв случай е трябвало да използваш транспорта, предлаган от хотела.

Тя едва успяваше да преглътне раздразнението си. Освен че беше некомпетентен като учен, директорът беше и сексист, тъй като на колегите й мъже не се налагаше да търпят такова критично взиране в най-малките подробности на всичко, което вършат.

Разбира се, те не бяха направили Джери да изглежда като глупак.

Когато беше на двайсет и няколко години и все още работеше в мъгла от идеалистична жар, Джейн написа труд, който категорично оборваше една от любимите теории на ръководителя им, небрежно свършена работа, която въпреки всичко му бе спечелила похвали. Оттогава реномето му в научните среди не беше същото и той никога не забрави, нито пък й прости.

Сега той сбърчи чело и се впусна в атака срещу работата й, което не бе никак лесно, при положение, че не разбираше почти нищо от тази дейност. Докато шефът й ораторстваше, Джейн усети как депресията, която я преследваше след неуспешния й опит да забременее преди два месеца, я обзема още по-дълбоко. Само ако носеше дете, всичко нямаше да й се струва толкова безнадеждно.

Като човек, посветил живота си на търсенето на истината, тя знаеше, че постъпката й в онази нощ беше морално укорима. Но едновременно с това бе объркана, защото нещо в случилото се тогава й се струваше правилно… може би фактът, че не би могла да избере по-подходящ кандидат за баща на детето си. Кал Бонър беше воин, мъж, надарен с агресия и брутална сила, все качества, които тя не притежаваше. Не можеше да си обясни напълно още нещо, което й говореше, че той е абсолютно подходящ. Един вътрешен женски глас, прастар и мъдър, й подсказваше онова, което логиката не бе в състояние да разясни. Щеше да бъде точно той или никой друг.

За съжаление този вътрешен глас не й разкриваше идеи как да събере смелост отново да се доближи до него. Коледа беше дошла и отминала, ала колкото и отчаяно да копнееше за бебе, просто не можеше да си представи как си урежда още една сексуална среща.

Гледката на Джери Майлс, извил устни в самодоволна усмивка, я върна рязко на земята.

— … Опитах се да го избегна, Джейн, но с оглед на трудностите, които имахме през последните няколко години, не виждам друг избор. От сега нататък, в края на всеки месец ще очаквам подробен доклад, който да описва дейността ти и да ме държи в течение.

— Доклад? Не разбирам.

Докато той обясняваше какво иска от нея, доктор Дарлингтън не бе в състояние да скрие изумлението си. От никой друг не се очакваше такова нещо. Това беше безсмислена бумащина, самата идея за която противоречеше на всички принципи, залегнали в основата на лаборатория „Прийз“.

— Няма да го направя. Това е крещяща несправедливост.

Той й отправи леко съжалителен поглед.

— Сигурен съм, че на Управителния съвет никак няма да му е приятно да го чуе, особено, при положение че стипендията ти предстои да бъде преразгледана тази година.

Джейн беше толкова бясна, че едва успяваше да говори.

— Върша отлична работа, Джери.

— Тогава не би трябвало да имаш нещо против да съставяш ежемесечните доклади, за които те помолих, та и аз да мога да споделя ентусиазма ти.

— Никой друг не го прави.

— Ти си доста млада, Джейн, и все още не си се доказала като останалите.

Освен това бе жена, а той — сексистки гадняр. Годините на самодисциплина я възпряха да го изрече на глас, защото щеше да навреди повече на себе си, отколкото на него. Вместо това се изправи и излезе от кабинета му, без да каже нито дума.

Кипяща от гняв, тя слезе с асансьора на първия етаж и прекоси фоайето. Още колко дълго щеше да й се налага да търпи това? За кой ли път я обзе съжаление, че приятелката й Каролайн е в чужбина. Страшно се нуждаеше от изпълнен със съчувствие слушател.

Мрачният януарски следобед имаше онзи неотменен сивкав оттенък, който сякаш постоянно висеше над северен Илинойс по това време на годината. Джейн потрепери, докато се качваше в колата си марка „Сатурн“ и подкара към началното училище в Аврора, където трябваше да проведе научна програма за третокласниците.

Някои от колегите й я подкачаха за доброволческата работа, която вършеше там. Твърдяха, че световноизвестен теоретичен физик да води часове на ученици от начално училище, особено пък такива в неравностойно положение, е все едно Ицхак Пърлман[16] да дава уроци по цигулка на начинаещи.

Тя влезе в стаята, където я очакваха третокласниците и докато подреждаше материалите за опитите, които беше планирала, си заповяда да остави настрана мислите за най-новата проява на бюрократичен садизъм от страна на Джери.

— Доктор Дарлинг[17]! Доктор Дарлинг!

Джейн се усмихна на начина, по който третокласниците бяха променили фамилията й. Беше станало още при първото й посещение преди две години и понеже тя не си бе направила труда да ги поправи, обръщението си остана. Докато отвръщаше на погледите им и се взираше в нетърпеливите им, палави личица, сърцето й се сви. Как само копнееше за свое детенце.

Изведнъж я обзе внезапен пристъп на отвращение към самата себе си. Нима щеше да прекара остатъка от живота си в плен на самосъжаление, задето нямаше дете, без да направи нищо, за да промени ситуацията? Нищо чудно, че не бе успяла да зачене бебе на воин. Та тя беше безхарактерна страхливка!

Докато подхващаше първия експеримент, използвайки свещ и празна кутия от овесени ядки, взе решение. От самото начало си даваше сметка, че шансът да зачене след един-единствен опит бе много малък, така че бе време да пробва отново… този уикенд, когато бе в овулация.

Тъй като най-старателно четеше спортните страници на вестника, знаеше, че този уикенд „Чикаго Старс“ щяха да играят четвъртфинал в Индианаполис. Според Джоди, почти веднага след края на сезона, Кал щеше да отиде в семейната си къща в Северна Каролина, така че ако отложеше още малко плана си, него можеше и да го няма.

Съвестта й избра точно този момент, за да й напомни, че действа неморално, но тя категорично заглуши мърморещия глас. В събота щеше да загърби опасенията си и да се отправи към Индианаполис. Може би този път легендарният куотърбек щеше да отбележи тъчдаун само за нея.

В Индианаполис валя цял ден, затова полетът на „Старс“ от Чикаго закъсня и така се обърка целия график на отбора. Докато Кал излезе от бара на хотела в събота вечерта и се отправи към асансьора, беше почти полунощ — бе закъснял с цял час след обичайното им вечерно време преди мач. Размина се с Кевин Тъкър, без да си продумат. На пресконференцията преди няколко часа вече си бяха казали всичко необходимо. И двамата ненавиждаха това, че пред публика бяха принудени да целуват задника на другия, но това бе част от работата им.

На всяка от тези конференции Кал трябваше да гледа репортерите в очите и да обяснява надълго и нашироко за таланта на Кевин и колко много цени подкрепата му, и как и двамата искат само най-доброто за отбора. След това идваше ред на Тъкър да започне да разказва колко много уважава Кал и как за него е привилегия просто да е част от отбора. Пълни глупости. Журналистите го осъзнаваха. Феновете — също. Двамата куотърбекове го знаеха, ала въпреки това трябваше да продължават с този театър.

Когато се прибра в стаята си, Кал пъхна във видеото касетата с последния мач на „Колтс“[18] и си събу обувките. Изтегна се на леглото и прогони от ума си всякакви мисли за Кевин Тъкър, за да се съсредоточи върху дефанзивната линия на конкурентния отбор. Превъртя записа до втората четвърт на срещата и се загледа, докато не откри онова, което търсеше. Превъртя назад и отново го проследи.

Без да откъсва очи от екрана, той разви ментовия бонбон, който намери на възглавницата си, и го изяде. Освен ако очите не го лъжеха, защитата им имаше лошия навик да сигнализира за блиц[19] като поглеждат два пъти към страничната линия. Кал се усмихна и скъта тази информация на сигурно място в мозъка си.

Облечена в същия копринен костюм, Джейн стоеше пред хотелската стая на Кал Бонър и си поемаше дълбоко дъх. Ако и тази нощ не се получеше, щеше да й се наложи да се научи да живее със самосъжалението, защото просто не бе в състояние да премине през всичко това още веднъж.

Даде си сметка, че е забравила да си свали очилата, побърза да ги прибере и намести дръжката на чантата си, която представляваше златна верижка. Само ако й се намираха няколко от хапченцата за отпускане на Джоди, би могло да е по-лесно, ала тази вечер трябваше да се оправя сама. Призовавайки на помощ цялата си воля, вдигна ръка и почука.

Вратата се отвори и тя видя голи гърди. Руси косми по тях. Чифт зелени очи.

— Аз… съжалявам. Май съм объркала стаята.

— Зависи кого търсиш, сладурче.

Беше млад, на около двайсет и четири, двайсет и пет години, и арогантен.

— Търся господин Бонър.

— Е, значи си късметлийка, защото намери нещо по-добро. Аз съм Кевин Тъкър.

Накрая се досети кой е като си припомни изгледаните записи на мачове, макар че без шлем изглеждаше по-млад.

— Казаха ми, че господин Бонър е в стая 542.

Защо ли се бе доверила на Джоди да й набави правилната информация?

— Грешно са те осведомили.

Той се начумери едва забележимо и Джейн се досети, че е обиден, задето не го е разпознала.

— Случайно да знаете къде мога да го открия?

— О, знам и още как. Каква работа имате с това старче? Каква, наистина?

— Лично е.

Похотливата му усмивка я дразнеше. Този млад мъж определено имаше нужда да бъде поставен на място.

— Аз съм духовният му наставник.

Тъкър отметна глава назад и се разсмя.

— Така ли му викат? Е, искрено се надявам, че можеш да му помогнеш да се справи с всичките си проблеми, свързани с одъртяването.

— Разговорите с клиентите ми са поверителни. Бихте ли ми казали номера на стаята му?

— Мога да направя нещо още по-добро. Ще те заведа.

Джейн видя лукав блясък в очите му и разбра, че макар да беше хубав и да пращеше от здраве, той бе твърде умен, за да стане баща на детето й.

— Не е нужно да го правите.

— О, не бих го пропуснал за нищо на света. Само да си взема ключа.

Той го стори, но не си даде труда да си облече риза, нито да се обуе и зашляпа по коридора както си беше бос. Свиха зад един ъгъл и поеха по друг коридор, преди най-сетне да спрат пред номер 501.

Достатъчно трудно щеше да й бъде да се изправи пред Кал и без зяпачи, затова тя бързо му стисна ръка.

— Много ви благодаря, господин Тъкър. Оценявам помощта ви.

— Няма проблем.

Той отдръпна ръката си и почука с кокалчета по вратата.

— Смятам, че оттук мога да се справя и сама. Още веднъж — благодаря ви.

— Няма защо.

Куотърбекът изобщо не понечи да си тръгне.

Вратата се отвори и Джейн усети как дъхът й спира, когато отново се озова лице в лице с Кал Бонър. На фона на пращящия от младост Кевин Тъкър, той изглеждаше по-очукан, отколкото го помнеше, и някак по-внушителен: закоравял крал Артур до незрелия Ланселот на Тъкър. Беше забравила колко могъщо бе присъствието му и сега трябваше да потисне инстинктивното желание да направи крачка назад.

Провлачените думи на Тъкър прозвучаха преднамерено нагло:

— Виж какво намерих да се лута наоколо, Калвин. Личната ти духовна наставница.

— Личната ми какво?

— Дадоха ми номера на стаята на господин Тъкър по погрешка — побърза да каже Джейн. — Той беше така добър да ме придружи дотук.

Кевин й се ухили.

— Някой казвал ли ти е, че говориш смешно? Все едно озвучаваш документални филми за дивата природа.

— Или си нечий иконом — измърмори Кал. Сивите му очи я огледаха пронизващо. — Какво търсиш тук?

Тъкър скръсти ръце и се облегна на касата на вратата, за да гледа. Джейн нямаше представа какво се бе случило между тези двамата, но й бе ясно, че не са приятели.

— Дошла е, за да ти даде духовни съвети как да се справиш с проблемите на старостта, Калвин.

Едно миниатюрно мускулче в крайчеца на челюстта на Бонър потръпна.

— Не трябва ли да гледаш записи на мачове, Тъкър?

— Не. Вече знам колкото Господ за защитата на „Колтс“.

— Нима? — Кал го изгледа с проницателните си очи на опитен играч. — А случайно да забеляза, че защитата им сигнализира всеки път, когато планират блиц?

Тъкър настръхна.

— Така си и мислех. Върви си подготви домашното, хлапе. Тази твоя златна ръка не струва нищо, докато не се научиш да разчиташ противниковата защита.

Джейн не беше сигурна за какво точно говорят, но разбра, че по някакъв начин Кал бе поставил Кевин на мястото му. Тъкър се отдръпна от касата на вратата и й смигна.

— Недей да оставаш много дълго. Старчоци като Калвин трябва добре да се наспиват. Виж, ако искаш, спокойно можеш да минеш през моята стая, когато приключиш тук. Сигурен съм, че той няма да те измори особено.

Въпреки че дързостта му беше забавна, свалячът все още трябваше да получи урок.

— Нуждаете ли се от духовно наставничество, господин Тъкър?

— Повече, отколкото можеш да си представиш.

— Тогава ще се моля за вас.

Кевин се изсмя и пое по коридора, сякаш изтъкан от младежка арогантност и открито неуважение. Джейн се усмихна против волята си.

— Защо не го последваш, Роузбъд, след като го смяташ за толкова забавен?

Тя насочи вниманието си към Кал.

— И ти ли беше толкова наперен на младини?

— Ще ми се всички да престанат да говорят за мен, сякаш съм с единия крак в шибания гроб!

Две жени се показаха иззад ъгъла и се заковаха на място, когато го видяха. Той я сграбчи за ръката и я издърпа в стаята си.

— Влизай.

Докато затваряше вратата зад нея, Джейн се огледа наоколо. Възглавниците бяха струпани накуп до таблата на голямото легло, а покривката беше смачкана. Върху безмълвния телевизионен екран трептяха статични образи.

— Какво правиш в Индианаполис?

Тя преглътна мъчително.

— Мисля, че знаеш отговора на този въпрос.

С дързост, която не бе предполагала, че притежава, плъзна ръка по ключа за осветлението до вратата.

В миг стаята потъна в мрак, нарушаван единствено от мъждукащата сребриста светлина, струяща от телевизионния екран.

— Не обичаш да си губиш времето, а, Роузбъд?

Куражът бързо я напускаше. Вторият път щеше да бъде още по-труден от първия. Тя пусна чантата си на пода.

— Какъв е смисълът? И двамата знаем накъде отиват нещата.

С разтуптяно сърце провря пръсти в колана на панталона му и го придърпа към себе си. Когато бедрата му се притиснаха до нейните, усети как той се втвърдява и всяка клетка на тялото й сякаш оживя.

За нея, която открай време беше срамежлива с представителите на другия пол, задачата да играе ролята на фатална жена я изпълваше с усещане за сила. Впи пръсти в дупето му и долепи гърди до неговите. След това прокара ръце по тялото му и се притисна в него, движейки се изкусително.

Но чувството й за власт не трая дълго. Той я притисна до стената и грубо я улови за брадичката.

— Има ли господин Роузбъд?

— Не.

Хватката му стана още по-силна.

— Не си играй с мен, малката. Искам истината.

Джейн срещна погледа му, без да трепне. Поне за това не се налагаше да лъже.

— Не съм омъжена. Кълна се.

Явно й беше повярвал, защото пусна брадичката й. Преди да бе успял да й зададе още някой въпрос, тя пъхна ръце между тях и разкопча копчето на панталона му.

Докато се бореше с ципа, усети дланите му върху сакото си. Отвори уста, за да възрази в същия миг, в който той го разкопча.

— Не!

Тя сграбчи зейналата коприна, разкъсвайки я на едно място, докато се прикриваше.

Начаса той отстъпи назад.

— Махай се оттук.

Джейн закопча сакото си. Той изглеждаше бесен и тя си даде сметка, че е допуснала грешка, но единственият начин да попречи на всичко това да стане непоносимо долно, бе да запази благоприличието си.

Насили се да се усмихне.

— Така е по-вълнуващо. Моля те, не го разваляй.

— Караш ме да се чувствам като изнасилвач и това не ми харесва. Ти си тази, която ме преследва.

— Това е еротичната ми фантазия. Дойдох чак до Индианаполис, за да се почувствам обладана почти насила. Както съм си с дрехите.

— Обладана почти насила, а?

Джейн още по-здраво загърна сакото около голите си гърди.

— Както съм си с дрехите.

Той се замисли за миг. Де да можеше да надникне в ума му.

— Някога правила ли си го до стената? — попита я.

Перспективата я възбуждаше, а това бе последното, което искаше. Ставаше въпрос за възпроизвеждане, не за похот. Пък и по този начин може би щеше да бъде по-трудно да забременее.

— Предпочитам леглото.

— Аз пък смятам, че решава онзи, който извършва обладаването, не е ли така?

В следващия миг вече я беше приковал към стената и бе вдигнал полата й достатъчно високо, за да я стисне за задната част на бедрата. Разтвори ги, повдигна я от пода и пристъпи в голотата между тях.

Коравата сила на тялото му би трябвало да я уплаши, но не бе така. Уви здраво ръце около раменете му.

— Обвий крака около мен.

Приглушена, дрезгава заповед, на която се подчини инстинктивно.

Почувства как той се освободи и го зачака да нахлуе в нея грубо, но не го стори. Вместо това я докосна нежно с върха на пръста си.

Джейн зарови лице в шията му и прехапа долната си устна, за да не извика. Съсредоточи се върху натрапването, а не върху удоволствието; върху срама от това, че се разкрива по този начин под допира на един непознат. Беше се превърнала в негова курва. Само това означаваше за него — лека жена, която да използва за няколко мига сексуална наслада, а след това захвърлена. Подхранваше унижението си, за да не почувства желание.

Пръстът му проследи входа на тялото й. Тя потрепери и се концентрира върху напрежението в широко разтворените си крака, некомфортно опънатите си мускули, всичко друго, но не и коприненомеките ласки. Ала бе невъзможно. Усещанията бяха прекалено сладостни и като заби нокти в гърба му, се повдигна към него.

— Обладай ме, по дяволите!

Той изруга и звукът беше толкова дивашки, че тя потръпна.

— Какво ти има?

— Просто го направи! Сега!

Кал изръмжа гърлено и сграбчи хълбоците й.

— Проклета да си!

Джейн прехапа устни, когато нахлу в нея, а после го стисна още по-здраво за раменете, за да не го изгуби. Единственото, което трябваше да прави, бе да се държи.

Горещината на тялото му изгаряше гърдите й дори през ризата. Стената нараняваше гърба й, а мускулите я боляха заради напрежението в краката. Вече нямаше защо да се притеснява как да потисне удоволствието си. Искаше единствено той да свърши.

Кал потъна толкова дълбоко в нея, че тя потръпна. Щеше да я люби, ако му бе дала и най-малкия знак, но не го искаше. Бе твърдо решена да не извлече никаква наслада и той изпълни желанието й.

Ризата му под ръцете й овлажня, докато Бонър я използваше така, сякаш наказваше и двама им. Джейн едва успя да се задържи за него по време на оргазма му. Когато достигна кулминацията му, тя се опита да заповяда на тялото си да поеме и последната капчица от същността му, ала наранената й душа искаше единствено да избяга.

Минаха секунди, преди той най-сетне да излезе от нея. Бавно се отдръпна и я свали на пода.

Краката й бяха толкова омекнали, че едва се задържа на тях. Отказваше да го погледне. Не можеше да понесе това, което бе сторила — неведнъж, а два пъти.

— Роузбъд…

— Съжалявам.

Тя се наведе, за да вдигне чантата си от пода и сграбчи бравата. Придържайки сакото си плътно затворено, с мокри бедра, изтича в коридора.

Той извика името й. Глупавото име, което бе взела от реклама за бира. Не можеше да понесе мисълта Бонър да я последва и да я види как рухва, затова вдигна ръка и помаха, без да поглежда назад. Използва наперен жест, от онези, които казват: „Чао, загубеняко. Не ми се обаждай. Аз ще ти звънна“.

Вратата се затръшна зад гърба й.

Беше схванал какво се опитва да му каже.

5

На следващата вечер Кал седеше на обичайното си място в дъното на частния самолет, който връщаше отбора обратно от Индианаполис. Осветлението беше угасено и повечето от играчите спяха или се унасяха от музиката в слушалките си. Бонър се бе умислил.

Глезенът го болеше от получена в последната четвърт контузия. Кевин го замени, при което беше блокиран три пъти, на два пъти бе изгубил топката и все пак беше я хвърлил на петдесет и три ярда, за да отбележи тъчдауна, с който бяха спечелили срещата.

Контузиите му зачестяваха: изместване на рамото по време на тренировъчния лагер, травма на бедрото миналия месец, а сега и това. Лекарят на отбора му постави диагноза „навехнат глезен“, което означаваше, че тази седмица няма да може да тренира. Той беше на трийсет и шест и се опитваше да забрави, че дори Монтана се бе оттеглил на трийсет и осем. Освен това гледаше да не мисли за това, че вече не се възстановяваше така бързо, както преди. В добавка към глезена му, колената го въртяха, едно-две ребра го наболяваха и на всичкото отгоре имаше чувството, че някой забива нагорещен ръжен в хълбока му. Знаеше, че ще прекара голяма част от нощта в джакузито си.

Между навяхването на глезена и катастрофалния епизод с Роузбъд, Кал нямаше търпение да остави уикенда зад гърба си. Все още не можеше да повярва, че не бе използвал презерватив. Дори като тийнейджър не беше проявявал такава безотговорност. А най-вече се тормозеше, защото се сети за това чак след като тя си тръгна. Сякаш в мига, когато я зърна, мозъкът му мина на режим зимен сън и похотта бе поела контрол.

Май ударите по главата му бяха дошли в повечко, защото определено имаше чувството, че си губи ума. Ако беше която и да било фенка, освен Роузбъд, никога не би я пуснал в стаята си.

Първият път имаше оправдание, защото бе полупиян, ала сега нямаше извинение. Пожела я и я взе — ни повече, ни по-малко.

Не можеше да си обясни защо го привлича толкова. Едно от хубавите неща на това да си професионален спортист бе, че можеш да избираш и той винаги пресяваше най-младите и най-красиви мадами. Въпреки думите й, тя беше поне на двайсет и осем, а той не проявяваше никакъв интерес към толкова стари жени. Харесваше ги млади и свежи, с щръкнали, едри гърди, плътни устни и лъхащи на новичко.

Роузбъд ухаеше старомодно на ванилия. А и зелените й очи. Дори когато лъжеше, тя го гледаше открито. Кал не бе свикнал на това. Падаше си по жени с пърхащи мигли и флиртуващи намигвания, ала Роузбъд имаше погледа на човек, не търпящ глупости, което си бе истинска ирония, при положение че нищо в нея не беше честно.

Кал си остана умислен до края на полета, както и през цялата следваща седмица. Това, че не можеше да тренира, го направи още по-раздразнителен от обикновено и чак в петък строгата му самодисциплина си каза думата и той изключи от съзнанието си всичко, с изключение на отбора на „Денвър Бронкос“.

„Старс“ излязоха на полуфинала в шампионата на Американската футболна конференция[20] и въпреки че рамото го наболяваше, Кал се бе справил добре. Защитниците им обаче бяха спъвани и контузени и те не успяха да удържат една атака на „Бронкос“. Денвър беше победил с двайсет и две на осемнайсет.

Петнайсетият сезон на Кал Бонър в НФЛ беше приключил.

В мига, в който Джейн прекрачи прага, Мари, секретарката, която тя делеше с още двама членове на катедрата по физика в „Нюбъри“, й подаде няколко розови листчета със съобщения.

— Обади се доктор Нгуйен от „Ферми“[21]. Иска да говори с вас преди четири часа. Доктор Давънпорт е насрочил среща на катедрата в сряда.

— Благодаря, Мари.

Въпреки киселото изражение на секретарката, Джейн едва се сдържаше да не я прегърне. Искаше й се да танцува, да пее, да подскача до тавана, а после да се втурне през коридорите и да каже на колегите си, че е бременна.

— Трябва да ми предадеш докладите за Министерството на образованието до пет часа.

— Няма проблем — отвърна Джейн.

Изкушението да сподели новината беше почти неустоимо, но бе бременна едва от месец, а Мари, освен че изглеждаше вечно сърдита, беше от онези, които съдеха другите. Твърде рано бе да казва на някого.

Все пак, един човек знаеше и докато вземаше пощата си и влизаше в кабинета си, Джейн усети как насред щастието й се прокрадва натрапчива тревога. Две нощи по-рано Джоди се беше отбила у тях и бе забелязала книгите за бременност, които доктор Дарлингтън неразумно бе оставила върху малката масичка. Така или иначе, не можеше да крие до безкрай състоянието си от съседката. Не се опита да го отрече, но се безпокоеше дали някой толкова егоцентричен като госпожица Пулански може да си трае относно обстоятелствата около зачеването на детето й.

Въпреки че Джоди бе обещала да отнесе тайната й в гроба, Джейн определено нямаше чак такова доверие в честността й. Все пак, беше й се сторила непресторено щастлива и искрена в желанието си да бъде дискретна, така че когато се затвори в кабинета си и включи компютъра, Джейн реши да не губи повече енергия в тревоги за това.

Влезе в електронната библиотека в Лос Аламос[22], за да види новите доклади върху теорията на струните, публикувани от вчера насам. Правеше го ежедневно и автоматично, като всеки топ физик в света. Първото, което обикновените хора вършеха сутрин, беше да отворят вестника. Физиците се свързваха с библиотеката в Лос Аламос.

Само че тази сутрин, вместо да се съсредоточи върху списъка с нови доклади, Джейн се улови, че мисли за Кал Бонър. Според Джоди, той щял да прекара по-голямата част от февруари, пътувайки из страната, за да изпълни задълженията към спонсорите си, преди да се отправи към Северна Каролина в началото на март. Поне нямаше защо да се тревожи, че може да налети на него в бакалията на ъгъла.

Тази мисъл трябваше да й подейства успокоително, ала въпреки това Джейн не бе в състояние да се отърси от тревогата си. Решително насочи вниманието си обратно към монитора, но екрана отказваше да дойде на фокус. Вместо това мислите й се зареяха към това как ще украси детската стая.

Вече бе решила, че ще бъде жълта, а по стените и тавана ще има дъга. Замечтана усмивка изви устните й. Скъпото й детенце щеше да отрасне, заобиколено от най-красивите неща.

Джоди беше бясна. Момчетата й обещаха нощ с Кевин Тъкър, ако им осигури подарък за рождения ден на Бомбардировача, ала вече бе краят на февруари, три месеца по-късно, а те все още не бяха удържали на думата си. Гледката на Тъкър с едно от гаджетата му изобщо не оправи настроението й.

Мелвин Томпсън беше наел „Зебрите“, за да даде парти, и всички играчи, които все още бяха в града, присъстваха. Въпреки че официално се водеше на работа, Джоди прекара цялата вечер, отпивайки от питиетата на всички, така че когато малко след полунощ откри Джуниър Дънкан в билярдната заедно с Джърмейн Кларк, бе готова за конфронтация.

— Трябва да говоря с теб, Джуниър.

— По-късно, Джоди. Не виждаш ли, че с Джърмейн играем?

Прииска й се да издърпа щеката от ръцете му и да го цапардоса по главата, но не беше чак толкова пияна.

— Дадохте ми обещание, но тениската с номер дванайсет все още я няма в дрешника ми. Може и да сте забравили за Кевин, но аз не съм.

— Казах ти, че работим по въпроса. — Джуниър се прицели в средния джоб и не уцели. — Мамка му!

— От три месеца все това повтаряте. Вече не се връзвам толкова лесно. Всеки път щом се опитам да говоря с него, той ме гледа, сякаш съм невидима.

Джуниър се отдръпна, така че Джърмейн да може да заеме мястото му до масата, и фенката със задоволство видя, че изглежда малко притеснен.

— Работата е там, че Тъкър ни създава малко проблеми, Джоди.

— Да не искаш да кажеш, че не иска да легне с мен?

— Не е това. Просто от известно време се среща с една-две други жени и нещата малко се усложниха. Какво ще кажеш да те уредим с Рой Роулинс и Мат Труейт?

— Не се занасяй! Ако исках тези двамата, дето само греят скамейката за резерви, да съм ги изчукала още преди месеци. — Скръсти ръце. — Имахме уговорка. Аз ви намирам курва, която да „подарите“ на Бомбардировача за рождения ден, а в замяна получавам една нощ с Кевин. Изпълних моята част от сделката.

— Не съвсем.

При звука на този провлачен южняшки говор, разнесъл се точно зад нея, по гърба й полазиха тръпки, все едно някой бе стъпил на гроба й. Обърна се и погледна право в светлосивите очи на Бомбардировача.

Откъде беше изникнал? Последния път, когато го видя, две блондинки го сваляха на бара. Какво правеше тук?

— Не им намери проститутка, нали така, Джоди?

Тя прокара език по устните си.

— Не знам за какво говориш.

— Аз пък мисля, че знаеш. — Дългите му пръсти се сключиха около ръката й и я накараха да подскочи. — Ако ни извините, двамата с Джоди ще излезем да си поприказваме навън.

— Ти си луд! Навън е кучи студ.

— Няма да се бавим.

И без да й даде възможност да възрази, той я дръпна към задната врата.

През целия ден по радиото четяха предупреждения, че тази нощ температурите ще паднат доста под нулата, и когато излязоха в малката уличка, от дъха им във въздуха се появиха бели облачета. Кал най-сетне щеше да получи отговор на въпросите си.

Загадките открай време го изнервяха, както на футболното игрище, така и в живота. От опит знаеше, че една енигма обикновено означава, че някой се готви за изненадващ ход, а Бонър не обичаше изненадите.

Знаеше, че би могъл да притисне момчетата за някои отговори, но не искаше те да заподозрат колко време бе прекарал в мисли за Роузбъд. Докато не чу разговора на Джоди с Джуниър, и през ум не му беше минало да опита с нея.

Колкото и да се мъчеше, така и не успяваше да затвори страницата с Роузбъд. Улавяше се, че се тревожи за нея в най-неочаквани моменти. Кой би могъл да знае в колко хотелски стаи беше попаднала напоследък с фантасмагорията си за ДСН и духовни наставници? Като нищо вече можеше да се е прехвърлила на играчите от „Беърс“ и без сам да го иска, той се чудеше за кого ли от тях отказваше да се съблече сега.

— Коя е тя, Джоди?

Мацето бе облечена в униформата си на хостеса — впита блузка с дълбоко деколте и къса пола с райета на зебра — и зъбите й бяха започнали да тракат.

— Проститутка, на която попаднах случайно.

Част от ума му прошепна, че може би е най-добре да се откаже, да спре дотук. Откъде да е сигурен, че не навлиза в неща, които е по-добре да не узнава? Ала едно от качествата, които го правеха толкова добър куотърбек, беше умението му да надушва опасностите и по някаква причина, която не разбираше, косъмчетата на тила му бяха започнали да настръхват.

— Лъжеш ме, Джоди, а аз не обичам да ме мамят.

Пусна ръката й, но едновременно с това се приближи на няколко сантиметра от нея, приклещвайки я между себе си и тухлената стена.

Момичето извърна очи.

— Тя е просто някой, когото срещнах, ясно?

— Искам име.

— Не мога… Виж, не мога да го направя. Обещах.

— Не е трябвало.

Джоди започна да разтърква ръце, зъбите й тракаха.

— Господи, Кал, тук е студено като в морга.

— Аз пък не усещам.

— Тя… Името й е Джейн. Само това знам.

— Не ти вярвам.

— О, я стига!

Дръпна се настрани, мъчейки се да мине покрай него, но той премести тежестта на тялото си, препречвайки й пътя. Знаеше, че я плаши и нямаше нищо против. Искаше да приключат с това възможно най-бързо.

— Джейн коя?

— Не си спомням.

Джоди стисна ръце още по-здраво и сви рамене.

Упорството й го подразни.

— Да се навърташ около момчетата е страшно важно за теб, нали?

Тя го изгледа подозрително.

— Не е лошо.

— Мисля, че е много повече от това. Мисля, че то е най-важното нещо в жалкия ти животец. И знам, че никак няма да ти хареса, ако играчите престанат да идват в „Зебрите“. Ако никой от тях не иска да си прекарва времето с теб, дори резервите.

Сигурен бе, че току-що спечели, но мацето направи един последен опит да се съпротивлява.

— Тя е наистина свястна дама, която преживява труден период, и не искам да й навредя.

— Името!

Джоди се поколеба, ала най-сетне отстъпи.

— Джейн Дарлингтън.

— Продължавай.

— Само това знам — навъсено каза тя.

Кал понижи глас почти до шепот.

— Това е последното ми предупреждение. Кажи ми каквото искам да знам или ще направя така, че никой от отбора повече да не се доближи до теб.

— Ти си истинско лайно.

Той не каза нищо. Просто си стоеше там и чакаше.

Джоди потри ръце, за да се стопли, и го изгледа войнствено.

— Тя е професор по физика в „Нюбъри“.

От всичко, което очакваше да чуе, това изобщо не бе в списъка.

— Професор?

— Аха. Освен това работи и в някаква лаборатория. Не знам точно коя. Тя е страшно умна… но наоколо й няма много мъже и… Нямаше лоши намерения.

Колкото повече отговори получаваше, толкова повече кожата на тила му настръхваше.

— Защо точно аз? И не ми пробутвай разни измислици как е фенка на отбора, защото знам, че не е вярно.

Тялото на момичето вече се тресеше от студ.

— Обещах й, разбираш ли? Това е целият й живот.

— Търпението ми се изчерпа.

Кал буквално можеше да види как Джоди се мъчи да реши дали предпочита да спаси собствената си кожа, или да остане вярна на приятелката си. Знаеше какво ще избере, още преди да бе проговорила.

— Иска дете, ясно? И не желае ти да знаеш за това.

Бонър усети, че го пронизва тръпка, която нямаше нищо общо с температурата.

Джоди го гледаше неспокойно.

— Не е като да се кани да ти цъфне на вратата, когато детето се роди, и да ти иска пари. Има си добра професия и е умна, така че защо просто не забравиш цялата тази история?

Беше му трудно да диша.

— Да не искаш да ми кажеш, че е бременна? Че ме е използвала, за да забременее?

— Да, но не е като детето да е наистина твое. Ти си по-скоро нещо като донор на сперма. Тя така гледа на нещата.

— Донор на сперма? — Имаше чувството, че ще изригне… че главата му буквално ще избухне. Ненавиждаше всичко постоянно — дори не можеше да живее на едно и също място твърде дълго — а ето че сега бе създал дете. Трябваше да положи усилие, за да запази самоконтрол. — Защо аз? Защо е избрала мен?

Под враждебността на Джоди отново се появи страх.

— Тази част няма да ти хареса.

— Бас държа, че е така.

— Ами, тя си е направо гений. И понеже е много по-умна от всички останали, докато е растяла, се е чувствала като някаква откачалка. И, разбира се, не иска детето й да преживее същото, затова държеше да намери някой напълно различен от нея самата за донор на сперма.

— Някой напълно различен от нея? Какво искаш да кажеш?

— Някой, който… ами… който не може да се нарече гений.

Кал искаше да я разтърси, докато тракащите й зъби не изпопадат до един на земята.

— Какво се опитваш да ми кажеш? Защо е избрала мен?

Джоди го изгледа предпазливо.

— Защото мисли, че си глупав.

— Връзката между трите протона и седемте неутрона на изотопа е разкъсана. — Обърнала гръб на студентите в класа си — шестима мъже и две момичета — Джейн продължи да чертае по дъската. — Отнемете един неутрон от Li-11 и още един ще се откъсне, свързвайки останалия след тях Li-9, с двата откъснали се неутрона, и образувайки система от три тела.

Толкова беше погълната от това да обяснява сложните на неутроните ореоли в изотопите на лития, че не обърна внимание на лекия шум, надигнал се зад нея.

— Li-11 се нарича боромеево ядро, заедно с… — Изскърца стол. Разнесе се шушукане. — Заедно… — Изшумоляха листове. Още шепот. Озадачена, тя се обърна, за да види какво става.

И видя Кал Бонър, облегнат на стената, скръстил ръце на гърдите си и пъхнал пръсти под мишниците си.

Пребледня и за първи път в живота си Джейн си помисли, че ще припадне. Как я беше открил? За миг си позволи да си внуши, че няма да я разпознае в строгото й професионално облекло. Носеше консервативна вълнена рокля, а косата й бе прибрана на френски кок, за да не й пречи, докато работи. Пък и нали беше с очила — Бонър не я бе виждал с тях. Само че не можа да го заблуди дори за миг.

В стаята настана пълна тишина. Всички в класа явно го бяха разпознали, но той не обръщаше никакво внимание на реакциите им. Гледаше единствено нея.

Джейн никога досега не беше попадала под прицела на подобна неприкрита ненавист. Присвитите му очи бяха убийствени, сурови бръчки се бяха появили около устата му и докато го гледаше, тя се почувства също така разкъсана отвътре, както и ядрото на изотопа, който бе описвала току-що.

Под погледите на толкова любопитни очи, тя нямаше друг избор, освен да се овладее. До края на часа оставаха още десет минути. Трябваше да го разкара, за да може да довърши лекцията си.

— Ще ме почакате ли в кабинета ми, докато приключа тук, господин Бонър? Надолу по коридора е.

— Никъде няма да ходя. — За първи път той се обърна и изгледа осемте студенти. — Часът свърши. Махайте се!

Студентите побързаха да се изправят и се заеха да затварят тетрадки и да си обличат палтата. Тъй като не можеше да се скара с него пред тях, Джейн заговори възможно най-спокойно:

— И бездруго почти бяхме свършили. В сряда ще продължим оттам, докъдето стигнахме.

Те се изнесоха от стаята за броени секунди, като поглеждаха крадешком към нея и Бомбардировача. Той се отдръпна от стената, затвори вратата и врътна ключа.

— Отвори вратата — заповяда тя незабавно, уплашена да остане насаме с него в малката класна стая без прозорци. — Можем да разговаряме в кабинета ми.

Бонър отново зае предишната си поза, облегнат на стената. Ръцете му бяха мускулести и загорели. Една дебела вена пулсираше там.

— Иска ми се да те разкъсам на парчета.

Джейн си пое рязко дъх, обзета от паника. Стойката му сякаш изведнъж придоби значение — на мъж, който се опитва да се удържи.

— Нищо ли нямаш да ми кажеш? Какво има, доктор Дарлингтън? Предишните пъти не млъкваше.

Джейн се мъчеше да запази спокойствие, надявайки се противно на всяка логика, че той просто е открил истинската й самоличност и бе дошъл, за да си възстанови воинската чест.

„Моля те, нека да е само това“, помоли се тя.

Кал се приближи бавно към нея и жената неволно отстъпи назад.

— Как живееш със себе си? — процеди презрително. — Или гениалният ти мозък е толкова голям, че е заел мястото и на сърцето ти? Наистина ли мислеше, че няма да ми пука, или разчиташе никога да не разбера?

— Да разбереш какво? — Гласът й бе по-тих и от шепот. Тя се блъсна в дъската, докато по гръбнака й плъзваше вледеняващ ужас.

— Грижа ме е, професоре. И то много.

Кожата й беше едновременно гореща и лепкаво студена.

— Не знам за какво говориш.

— Лъжкиня! Това са пълни глупости.

Той продължаваше да се приближава решително и Джейн имаше чувството, че се опитва да преглътне памук.

— Искам да се махнеш.

— Бас държа, че е така. — Вече беше толкова близо, че ръката му докосваше нейната, а в ноздрите й нахлу миризмата на сапун, вълна и гняв. — Говоря за бебето, професоре. За това, че си си наумила да забременееш от мен. И чувам, че си успяла.

Силите я напуснаха и тя се свлече безжизнено до поставката за тебеширите.

„Не и това. Моля те, Господи, не и това.“

Струваше й се, че тялото й изключва; искаше й се единствено да се свие на кълбо, за да се предпази от това, което се случваше.

Той не каза нищо повече. Просто чакаше.

Джейн си пое въздух, дълбоко и накъсано. Знаеше, че е безсмислено да отрича, ала й бе трудно да оформи каквито и да било думи.

— То няма нищо общо с теб. Моля те. Просто забрави за това.

Бонър беше светкавично бърз. Гърлен писък се откъсна от устните й, когато я сграбчи за раменете и я откъсна от стената. Устните му бяха здраво стиснати от едва потискана ярост, вената на слепоочието му туптеше.

— Да забравя за това? Искаш да забравя?

— Не мислех, че ще те е грижа! Не мислех, че ще има значение за теб.

Той изрече през зъби:

— Има значение.

— Моля те… толкова отчаяно исках дете. — Тя потръпна, когато пръстите му се впиха в ръцете й. — Нямах намерение да те въвличам във всичко това. Изобщо не трябваше да научаваш. Никога… никога не съм правила нещо такова. Просто… в себе си усещах толкова силна болка… и не можех да измисля друг начин.

— Нямаше право.

— Знаех… знаех, че онова, което върша, е нередно. Но не ми се струваше така. Единственото, за което бях в състояние да мисля, бе да си имам бебе.

Той я пусна бавно и Джейн почувства, че едва успява да запази самоконтрол.

— Имало е и други начини. Начини, които не включват и мен.

— Банките за сперма не бяха приложима алтернатива в моя случай.

Очите му я изгледаха с неприкрито презрение, а от заплашителните нотки в мекия му, провлачен говор, Джейн изтръпна.

— Приложима алтернатива? Не ми харесва, когато използваш такива сложни думи. Виждаш ли, аз не съм прочут учен като теб. Аз съм просто тъп спортист, така че карай по-простичко.

— Не беше подходящо да използвам банка за сперма.

— И защо не?

— Коефициентът ми на интелигентност е над 180.

— Поздравления.

— Заслугата не е моя, така че не е нещо, с което се гордея. Родих се така и може би е по-скоро проклятие, отколкото благословия, затова исках нормално дете. Ето защо трябваше много да внимавам в избора си. — Тя сплете пръсти пред себе си, чудейки се как да продължи, без да го вбеси още повече. — Нуждаех се от мъж със… ъъъ… средна интелигентност. Донорите в банките за сперма обикновено са студенти по медицина и други такива.

— А не селяндури от Каролина, които си изкарват прехраната като хвърлят топка.

— Знам, че постъпих несправедливо с теб — тихо додаде Джейн, играейки си с едно от медните копчета на дрехата си, — ала вече няма какво друго да сторя, освен да ти се извиня.

— Можеш да направиш аборт.

— Не! Обичам това бебе с цялото си сърце и никога не бих го сторила!

Очакваше той да започне спор, но Бонър не каза нищо. Тя се обърна и като обви ръце около тялото си, отиде в другия край на катедрата, за да е възможно най-далеч от него, да защити себе си и бебето си.

Чу го да се приближава и изпита усещането, че я наблюдават през мерника на снайпер. Гласът му беше тих като шепот и някак странно безплътен.

— Ето как ще стане, професоре. След няколко дни двамата с теб ще отпътуваме до съседния щат, в Уисконсин, където пресата едва ли ще ни надуши. Отидем ли веднъж там, ще се оженим.

Дъхът й секна при злобата, изписана по лицето му.

— Не си прави илюзии за меден месец в уютна къщичка и градинка с рози, защото това не е брак по любов. В мига, в който церемонията свърши, всеки от нас ще си тръгне по пътя, докато бебето се роди. След това ще се разведем.

— За какво говориш? Няма да се омъжвам за теб. Изобщо не разбираш. Не ми трябват парите ти. Не искам нищо.

— Слабо ме вълнува какво желаеш.

— Но защо? Защо го правиш?

— Защото не вярвам в безпризорни деца.

— Моето дете няма да е такова. Не е…

— Замълчи! Имам цял куп права и ще се погрижа да бъдат уважени до едно, включително и за съвместно упражняване на родителските отговорности, ако реша, че го искам.

Джейн изпита чувството, че в дробовете й не е останала и капка кислород.

— Съвместно упражняване на родителските отговорности? В никакъв случай. Бебето е мое!

— Не бих се обзаложил.

— Няма да ти позволя да го направиш!

— Изгуби правото си на глас, когато намисли гадния си малък план.

— Няма да се омъжа за теб.

— Ще го направиш и още как! И знаеш ли защо? Защото ще те унищожа, преди да допусна мое дете да бъде отгледано като копеле.

— Времената вече са други. Има милиони самотни майки. За хората това няма значение.

— Но за мен има. Чуй ме! Опитай да се съпротивляваш и ще настоявам за пълни родителски права. Мога да те влача по съдилищата, докато останеш без пукната пара.

— Моля те, не го прави. Бебето е мое! Единствено мое и на никой друг!

— Кажи го на съдията.

Джейн не бе в състояние да изрече каквото и да било. Беше се озовала на място, изпълнено с толкова болка и горчилка, че да говори беше невъзможно.

— Свикнал съм да се търкалям в калта, професоре, и честно да ти кажа, не ме притеснява особено. Дори ми харесва. Така че можем да го направим насаме, чисто и незабелязано от никого, или пък пред очите на всички, с цялата гадост, която това ще доведе след себе си, да не говорим пък за парите, които ще коства. И в двата случая аз решавам.

Тя се мъчеше да осмисли думите му.

— Това не е честно. Та ти не искаш дете.

— Последното, което ми е нужно, е дете и ще те проклинам до края на дните си. Но то не е виновно, че майка му е лъжлива кучка. Както казах — не искам детето ми да е копеле.

— Не мога да го направя. Не искам.

— Това си е твой проблем. Утре адвокатът ми ще се свърже с теб и ще ти връчи хубавичко, тлъсто предбрачно споразумение за подпис — съставено така, че след развода и двамата да запазим точно това, което сме имали преди брака. Аз няма с пръст да пипна твоите авоари и ти няма да имаш достъп до моите. Финансовата ми отговорност е само към детето.

— Не искам парите ти! Защо не ме слушаш? Спокойно мога да се грижа за бебето сама. Не искам нищо от теб.

Той не й обърна никакво внимание.

— Скоро трябва да се връщам в Северна Каролина, така че ще го направим веднага. По това време следващата седмица вече ще сме женени, а след това ще използваме адвоката ми, за да си разменяме информация за детето и да уреждаме посещенията му.

Бонър съсипваше всичките й блянове. Каква каша беше забъркала само! Как би могла да остави детето си да посещава варварин като този, дори и за кратко?

Щеше да се бори. Той нямаше никакво право да предявява претенции към нейното бебе! Не я беше грижа колко милиони имаше, нито колко скъпа щеше да й излезе една съдебна битка — това дете беше нейно. Нямаше да позволи на този тип да нахлуе в живота й и да го превземе. Нямаше никакво право…

Възмущението й се блъсна челно в съвестта й. Имаше право. Цялото право на света. Благодарение на нейната непочтеност, той беше баща на детето и независимо дали на нея й харесваше, или не, това означаваше, че има право на глас за бъдещето му.

Трябваше да погледне истината в очите. Дори ако можеше да си позволи дълъг съдебен спор, нямаше да го направи. Беше се озовала в тази ситуация, обръщайки гръб на принципите си, убеждавайки сама себе си, че целта оправдава средствата, и ето докъде я бе довело това. Повече не можеше да го прави. От тук насетне всяко нейно решение щеше да се основава на един-единствен критерий — какво е най-добро за детето.

Джейн грабна листовете от катедрата и се отправи към вратата.

— Ще си помисля за това.

— Направи го. Имаш време до четири часа в петък следобед.

— Доктор Дарлингтън го подписа в последния момент. — Брайън Делгадо, адвокатът на Кал, потупа предбрачното споразумение, което лежеше в средата на бюрото. — Пристигна съвсем малко преди четири и беше много разстроена.

— Добре.

Дори след цяла седмица футболистът все още бе бесен заради онова, което тя му беше причинила. Съвсем ясно я виждаше в класната стая, облечена в тъмнооранжева рокля, пристегната здраво с две редици златни копчета. За миг не я беше разпознал. Косата й беше прибрана назад в практична прическа, а зелените й очи бяха скрити зад чифт големи очила. Приличаше повече на изпълнителен директор на някоя компания, отколкото на някоя от жените в живота му.

Приближи се до прозорците и зарея невиждащ поглед към паркинга навън. След два дни щеше да бъде женен. Мамка му! Всичко в него се бунтуваше, всичко, освен моралния кодекс, с който беше възпитан и според който един мъж никога не изоставя детето си, дори да не го е искал.

От мисълта за такъв ангажимент имаше чувството, че се задушава. Улегналият живот беше за след края на кариерата му, за времето, когато щеше да е прекалено стар, за да хвърля топка, не за сега, когато все още беше в разцвета на силите си. Щеше да изпълни дълга си към това дете, ала доктор Джейн Дарлингтън щеше да му плати, задето манипулираше живота му по този начин. Той не позволяваше да го разиграват. Никога не го беше допускал и нямаше да го позволи и за в бъдеще.

— Искам да бъде наказана за това, Брайън — процеди той. — Открий всичко, което можеш, за нея.

— Какво точно търсиш?

— Искам да знам уязвимите й места.

Делгадо все още беше млад, но имаше очите на акула и Кал знаеше, че е най-подходящият човек за тази работа. Представляваше го от пет години насам. Беше умен, агресивен и от офиса му никога не бе изтичала информация. Понякога можеше да е прекалено ревностен в желанието си да угоди на най-ценния си клиент — на няколко пъти беше действал необмислено — но според Кал на света имаше и по-лоши недостатъци. Засега адвокатът се бе справил с тази бъркотия бързо и ефикасно и Бонър изобщо не се съмняваше, че и занапред ще продължи по същия начин.

— Няма да й се размине, Брайън. Женя се за нея, защото нямам друг избор, но това не е краят. Тя ще открие, че е избрала погрешния човек, когото да разиграва.

Делгадо изглеждаше замислен, докато потупваше предбрачното споразумение с писеца на химикалката си.

— Изглежда, води тих живот. Съмнявам се да има кой знае колко срамни тайни.

— Тогава разбери какво е важно за нея и я пречупи по този начин. Възложи го на най-добрите си хора. Проучете професионалния й живот. Открийте на какво най-много държи. Научим ли го, ще знаем точно какво да й отнемем.

Кал почти можеше да види как зъбчатите колелца в главата на адвоката се въртят, докато пресява наум предизвикателствата в новата задача, която му бяха възложили. Друг, не толкова агресивен човек, би опитал да се измъкне от подобен ангажимент, но не и Брайън. Той бе от онези, които обичаха да пируват с трупа на плячката си.

Докато си тръгваше от офиса му, Бонър реши да защити хората, на които най-много държеше, от стореното от Джейн Дарлингтън. Семейството му все още оплакваше смъртта на Чери и Джейми и той нямаше намерение да ги наранява още повече. Що се отнася до бебето… Хората открай време го наричаха кораво копеле, но освен това беше справедлив и нямаше да допусне детето да плаща за греховете на майка си.

Засега предпочиташе да не мисли много-много за него. По-късно щеше да се оправя с тези отговорности. За момента го интересуваше единствено отмъщението. Можеше и да отнеме известно време, но щеше да й причини болка и щеше да го направи по начин, който тя никога нямаше да забрави.

Нощта преди сватбата Джейн бе толкова ужасена, че не можа нито да спи, нито да сложи каквото и да било в уста. Церемонията обаче протече почти без проблеми. Проведе се в кабинета на един съдия в Уисконсин и отне по-малко от десет минути. Нямаше цветя, приятели, целувка. Когато всичко свърши, Брайън Делгадо, адвокатът на Кал, й съобщи, че Бомбардировача се връща в Северна Каролина следващата седмица и че той ще се погрижи за общуването между тях. Ако не се брояха рязко изречените сватбени обети, Кал не бе казал нито дума.

Тръгнаха си от церемонията в различни коли, точно както бяха пристигнали, и когато се прибра у дома, Джейн бе замаяна от облекчение. Беше свършило. Нямаше да й се налага да го вижда в продължение на месеци.

За съжаление, не беше включила в сметките си „Чикаго Трибюн“. Два дни след церемонията един от спортните журналисти на вестника, позовавайки се на информация, получена от анонимен чиновник от Уисконсин, разгласи историята за тайно сключения брак на най-популярния куотърбек на Чикаго и доктор Джейн Дарлингтън, изтъкната преподавателка по физика в колежа „Нюбъри“.

Медийният цирк беше започнал.

6

— Никога няма да ти го простя — изсъска Джейн, докато закопчаваше предпазния колан.

— Не забравяй кой се появи в дома ми с розова панделка около врата си.

Кал натъпка отрязъците от бордовите им карти в джоба на спортното си сако и се настани до нея. Беше настръхнал от враждебност и тя не можеше да си спомни някога да е била обект на по-неприкрита ненавист.

Беше понеделник, едва пет дни след импровизираната им сватбена церемония. Стюардесата, която обслужваше пътниците в първа класа, спря до местата им, прекратявайки за малко яростната словесна битка, която кипеше между тях, след публикуването на историята в „Трибюн“ три дни по-рано.

— Поздравления! Екипажът толкова се радва, че летите с нас. Всички сме големи фенове на „Старс“ и страшно се развълнувахме, когато научихме за сватбата ви.

Джейн се насили да извика усмивка върху устните си, докато поемаше чашата с шампанско.

— Благодаря.

Кал не каза нищо.

Стюардесата плъзна преценяващ поглед по жената, която бе успяла да отмъкне най-желания ерген в града. Джейн започваше да свиква с мимолетната искрица на изненада по лицата на хората, когато я видеха за първи път. Несъмнено очакваха жената на Кал Бонър да изглежда и да се облича като модел на „Виктория Сикрет“[23], ала добре ушитият костюм от туид, елегантният панталон и дискретният грим на доктор Дарлингтън изобщо не отговаряха на тази представа. Всичките й дрехи бяха с добро качество, но консервативни. Класическият стил й отиваше и тя нямаше никакво желание да се превръща в модна пеперуда.

Беше оформила косата си в небрежен френски кок, прическа, която винаги беше харесвала, защото беше спретната и никога нямаше да излезе от мода. Приятелката й Каролайн твърдеше, че е прекалено строга, но все пак беше признала, че прекрасно подчертава деликатните й кости. Бижутата й бяха сведени до минимум — малки златни обици и обикновената халка, която адвокатът на Бонър беше купил за сватбата. Изглеждаше странно на пръста й и Джейн се преструваше, че не е там.

Докато наместваше очилата си, се замисли за всеизвестната слабост на Кал към изключително млади жени. Без съмнение би бил много по-доволен, ако тя се бе появила по минипола и бюстие. Зачуди се какво ли ще стане, когато открие истинската й възраст.

Дори видът на войнствено стиснатите му челюсти я караше да се чувства неспокойна. Ако в главата му изобщо се появяваха някакви по-възвишени мисли, той определено ги криеше прекрасно. Докато седеше до него, Джейн се чувстваше като взривена бомба от интелект.

— Изпий това. — Подаде му чашата с шампанско, когато стюардесата се отдалечи.

— Защо?

— Защото аз съм бременна и не мога. Или искаш всички да научат и за това?

Той я изгледа свирепо, пресуши чашата и й я върна.

— Като нищо ще ме превърнеш в шибан алкохолик.

— При положение че през по-голямата част от времето, когато съм била с теб, в ръката ти бе позиционирано питие, съмнявам се, че ще бъде много трудно.

— Съмняваш се, дръжки!

— Страхотен език. Язвителен.

— Поне не звуча така, сякаш съм глътнал речник. Още колко дълго смяташ да ми сервираш тези твои сложни думи?

— Не съм сигурна. Но ако го правя достатъчно бавно, може би ще успееш да схванеш някои от тях.

Знаеше, че е доста детинско да се заяжда с него по този начин, но бе за предпочитане пред враждебното мълчание, което опъваше нервите й и я караше да се заоглежда за най-близкия изход. Вместо да й вдъхнат увереност, неприкритите му усилия да избягва и най-незначителния физически контакт между тях, я караха да се чувства сякаш си няма доверие какво може да направи, ако я докопа. Джейн не обичаше да се страхува, особено когато знаеше, че правото не е на нейна страна, така че бе решила да посрещне войнствеността му с агресия. Да става каквото ще, но нямаше да допусне той да разбере, че се страхува.

Емоционалната буря, бушуваща в нея, беше само една от промените, настъпили вследствие на катастрофалните събития от последните дни. В петък сутринта, два дни след сватбата им, отиде на работа, само за да завари пред „Нюбъри“ цяла тълпа репортери, които я бомбардираха с въпроси и тикаха микрофони в лицето й. Успя да си проправи път през множеството и се втурна в кабинета си, където Мари я посрещна с благоговейно изражение и огромна купчина телефонни съобщения, включително и едно от Кал.

Свърза се с него у дома му, но той прекъсна въпросите с ръмжене и й прочете официалното съобщение за пресата, подготвено от адвоката му. В него се заявяваше, че двамата са се запознали чрез общ приятел преди няколко месеца и че решението им да се оженят било неочаквано. Изброяваше академичните й постижения и описваше неговата гордост от професионалните й успехи, нещо, което съпроводи с присмехулно изсумтяване. След това се съобщаваше, че двойката ще прекара медения си месец, или по-точно — следващите няколко месеца, в родния град на Кал, Салвейшън, Северна Каролина.

Джейн бе избухнала.

— Невъзможно! Имам часове за водене. Никъде няма да ходя.

Беше усетила ехидната му усмивка дори по телефона.

— От пет часа днес официално излизаш в един от онези… как им казваха? Творчески отпуск.

— Определено няма да го направя.

— От колежа казват друго.

— За какво говориш?

— Попитай шефа си.

И бе треснал слушалката.

Тя начаса бе отишла в кабинета на доктор Уилям Давънпорт, завеждащия катедрата по физика на „Нюбъри“, където научи, че Кал ще дари щедра сума на колежа в знак на благодарност за тяхната гъвкавост по отношение на графика й на работа през следващите месеци. Доктор Дарлингтън се беше почувствала безсилна и унижена. Само с драсването на един ред в чековата си книжка той бе поел контрол над живота й.

Стюардесата спря, за да вземе чашите им, и веднага щом си тръгна, Джейн отприщи клокочещата си неприязън срещу Кал.

— Нямаше никакво право да се месиш в кариерата ми.

— Я престани, професоре. Купих ти няколко допълнителни месеца ваканция. Би трябвало да ми благодариш. Ако не бях аз, нямаше да разполагаш със свободно време, за да правиш изследванията си за онази лаборатория, в която работиш.

Знаеше прекалено много за нея и това не й харесваше. Вярно бе, че временното освобождаване от преподавателските занимания щеше да се отрази благоприятно на работата за „Прийз“, макар че нямаше намерение да го признае пред него. Компютърното й оборудване вече пътуваше към Северна Каролина и с помощта на един модем промяната в местонахождението й изобщо нямаше да се отрази на работата й. При други обстоятелства би се зарадвала на трите месеца свободно време, но не и когато трябваше да прекара част от него с Калвин Бонър, който го беше уредил вместо нея самата.

— Мога да работя върху изследванията си далеч по-добре, ако съм в кабинета си вкъщи.

— Не и ако на прага ти висят цял куп репортери, настояващи да узнаят защо най-известните младоженци на града живеят в два различни щата. — Очите му пробягаха по нея сякаш тя беше купчина боклук. — Всяка година по това време ходя в Салвейшън и оставам там, докато дойде време за тренировъчния лагер през юли. Може би гигантският ти мозък ще успее да измисли някакво убедително обяснение защо не съм взел чисто новата си съпруга със себе си, но лично на мен нищо не ми хрумва.

— Не разбирам как можеш да лъжеш близките си по този начин. Защо просто не им кажеш истината?

— Защото, за разлика от теб, никой в моето семейство не е добър лъжец. Много скоро всичко ще се разчуе и тогава целият свят ще научи и последната подробност. Наистина ли искаш хлапето да е наясно как сме се срещнали?

Джейн въздъхна.

— Не. И престани да го наричаш „хлапето“. — За пореден път тя се зачуди дали бебето ще бъде момче или момиче. Все още не беше решила дали иска да разбере какво ще покаже ултразвукът.

— Освен това през последната година на нашите им се насъбра предостатъчно. Нямам намерение да им причинявам още болка.

Джейн си спомни, че Джоди й беше споменала за смъртта на снахата и племенника на Кал.

— Наистина съжалявам за това. Но щом ни видят заедно, може да почувстват, че нещо не е наред.

— Никакъв проблем, защото няма да прекарваш много време с тях. Ще се запознаете, но не си прави планове да се сближавате. И още нещо — ако някой те попита на колко си години, не признавай, че си на двайсет и осем. Ако те притиснат, кажи, че си на двайсет и пет, но не повече.

Какво ли щеше да стане, когато той научеше, че всъщност е на трийсет и четири, а не на двайсет и осем?

— Няма да лъжа за възрастта си.

— Не виждам защо не. Измами ме за всичко друго.

Тя трябваше да потисне прилива на вина.

— Ще им се стори невероятно, че съм на двайсет и пет. Не желая да ги заблуждавам.

— Професоре, сериозно те съветвам да не ме ядосваш повече, отколкото вече съм. И нямаш ли лещи, или нещо друго, та да не се налага непрекъснато да носиш тези проклети зубърски очила?

— Всъщност, това са бифокални очила. — Достави й удоволствие да му го изтъкне.

— Бифокални!

— Онези, които имат невидима линия. В горната част няма никаква корекция, а долната увеличава. Много хора на средна възраст ги носят.

С какъвто и неприязнен отговор да се канеше да я обори Кал, той бе прекъснат от един едър пътник, който се мъчеше да се добере до отделенията за икономична класа, помъкнал две солидни чанти ръчен багаж, и удари Бомбардировача по ръката с едната от тях. Джейн го зяпна почти очаровано. Навън беше около минус десет градуса, но той носеше впит потник, вероятно за да покаже мускулите си.

Кал забеляза интереса, който съпругата му проявяваше към облеклото на непознатия, и я изгледа преценяващо.

— Там, откъдето идвам, на тези потници им викаме „биячи на жени“.

Очевидно бе забравил, че насреща му не седи някоя от обичайните куклички. Джейн се усмихна сладко-сладко.

— А пък аз си мислех, че южняшките провинциалисти не удрят сестрите си.

Веждите му се сключиха.

— И представа нямаш какво правят южняшките селяни, професоре, но май скоро ще научиш.

— Ей, извинявай, че ви прекъсвам, Бомбардировач, ама се чудех дали имаш нещо против да ми дадеш един автограф за детето?

Някакъв бизнесмен на средна възраст тикаше химикалка в лицето му, заедно с бележник с логото на фармацевтична компания. Кал не му отказа и не след дълго се появи друг мъж. Молбите за автографи продължиха, докато стюардесата не нареди на всички да заемат местата си. Той беше любезен с почитателите си и учудващо търпелив.

Джейн се възползва от прекъсването, за да се залови със статията, написана от неин бивш колега. Касаеше продуктите на разпада на Хигс бозона, но й бе трудно да се съсредоточи върху нелинейната физика, когато нейният свят бе в такова ужасно състояние. Трябваше да откаже да отиде с него в Салвейшън, ала пресата щеше да я преследва и да хвърли мрачна сянка върху бъдещето на детето й. Не можеше да рискува това да се случи.

За нищо на света нямаше да допусне грозната им история да излезе наяве. Колкото и ужасно да бе, унижението, което щеше да изпита тя, щеше да е несравнимо с онова, което щеше да се стовари върху детето й, докато расте. Беше си обещала, че всичките й решения ще се основават на това, какво е най-добро за бебето и затова се бе съгласила да дойде с Кал.

Намести очилата на носа си и отново се зачете. С крайчеца на окото си видя, че Бонър я е зяпнал свирепо и бе доволна, че не притежава телепатични умения — последното, което искаше, бе да може да прочете мислите му.

„Бифокални очила“, каза си Кал. Господи, колко ги ненавиждаше. Зае се да състави наум списък с всичко, което не харесваше у тази жена и реши, че дори ако забравеше за характера й, пак оставаха цял куп неща.

Всичко у нея беше прекалено строго. Дори косата й. Защо не поотпуснеше това чудо, което носеше на главата си? Цветът й беше страхотен, това поне трябваше да й признае. Бе имал няколко гаджета със същия цвят на косата, но те го бяха придобили с помощта на флакон с боя, докато този на Джейн Дарлингтън можеше да е дело единствено на Господ.

Като се изключеше малкото кичурче коса, изплъзнало се от останалите, за да оформи едно копринено „С“ зад ухото й, тя беше една адски сериозна жена. Стегната прическа и консервативни дрехи. Хубава кожа обаче. Но тези огромни очила хич не му харесваха. Заради тях й личеше всяка една от двайсет и осемте й години.

Все още не можеше да повярва, че се бе оженил за нея. Но нима би могъл да стори нещо друго и да продължи да живее с чиста съвест? Да остави детето си да порасне без баща? Това бе немислимо за човек с неговото възпитание.

Помъчи се да почерпи някаква утеха от мисълта, че беше постъпил правилно, но почувства единствено ярост. Не искаше да бъде женен, по дяволите! За никого. И най-малко за тази задръстена, лъжлива сухарка.

Дни наред си повтаряше, че тя няма да го обвърже повече от някое гадже, с което временно живеят заедно, но всеки път щом зърнеше халката на пръста й, го обземаше мрачно предчувствие. Беше все едно да гледа как часовникът на таблото с резултатите отброява последните дни от кариерата му.

— Не мога да си представя да купя кола, без първо да я видя.

Джейн оглеждаше вътрешността на новия тъмнозелен джип „Гранд Чероки“, който ги очакваше на паркинга на летището в Ашвил. Ключът беше прибран в магнитна кутийка, скрита под предния калник.

— Плащам на други да вършат тези неща за мен.

Нехайното отношение към богатството му я подразни.

— Колко помпозно.

— Внимавай какви ги говориш, професоре.

— Означава „мъдро“ — излъга тя. — Може да се опиташ да я използваш, когато говориш с някого, от когото наистина се възхищаваш. Кажи му, че го смяташ за помпозен и ще го накараш цял ден да се чувства на седмото небе.

— Благодаря за предложението. Може би ще се възползвам следващия път, когато ме дават по телевизията.

Тя го изгледа подозрително, но не откри и следа от недоверие в изражението му. Изведнъж си даде сметка, че последните дни я бяха превърнали в истинска кучка.

Загледа се мрачно през прозореца. Въпреки навъсения, студен и облачен мартенски ден, не можеше да не признае, че природата наоколо е красива. Планинските масиви в източната част на Северна Каролина ярко контрастираха с равнинния пейзаж на Илинойс, където бе отраснала.

Прекосиха река Френч Броуд[24] — име, което при други обстоятелства би извикало усмивка върху устните й — и се отправиха на запад по междущатската магистрала №40 към Салвейшън. Откакто за първи път бе чула името на родния град на Бонър, нещо в него й се бе сторило познато, но не можеше да си спомни точно какво.

— Има ли някаква причина да съм чувала за Салвейшън?

— Преди време беше в новините, но повечето от местните не обичат да говорят за това.

Очакваше още информация, но не се учуди особено, когато такава не последва. В сравнение с Бомбардировача тя беше бъбрива като сврака.

— Мислиш ли, че би могъл да споделиш тайната?

Мълчанието му се проточи и Джейн вече беше решила, че нарочно я пренебрегва, когато той най-сетне проговори:

— Тук се засели Дуейн Сноупс. Телеевангелистът.

— Той не умря ли преди няколко години в катастрофа с частен самолет?

— Аха. Докато напускаше страната заедно с няколко милиона, които не му принадлежаха. Дори в разцвета на кариерата му, градските управници нямаха особено добро мнение за него и определено не искат името на Салвейшън да се свързва с него сега, когато е мъртъв.

— Ти познаваше ли го?

— Срещали сме се.

— Какъв човек беше?

— Мошеник! Всеки глупак можеше да го разбере.

Нюансите на възпитания разговор очевидно бяха извън умствените му възможности. Джейн се извърна, опитвайки да се наслади на пейзажа, но не й бе никак лесно, не и когато беше потопена в нов живот заедно с един опасен непознат, който ненавиждаше всичко у нея.

Най-сетне слязоха от магистралата и поеха по лъкатушещо двулентово шосе. Джипът здраво се напъна, когато поеха по склона на една планина, а после се заспускаха от другата й страна. Ръждясали сглобяеми къщи се издигаха насред буренясали парцели от двете страни на пътя, в ярък контраст с тежките порти на луксозните комплекси, построени за разни богати пенсионери край пищните голф игрища. Стомахът на Джейн вече започваше да се бунтува от безкрайните завои, когато Кал свърна от шосето и пое по прав чакълен път.

— Това е планината Хартейк. Трябва да мина да видя баба, преди да се настаним. Останалите от семейството ми не са в града, но тя ще вдигне врява до небесата, ако веднага не те заведа да се запознаете. И не си прави труда да любезничиш твърде много. Не забравяй, че няма да се задържиш дълго.

— Искаш да бъда груба?

— Да кажем, че не искам да станеш първа приятелка с близките ми. И запази за себе си информацията, че си бременна.

— Нямах намерение да го оповестявам.

Той сви в един път с дълбоки коловози, водещ до къща с ламаринен покрив, който отчаяно се нуждаеше от пребоядисване. Един от капаците на прозорците висеше настрани, а стъпалото към верандата беше хлътнало. С оглед на богатството му, Джейн бе шокирана от състоянието на къщата. Ако обичаше баба си, определено би могъл да отдели малко пари, за да стегне къщата й.

Съпругът й угаси двигателя, слезе от колата и мина от другата страна, за да й отвори вратата. Любезният му жест я изненада. Спомни си, че бе направил същото и на летището.

— Казва се Ани Глайд — обясни, докато Джейн слизаше — и на следващия си рожден ден ще навърши осемдесет години. Има проблеми със сърцето, както и емфизема, но още не е готова да се предаде. Внимавай със стъпалото. Мамка му, това място ще рухне върху нея.

— Убедена съм, че можеш да си позволиш да й намериш по-добро място.

Той я изгледа така, сякаш си е изгубила ума, а после отиде до вратата и потропа с юмрук.

— Отваряй, стара кукумявке, и ми кажи защо това стъпало не е оправено!

Джейн го зяпна. Така ли се отнасяше със скъпата си стара баба?

Вратата се отвори със скърцане и Джейн се оказа лице в лице с прегърбена старица с изрусена коса, която стърчеше на туфи по главата й, и ярко начервени устни, от чието ъгълче се подаваше цигара.

— Внимавай как ми говориш, Калвин Джеймс Бонър. Не забравяй, че все още мога да те напляскам.

— Първо трябва да ме хванеш.

Той извади цигарата от устата й, угаси я с върха на подметката си и прегърна старицата.

Тя се разсмя хрипливо и го потупа по гърба.

— Луд като дявола и два пъти по-лош. — Тя надникна покрай него и се смръщи срещу доктор Дарлингтън. — Коя е тази?

— Ани, това е Джейн. — В гласа му се промъкна стоманена нотка. — Съпругата ми. Нали помниш, че ти се обадих и ти казах за нея? Оженихме се миналата сряда.

— Мяза ми на градско чедо. Някога драла ли си катерица, градско девойче?

— Аз… ъъъ… не мога да кажа, че съм.

Възрастната жена изсумтя пренебрежително и отново се обърна към Кал.

— Защо ти отне толкоз дълго да дойдеш да видиш баба си?

— Боях се да не ме ухапеш и трябваше да си направя ваксина против бяс.

Това я накара да избухне в гръмък смях, който завърши с кашлица. Внукът й я прегърна през раменете и я въведе в къщата, като я ругаеше, задето цял живот е пушила.

Джейн пъхна ръце в джобовете на сакото си и помисли, че през следващите няколко месеца не я очакваха лесни успехи. Ето че вече се бе провалила на изпита за дране на катерици.

Не изгаряше от желание да влезе вътре, затова отиде в другия край на верандата, където ярко оцветен ветрен конус плющеше иззад ъгъла на покрива. Къщурката беше сгушена в подножието на планината и напълно заобиколена от гора, ако не се броеше една просека отстрани и градината отзад. Мъглата, забулила далечните върхове, я накара да разбере защо тази част от Апалачите се наричаше Смоуки Маунтънс — димящите планини.

Бе толкова тихо, че Джейн можеше да чуе как една катерица топурка в голите клони на близкия дъб. До този миг не си беше давала сметка колко шумен може да бъде един град, дори и спокойно, неголямо градче. Някъде изпука клонка, а после се чу грачене на врана. Жената вдиша дълбоко обичайния за ранната пролет влажен, хладен горски въздух. От гърдите й се откъсна дихание и тя отново прекоси верандата, връщайки се при вратата. Вече бе научила за Ани Глайд достатъчно, за да си даде сметка, че старицата ще сметне всяко отстъпление за признак на слабост.

Прекрачи прага и се озова право в малка, претрупана дневна, която бе причудлива смесица от остаряло и нелепо с ново и подбрано с вкус. Върху мек опушеносин килим бяха пръснати най-различни износени мебели, тапицирани във всякакви материи — от избелял брокат до прокъсано кадифе. Единият крак на позлатената по ръбовете масичка беше счупен и поправен що-годе със сребристо тиксо, а по прозорците висяха тънки дантелени завеси, завързани с избледнели червени пискюли.

До една от стените, изправен до старо каменно огнище, стоеше очевидно скъп шкаф със стереоуредба. Върху грубо изсечена лавица над огнището бяха натрупани най-различни дреболии, включително и керамична ваза с формата на китара, в която имаше паунови пера, футболна топка, препариран фазан и снимка на мъж, който й се стори познат, макар да не можеше да се сети откъде.

През малък свод вляво се виждаше част от кухнята. Линолеумът на пода бе започнал да се бели, но печката беше изключително модерна. Друга врата вероятно водеше към спалните в задната част на къщата.

Ани Глайд се отпусна с усилие в един тапициран люлеещ се стол, докато Кал крачеше напред-назад с гневно изражение.

— … а после Рой каза, че си вдигнала пушката срещу него и ми заяви, че няма да припари отново тук без депозит от петстотин долара. Невъзвръщаем!

— Рой Потс не знае разликата между чука и дебелото си черво.

— Рой е най-добрият майстор по тези места.

— Донесе ли ми новия диск на Хари Коник Джуниър? Ето какво наистина искам, а не някакъв си глупав майстор да ми се вре в работите.

Кал въздъхна.

— Да, донесох го. В колата е.

— А че иди ми го донеси, де. — Тя махна към вратата. — И като се върнеш, да преместиш оная тонколона — много е близо до телевизора.

В мига, в който внукът й излезе, сините очи на старицата се впиха пронизващо в Джейн, която бе обзета от странното желание да падне на колене и да изповяда всичките си грехове, но подозираше, че сприхавата бабичка сигурно щеше да я плесне по главата.

— На колко си години, момиче?

— Трийсет и четири.

Другата жена се замисли.

— А той на колко си мисли, че си?

— Двайсет и осем. Но не аз му го казах.

— Обаче не си поправила заблуждението му, нали?

— Не. — Въпреки че не я бяха поканили да седне, тя се намести в края на овехтял кадифен диван. — Той иска да кажа на всички, че съм на двайсет и пет.

Ани се полюля на стола си, преди да попита:

— Ще го направиш ли?

Джейн поклати глава.

— Кал каза, че преподаваш в колеж. Това трябва да означава, че си страшно умна.

— За някои неща — да. Но не и за други, предполагам.

Бабата кимна.

— Калвин не търпи глупостите.

— Знам.

— Трябва му и малко лекомислие в живота.

— Боя се, че това не го умея. Биваше ме, когато бях малка, но вече не.

Ани вдигна очи към Бонър, който тъкмо влизаше.

— Когато чух колко набързо сте се оженили, си рекох, че може да те е изиграла, както майка ти стори с баща ти.

— Двете ситуации са напълно различни — глухо каза той.

Старицата наклони глава към Джейн.

— Дъщеря ми Амбър беше бедняшко момиче, прекарващо времето си тичайки подир момчетата. Заложи капан на най-богатото момче в града. — Тя се изкиска. — И го улови. Внукът ми беше примамката.

Джейн усети, че й се повдига. Значи Кал беше вторият Бонър, вкаран в примката на брака от бременна жена.

— На моята Амбър Лин й е приятно да забравя, че е израснала бедна като църковна мишка. Не е ли тъй, Калвин?

— Не знам защо непрекъснато я тормозиш.

Той отиде до стереоуредбата и след няколко секунди къщурката се изпълни с гласа на Хари Коник Джуниър и изпълнението му „Звезден прах“.

Джейн изведнъж осъзна, че мъжът на снимката върху полицата над камината е певецът. Ама че странна бабка.

Ани се облегна в стола си.

— Туй момче, Коник, има толкоз хубав глас. Тъй ми се искаше да можеш да пееш, Калвин, ама никога не ти се е удавало.

— Не, госпожо. Не ме бива в почти нищо, освен да хвърлям топка.

Той седна на дивана до съпругата си, без да я докосва.

Баба му затвори очи и тримата останаха така, смълчани, заслушани в медения глас. Може би се дължеше на мъгливия ден и дълбоката тишина на горите, ала Джейн усети, че започва да се отпуска. Времето си течеше и постепенно нещо в нея сякаш се пробуди. В тази порутена къщурка, сгушена в подножието на планината, тя изпита чувството, че е на път да открие част от себе си, която й бе липсвала досега. Точно тук, в тази стая, която миришеше на бор, мухъл и дим от камината.

— Джейни Бонър, искам да ми обещаеш нещо.

Усещането се разсея, когато за първи път чу да се обръщат към нея с името на мъжа й, но така и не можа да обясни на старицата, че ще използва моминската си фамилия.

— Джейни Бонър, искам да ми обещаеш, тук и сега, че ще се грижиш за Калвин тъй, както трябва да го прави една жена и че ще поставяш неговото добруване преди своето.

Джейн не искаше да прави нищо такова и трябваше да положи усилие да скрие слисването си.

— Животът е сложен. Трудно е да се даде такова обещание.

— Разбира се, че е трудно — сопна се бабата. — Да не си си мислила, че ще е лесно да бъдеш омъжена за този мъж?

— Не, но…

— Направи, каквото ти казах. Обещай ми, момиче.

Попаднала под прицела на тези пронизващи сини очи, Джейн усети как волята й се изпарява и откри, че не е в състояние да откаже.

— Обещавам, че ще направя всичко по силите си.

— Да речем, че бива. — Ани отново затвори очи. Музиката продължаваше да изпълва къщурката, съпровождана от поскърцването на стола и хрипливото дишане на старицата. — Калвин, обещай ми, че ще се грижиш за Джейни Бонър, както трябва да го прави един мъж и че ще поставяш нейното добруване преди своето.

— О, Ани, след сума ти години в търсене на правилната жена, наистина ли мислиш, че няма да се грижа за нея, след като най-сетне съм я намерил?

Баба му отвори очи и кимна, без да забележи злобния поглед, който Кал хвърли на Джейн, нито това, че всъщност не беше обещал абсолютно нищо.

— Ако бях накарала майка ти и татко ти да сторят същото, Калвин, нещата за тях може би щяха да бъдат по-лесни, ала тогава не бях достатъчно умна.

— Това няма нищо общо с акъла ти, дърта лицемерке. Толкова си била щастлива, че дъщеря ти е успяла да улови един Бонър, че не ти е пукало за нищо друго.

Ани се нацупи и Джейн забеляза, че аленото червило се бе разтекло по бръчките около устните й.

— Родът Бонър винаги се е смятал за прекалено добър за такива като нас от рода Глайд, ама ние им показахме. Кръвта на Глайд тече силна и чиста във вените и на тримата ми внуци. Или поне у теб и Гейбриъл. Итън открай време си е женчо — повече Бонър, отколкото Глайд.

— Само защото Итън е проповедник, не означава, че е женчо. — Кал се изправи. — Трябва да вървим, но не си мисли, че съм забравил за стъпалото отвън. А сега казвай къде криеш проклетите цигари.

— Там, където няма да ги намериш.

— Така си мислиш ти. — Той се запъти към старомодното писалище до кухненската врата, издърпа най-долното чекмедже и извади цял стек с „Кемъл“. — Смятам да ги конфискувам.

— Просто искаш ти да ги изпушиш. — Тя се надигна от люлеещия се стол с голямо усилие. — Когато Калвин се върне, и ти да дойдеш, Джейни Бонър. Много имаш да учиш какво е да си женена за селянче.

— Тя работи върху много важен проект — каза Кал — и няма да има кой знае колко време за гостувания.

— Вярно ли е?

На Джейн й се стори, че за миг в очите на старата жена проблесна огорчение.

— Ще идвам винаги, когато поискаш.

— Добре.

Съпругът й стисна челюст и Джейн разбра, че го е ядосала.

— А сега вървете. — Ани ги побутна към вратата. — Искам да послушам Хари без всички тез приказки.

Кал отвори вратата и я задържа, за да може жена му да мине. Тъкмо стигнаха до колата, когато гласът на баба му ги спря.

— Джейни Бонър!

Джейн се обърна и видя, че старицата ги гледа през мрежестата врата.

— Не обличай нищо в леглото, дори и през зимата, чуваш ли ме, момиче? Отивай при мъжа си както майка те е родила. Чисто гола. Така няма да хойка.

Джейн не бе в състояние да измисли подходящ отговор, затова просто помаха и се качи в колата.

— Как ли пък не — измърмори Кал, докато се отдалечаваха от къщата. — Бас държа, че и под душа влизаш с дрехите.

— Страшно те дразни това, нали? Че не се съблякох пред теб.

— Списъкът с нещата, които ме нервират у теб, професоре, е толкова дълъг, че не знам откъде да започна. И защо й каза, че ще дойдеш, когато пожелае? Доведох те тук, защото трябваше да го направя, но това е всичко. Няма да прекарваш повече време с нея.

— Вече й казах, че ще се върна. Как предлагаш да се измъкна от обещанието си?

— Ти си геният от двама ни. Сигурен съм, че ще измислиш начин.

7

Докато се спускаха по планинския склон, Джейн видя от дясната страна на пътя старо автокино. Екранът все още си стоеше, макар да беше повреден, а дълбок коловоз водеше до будка за билети, която някога трябва да е била боядисана в жълто, а сега бе избеляла до цвета на горчица. Над обраслия вход имаше огромен знак с форма на звезда, върху който с белещи се жълти и лилави букви, обградени с изпочупени крушки, пишеше „Гордостта на Каролина“.

Джейн вече не бе в състояние да понася плътното мълчание, настанило се между тях.

— От години не съм виждала автокино. Идвал ли си тук?

За нейна изненада, той й отговори:

— Всички ученици от гимназията идваха тук през лятото. Паркирахме най-отзад, пиехме бира и се натискахме.

— Обзалагам се, че е било забавно.

Не си даде сметка колко изпълнени с копнеж прозвучаха думите й, докато Кал не я изгледа с любопитство.

— Никога ли не си правила нещо такова?

— На шестнайсет години вече бях в колежа. Прекарвах вечерите си в библиотеката.

— Никакви гаджета?

— Кой би могъл да ме покани на среща? За съучениците си бях прекалено малка, а неколцината познати момчета на моята възраст ме смятаха за някакъв урод.

Твърде късно се усети, че току-що му бе предоставила златна възможност за поредната словесна атака, но той не предприе нищо по въпроса. Вместо това отново насочи вниманието си към пътя пред тях, сякаш съжаляваше, че бяха провели дори този кратък разговор. Джейн се загледа в изсечените черти на профила му, които го правеха да изглежда суров като планините наоколо.

Когато отново заговориха, вече наближаваха предградията на Салвейшън.

— Винаги, когато идвам тук, оставам у родителите си, но тъй като тази година тях ги няма, купих къща.

— О?

Джейн зачака още подробности, но той не каза нищо повече.

Градчето се оказа малко и компактно, сгушено в тясна долина. В живописния му център имаше най-различни магазини, включително и очарователен селски ресторант, магазин, в който се продаваха плетени ратанови мебели и типичното розово-синьо кафене на „Петикоут Джънкшън Кафе“, приличащо на вагон. Минаха покрай бакалия от веригата „Ингълс“, пресякоха един мост, а после Кал пое по друг лъкатушещ път, който се изкачваше нагоре. Най-сетне стигна до една алея, насипана с пресен чакъл, и спря.

Джейн се взираше в двукрилата порта от ковано желязо, която се издигаше пред тях. В средата на всяко от крилата имаше чифт сплетени за молитва ръце. Тя преглътна мъчително, потискайки с усилие един стон.

— Моля те, кажи ми, че това място не е твое.

— Дом, скъп дом.

Той слезе от колата, извади един ключ от джоба си и зачовърка в контролната кутия, закрепена на каменната колона вляво. След броени секунди портата с молещите се ръце се отвори.

Той се върна в колата, включи на скорост и подкара напред.

— Портата се задейства електронно. Агентката от недвижими имоти е оставила инструкциите вътре.

— Какво е това място? — немощно попита Джейн.

— Новият ми дом. Както и единственият имот в Салвейшън, който може да ни даде необходимото усамотение, за да успеем да скрием малката си гадна тайна от света.

Той зави и Джейн за първи път зърна къщата.

— Прилича на имението „Тара“ от „Отнесени от вихъра“, само че на стероиди.

Чакълената алея отвеждаше до паркинг за коли, който се извиваше като полумесец пред бяла, плантаторска къща в колониален стил. Шест масивни колони се издигаха отпред, заедно с балкон със сложно изработена златна решетка. Над двукрилата входна врата имаше ветрилообразен прозорец от пъстроцветно стъкло, а три мраморни стъпала отвеждаха до верандата.

— Дуейн обичаше да прави нещата със замах — отбеляза Кал.

— Това е неговата къща? — Естествено, че беше точно тя. Разбра го в мига, в който зърна сключените за молитва ръце. — Не мога да повярвам, че си купил къщата на един мошеник телеевангелист.

— Той е мъртъв, а аз се нуждая от място, далеч от любопитните погледи. — Паркира и изви врат, за да плъзне поглед по пищно украсената фасада. — Брокерката от агенцията за недвижими имоти ме увери, че ще ми хареса.

— Да не искаш да кажеш, че сега я виждаш за първи път?

— Двамата с Дуейн не бяхме близки, така че никога не съм му гостувал.

— Купил си къща, без да я видиш?

После обаче си спомни за колата, в която се намираше, и си каза, че няма защо да се учудва.

Той слезе, без да й отговори, и се зае да сваля багажа им.

Джейн го последва и се наведе да вдигне един от куфарите, ала Кал я бутна настрани.

— Пречиш ми. Влизай вътре. Отключено е.

При тази „любезна“ покана, тя изкачи мраморните стъпала и отвори входната врата. Прекрачи прага и само един поглед й беше достатъчен, за да разбере, че вътрешността на къщата е по-ужасна и от фасадата й. В средата на откритото фоайе имаше величествен фонтан с мраморна статуя на древногръцка девойка, изливаща вода от амфора, която бе закрепена на рамото й. Фонтанът работеше — несъмнено благодарение на агентката, която беше пробутала това чудовищно място на Кал — и многоцветните светлини, скрити под водата, му придаваха вид на нещо, сякаш извадено от Лас Вегас. Над фоайето, като обърната наопаки сватбена торта, висеше огромен кристален полилей, изработен от стотици призми и висулки, придържани от златни гирлянди и филиграни.

Тръгна надясно и се озова в дневна, обзаведена с мебели, имитиращи френско рококо, пищно поръбени завеси и камина от италиански мрамор, украсена с лудуващи купидончета. Навярно най-селяшката вещ в стаята беше малката масичка. Кръглият й стъклен плот беше поддържан от колона, представляваща коленичил негър, с алено златна препаска около кръста.

Джейн отиде в трапезарията, където два кристални полилея висяха над маса, на която можеха да седнат поне двайсет души. Ала най-потискащ от стаите на този етаж бе кабинетът, в който имаше готически сводове, плътни завеси от маслиненозелено кадифе и масивни тъмни мебели, включително и внушително писалище и стол, който изглеждаше така, сякаш спокойно можеше да е принадлежал на крал Хенри VIII.

Джейн се върна във фоайето тъкмо когато Кал внасяше стиковете си за голф. Докато той ги подпираше на фонтана, тя вдигна поглед към втория етаж, опасан от балкон, по-пищно украсен дори от онзи, който видя отвън.

— Боя се да отида да разгледам горния етаж.

Той се изправи и я изгледа студено.

— Не ти ли харесва? Как само ме заболя! Селяндури като мен цял живот си мечтаят един ден да притежават подобно красиво място.

Потискайки с усилие потръпването си, Джейн се обърна и се качи на втория етаж, където не бе особено изненадана да открие още гирлянди, пискюли, кадифе и позлата. Отвори вратата в единия край и се озова в основната спалня, която се оказа същински кошмар в червено, черно и златно. И тук имаше кристален полилей, както и огромно легло върху подиум, над което бе надвиснал балдахин от червен брокат украсен със златно-черни пискюли. Нещо привлече вниманието й и когато се приближи, забеляза, че под балдахина има огромно огледало. Тя отстъпи бързо назад и осъзна, че Кал бе влязъл след нея.

Той отиде до леглото и надникна под балдахина, за да види какво я беше заинтригувало.

— Я виж ти! Винаги съм искал такова. Тази къща е още по-страхотна, отколкото си мислех.

— Ужасна е. Истински паметник на алчността.

— Мен пък хич не ме притеснява. Не аз съм този, който ошушка богобоязливите.

Ограничеността му я влудяваше.

— Само си помисли за всички онези хора, които са му изпращали пари, с мъка отделени от бюджета им за храна и от социалните им помощи. Чудя се колко ли деца са останали недохранени заради това огледало.

— Поне две дузини.

Тя го стрелна с поглед, за да провери дали се шегува, но той бе отишъл да разгледа пищно украсения махагонов шкаф, в който имаше електронно оборудване.

— Не мога да повярвам колко си коравосърдечен.

Всъщност, изобщо не знаеше защо се опитва да накара някой толкова себичен и интелектуално ограничен да надскочи възможностите си.

— По-добре не казвай това пред кредиторите на Дуейн. Доста от тях най-сетне ще си получат парите, защото аз купих това място. — Кал издърпа едно чекмедже. — Определено си е падал по порното. Тук трябва да има няколко дузини филми.

— Страхотно.

— Гледала ли си „Парти без бельо“?

— Това беше! — Джейн отиде до шкафа, бръкна в чекмеджето и грабна колкото касети можа. Купчината беше толкова голяма, че трябваше да я подпре с брадичка и се отправи към вратата в търсене на кошче за боклук. — От днес нататък в тази къща няма да има нищо, забранено за деца.

— Точно така! — извика той подире й. — За теб сексът служи единствено за забременяване.

Сякаш я изритаха в стомаха. Спря на най-горното стъпало и се обърна към него.

Той я гледаше яростно с пронизващите си очи, сложил ръце на хълбоците си и вирнал брадичка, и Джейн изобщо не би се учудила, ако й предложеше да излязат навън и да решат въпроса с юмруци. За пореден път си даде сметка колко е безсилна да се оправя с този мъж. Със сигурност трябваше да има по-добър начин от заяждането.

— Така ли искаш да прекараме следващите три месеца? — тихо попита тя. — Като непрекъснато се нападаме един друг?

— Защо не?

— И двамата ще бъдем нещастни. Моля те! Нека сключим примирие.

— Искаш мир?

— Да. Нека престанем с обидите и заяжданията и опитаме да се разбираме.

— Забрави, професоре. — Той я изгледа продължително, а после се приближи, бавно и заплашително. — Ти си тази, която постави началото на малката ни мръсна война и сега ще си носиш последствията.

Мина покрай нея и пое надолу по стълбите.

Джейн остана на мястото си, с пулсиращи слепоочия, докато той излизаше навън. Миг по-късно чу как джипът потегли. Ужасно потисната, тя се завлече в кухнята и изхвърли видеокасетите в кофата за боклук.

Неизменният за семейство Сноупс кристален полилей висеше над шкафове и уреди, издържани в черен гранит, от който мястото приличаше на крипта. Ефектът се подсилваше допълнително от черния мраморен под. Кътчето, отделено за закуска, имаше очарователен еркерен прозорец, от който се разкриваше прекрасен изглед. За съжаление, красивата гледка се конфронтираше с вградена пейка, тапицирана с кървавочервено кадифе, и тапети с десен от металически червени рози, разлистили се толкова широко, сякаш всеки миг щяха да увехнат. Цялото място бе като декорирано от Дракула, но поне изгледът беше приятен и Джейн реши да се настани тук, докато се посъвземе и събере сили.

През следващите няколко часа прибра хранителните продукти, които им бяха доставили, проведе телефонни разговори, за да уреди разни недовършени неща в Чикаго, написа набързо съобщение на Каролайн и мисли сериозно. С наближаването на вечерта тишината в къщата стана плътна и потискаща. Тъй като за последен път беше яла съвсем рано сутринта, се зае да си приготви нещичко за хапване от слабо заредения килер.

Стоките, които им бяха доставили, включваха многобройни кутии със зърнена закуска „Лъки Чармс“, шоколадови кексчета, пълни с крем, бял хляб и пушена наденица. Това беше или идеята на някой селяндур за изискана кухня, или мечтаната диета на деветгодишно дете, но и в двата случая изобщо не беше по вкуса й. Тя предпочиташе храната си прясна и възможно най-близо до естественото й състояние. Спирайки се на печен сандвич със сирене, направен от подобен на стиропор хляб и гумени парчета от изкуствено сирене, тя се настани на червената пейка, за да хапне.

Докато приключи, събитията от деня най-сетне си казаха думата и искаше единствено да се пъхне в леглото, за да се наспи, ала куфарите й не бяха във фоайето. Кал явно ги бе прибрал, докато тя разглеждаше къщата. За миг си припомни ужасната спалня и се зачуди дали не се очаква да я дели с него, но начаса прогони тази мисъл. Той избягваше и най-беглия физически контакт с нея, затова нямаше защо да се бои, че би могъл да прояви сексуална агресия.

Тази мисъл трябваше да я успокои, но не го стори. У него имаше нещо толкова неудържимо мъжко, че тя неволно се чувстваше застрашена. Можеше само да се надява, че превъзхождащият й интелект ще надделее над физическата му сила.

Цветните светлини на шадравана във фоайето хвърляха гротескни сенки по стените, докато Джейн се качваше по стълбите, за да си хареса място за сън. Потръпна и се отправи към вратата в дъното на коридора. Избра я единствено, защото беше най-отдалечената стая от главната спалня.

Пред погледа й се разкри очарователна детска стая, която я изненада. Бе украсена простичко с бяло-сини тапети и в нея имаше удобен люлеещ се стол, бял емайлиран скрин и детско кошче в същия цвят. Над него висеше бродирана молитва, поставена в обикновена рамка, и Джейн си даде сметка, че това е единственият религиозен предмет, който бе видяла в къщата. Някой бе проектирал тази стая за малко момченце с любов и тя не мислеше, че е бил Дуейн Сноупс.

Отпусна се в дървения люлеещ се стол до един прозорец с дръпнати настрани завеси и се замисли за собственото си дете. Как би могло да порасне силно и щастливо, когато двамата му родители непрекъснато воюват? Спомни си обещанието, което бе дала на Ани Глайд — да поставя добруването на Кал пред своето — и се зачуди как беше допуснала старицата да я накара да се съгласи на нещо толкова невъзможно. А най-голямата ирония бе, че в замяна той не обеща абсолютно нищо.

Защо не беше проявила по-голяма хитрост и не избегна искането на баба му така, както го бе сторил Бонър? Все пак, с оглед на изречените брачни клетви, какво беше един нарушен обет в повече?

Джейн отпусна глава на облегалката на стола и се опита да измисли начин да постигне мир с него. Трябваше да го стори не заради обещанието, което даде на Ани, а защото така щеше да бъде най-добре за бебето.

Малко след полунощ Кал се затвори в кабинета, за да се обади на Брайън Делгадо. Докато чакаше адвоката си да вдигне телефона, погледът му обхождаше с отвращение готическото обзавеждане на стаята, включително и главите на убит дивеч, окачени по стените. Самият той предпочиташе бруталния спорт, който практикуваше, да го изправя срещу здрави мъже, а не срещу животни и реши да се отърве от ловните трофеи възможно най-скоро.

Когато Брайън вдигна, футболистът изобщо не беше в настроение за празни приказки, затова пристъпи направо към въпроса.

— Какво откри?

— Все още нищо. Доктор Дарлингтън явно няма никакви срамни тайни… Прав беше за това… Може би защото личният й живот е почти несъществуващ.

— Какво прави в свободното си време?

— Работи. Това очевидно е животът й.

— Някакви петна в професионалната й история?

— Проблеми с шефа й в лабораториите „Прийз“, но приличат повече на професионална завист от негова страна. Висшите ешелони на физиката на елементарните частици очевидно все още са запазени предимно за мъже, особено сред по-старите учени.

Бонър се намръщи.

— Надявах се досега вече да разполагаш с нещо.

— Кал, знам, че искаш да го свърша „за вчера“, но ще ми отнеме известно време, освен ако не желаеш да привлечем излишно внимание.

Куотърбекът прокара пръсти през косата си.

— Имаш право. Работи бавно, ако трябва, но го направи. Упълномощавам те да действаш, както си прецениш. Но не оставяй това на заден план.

— Разбрано.

Поговориха още няколко минути, обсъждайки условията, които му предлагаха, за да поднови договора си с една верига за бързо хранене, както и офертата за реклама на един производител на спортни дрехи. Кал тъкмо се канеше да затвори, когато му хрумна нещо.

— Утре изпрати някой от хората си да купи най-различни комикси. За войници, екшън герои… нека да вземат и няколко за Бъгс Бъни. Ще ми трябват четири или пет дузини.

— Комикси?

— Аха.

Брайън не попита нищо друго, макар Кал да знаеше, че би искал. Приключи разговора и се отправи към горния етаж в търсене на жената, която така подло бе променила живота му.

Не изпитваше и капчица угризение, задето искаше да си отмъсти. Футболът му бе дал доста уроци по оцеляване и един от тях бе, че ако някой ти нанесе нечестен удар, трябва да му го върнеш двойно. Не го ли сториш, ще си платиш за това в бъдеще, а той нямаше да го допусне. Не възнамеряваше да прекара остатъка от живота си като наднича през рамо, мъчейки се да разбере какво ли ще му погоди този път. Тя трябваше да разбере точно с кого се беше забъркала и какви щяха да бъдат последиците, ако някога отново опиташе да го измами.

Откри я в детската стая, свита на кълбо в един люлеещ се стол, с очила в скута. В съня си изглеждаше уязвима, но той знаеше, че това е привидно. От самото начало Джейн беше коравосърдечна и пресметлива в опитите си да получи желаното и докато го правеше, бе променила живота му по начин, за който Кал никога нямаше да й прости. И то не само неговия, но и този на едно невинно дете.

Открай време харесваше малките. Вече повече от десет години работеше с деца в неравностойно положение, макар да правеше всичко по силите си да крие тази информация от пресата, защото не изгаряше от желание да го изкарат Свети Кал или нещо подобно. Очакваше, когато най-сетне се ожени, да си остане обвързан. Израсна в стабилно семейство и му беше гадно да гледа как приятелите му и бившите им съпруги си прехвърлят децата напред-назад. Бе се зарекъл никога да не го причини на собственото си дете, ала ето че доктор Джейн Дарлингтън му бе отнела този избор.

Влезе в стаята и загледа как един лунен лъч посребрява косата й. Върху бузата й бе паднал самотен, нежно извит кичур. Беше си свалила сакото, а копринената й блуза бе прилепнала към гърдите й, така че можеше да ги види как се надигат и спускат лекичко.

Насън изглеждаше по-млада от авторитетната преподавателка по физика, която бе обяснявала на студентите си за изотопите на лития. Тогава му се бе сторила някак съсухрена, сякаш толкова отдавна се бе затворила в себе си, че всичките й сокове бяха пресъхнали, ала заспала и окъпана в лунна светлина, тя беше различна… свежа, обновена, разцъфнала… и той усети как в него се пробуди желание.

Физическата му реакция не му харесваше. Първите два пъти, когато беше с нея, нямаше представа каква е в действителност. Сега вече знаеше, но тялото му сякаш не бе получило съобщението.

Реши, че е време за следващата сцена в тяхната грозна мелодрама и настъпи предната част на стола с върха на обувката си. Столът се наклони и тя се сепна.

— Време е за лягане, Роузбъд.

Зелените й очи се отвориха широко и начаса потъмняха предпазливо.

— Аз… май съм заспала.

— Денят беше дълъг.

— Търсех спалня. — Джейн си сложи очилата и прокара ръце през косата, нападала върху лицето й. Кал видя как между пръстите й се процедиха сребристоруси кичури.

— Можеш да се настаниш в стаята на вдовицата Сноупс. Ела.

Не изгаряше от желание да го последва, но още по-малко й се искаше да подхванат нова караница. Допускаше сериозна грешка като го оставяше да види чувствата й по този начин — така играта ставаше прекалено лесна. Съпругът й я поведе надолу по коридора и когато наближиха главната спалня, нервниченето й се усили, от което Кал се изпълни с мрачно задоволство. Как ли щеше да реагира, ако я докоснеше? Досега бе избягвал да го прави, тъй като си нямаше доверие, че ще успее да запази контрол. Никога не беше удрял жена, дори не си беше представял, че може да го стори, но желанието да я нарани беше твърде първично. Докато я гледаше толкова неспокойна, реши, че трябва да я изпита.

Стигнаха вратата точно преди неговата и когато посегна към бравата, нарочно остави ръката си да докосне нейната.

Джейн подскочи и се обърна към него. Очите му бяха пълни с насмешка и тя осъзна, че му е ясно колко много я изнервя близостта му. Тази вечер у него имаше нещо опасно. Нямаше представа какво се върти в главата му, знаеше единствено, че са сами в тази голяма, грозна къща и че се чувства напълно беззащитна.

Той отвори вратата.

— Спалните ни са свързани, досущ като в онези старовремски къщи. Предполагам, че Дуейн и жена му не са се разбирали особено добре.

— Не искам свързани спални. Ще легна в някоя от стаите в другия край на коридора.

— Ще спиш, където ти кажа.

Тревожни тръпки запълзяха по гърба й, но тя вдигна глава и срещна погледа му.

— Не се опитвай да ме сплашиш.

— Не правя нищо подобно. Онези, които го вършат, обикновено не могат да изпълнят заканите си. Аз мога.

В лениво провлачените му думи се долавяха опасни нотки и стомахът на Джейн се сви.

— Какво искаш от мен?

Погледът му се плъзна по нея, задържа се върху ямката на шията й и върху гърдите й, спусна се надолу към хълбоците, а после се върна на очите й.

— Заради теб изгубих душевното си спокойствие и цял куп пари. Мен ако питаш, това означава, че си ми длъжница, и то как. Може би просто искам да си ми подръка, когато реша, че е време да ми платиш.

Сексуалната заплаха не можеше да бъде сбъркана и Джейн би трябвало да бъде бясна… както и уплашена… но вместо това, през тялото й премина странна тръпка, сякаш нервните й окончания бяха получили токов удар. Тази реакция й се стори толкова смущаваща, че понечи да се отдръпне от него, при което се блъсна в касата на вратата.

Той вдигна ръка и я сложи върху рамката на вратата, точно до главата й. Кракът му се докосна до нейния и тя усети как всичките й сетива се напрегнаха. Видя вдлъбнатините под скулите му и черния ореол, който обрамчваше ирисите на бледосивите му очи. Долови далечния аромат на прах за пране, носещ се от пуловера му, и още нещо, което не би трябвало да притежава мирис, ала имаше — миризмата на опасност.

Гласът му бе снижен до дрезгав шепот.

— Първият път, когато те съблека гола, Роузбъд, ще бъде посред бял ден, защото не искам да пропусна абсолютно нищо.

Дланите й овлажняха и вътре в нея се надигна нещо ужасяващо необуздано. Обзе я самоубийственото желание да свали копринената блуза през главата си, да разкопчае панталона си, да се съблече чисто гола за него, тук, насред коридора в къщата на онзи грешник. Искаше да отвърне на воинското му предизвикателство със свое собствено, така древно и могъщо, като това на първата жена.

Той се раздвижи. Почти незабележимо. Едва доловимо преместване на тежестта на тялото му, но то бе достатъчно, за да сложи ред в хаоса на мислите й. Тя беше физичка на средна възраст, чийто единствен любовник бе носил чорапи в леглото. Какъв противник би могла да бъде на този обигран сексуален воин, който сякаш бе избрал секса за оръжие, с което да я подчини?

Дълбоко разтърсена и също толкова твърдо решена да не му позволи да се възползва от слабостта й, Джейн вдигна очи и срещна погледа му.

— Постъпи, както смяташ, че е редно, Кал. Аз ще сторя същото.

Дали си въобразяваше, или за миг по лицето му наистина пробяга изненада? Без да е сигурна, влезе в стаята и затвори вратата след себе си.

На другата сутрин се събуди от лъчите на слънцето, струящи през прозорците. Надигна се върху възглавниците и с възхищение огледа спалнята на вдовицата Сноупс, боядисана в бледосиньо с тебеширенобели бордюри и меки виолетови акценти. Простичките мебели от черешово дърво и тъканите черги й придаваха същото уютно излъчване както в детската стая.

Джейн погледна неспокойно към вратата, водеща към главната баня, която свързваше стаята й с тази на съпруга й. Смътно си спомняше, че по-рано беше чула шум от пускане на душ и можеше единствено да се надява, че той вече бе излязъл от къщата. Предишната нощ бе сложила собствените си тоалетни принадлежности в една по-малка баня надолу по коридора.

Докато приключи с обличането и разопаковането на багажа си и слезе в кухнята, джипът вече го нямаше. Върху кухненския плот откри бележка от Кал с номера на бакалията, която правеше доставки по домовете, и инструкции да поръча каквото поиска. Изяде една препечена филийка, а после се обади на магазина, изреждайки цял списък с неща, по-приемливи за вкусовите й рецептори, отколкото шоколадови кексчета с крем.

Малко след пристигането на хранителните продукти се появи и друг доставчик — с компютърното й оборудване. Тя му каза да го отнесе в стаята й и прекара следващите няколко часа в подреждане на работно място върху една маса, която премести до прозореца, за да може да вижда планините, когато се сетеше да вдигне поглед от компютъра. Остатъкът от деня посвети на работа, която прекъсна, само колкото да се поразходи навън. Земите наоколо почти компенсираха вътрешността на къщата. Засенчени от заобикалящите ги планини, те бяха позанемарени, пък и беше твърде рано, за да има нещо разцъфнало, но на Джейн й харесваше усамотеното им и леко изоставено излъчване. Една пътека се изкачваше по склона на най-близката планина и тя тръгна по нея, но само след десет минути усети, че се задъхва от височината. Обърна се и пое обратно, заричайки се всеки ден да стига малко по-далеч от предишния, докато не се изкачи чак до клисурата на върха.

Когато дойде време да си ляга, все още не беше видяла Кал, а когато се събуди на другата сутрин, той отново беше излязъл. В късния следобед обаче го видя да влиза във фоайето, тъкмо когато тя слизаше от горния етаж.

Бонър й отправи познатия й презрителен поглед, сякаш бе видял отвратително насекомо да изпълзява изпод някой камък.

— Докато къщата е била на пазара, брокерката от агенцията за недвижими имоти е наела няколко жени да я почистват. Каза, че се справяли добре, така че реших да ги задържа. От утре ще идват два пъти седмично.

— Добре.

— Не говорят много английски, но явно си знаят работата. Гледай да не им се пречкаш.

Джейн кимна и си помисли дали да не го попита къде е бил до два сутринта, когато го беше чула да пуска водата в банята, която свързваше стаите им, но той вече бе с гръб към нея и излизаше. Докато вратата се затваряше зад гърба му, тя се зачуди дали не отива да се срещне с друга жена.

Тази мисъл я потисна. Въпреки че бракът им беше просто една фасада и не й дължеше вярност, искаше й се да го стори поне за следващите три месеца. Обзе я предчувствие за наближаваща катастрофа, усещане за надвиснали неприятности, от което я изпълни такова безпокойство, че тя побърза да се върне при компютъра и да потъне в работата си.

Дните й постепенно навлязоха в еднообразно русло, ала тревогата никога не я напускаше напълно. За да я държи настрана, Джейн работеше почти непрекъснато, макар че всеки ден успяваше да отдели време за разходка. Почти не виждаше Кал — нещо, което би трябвало да й донесе облекчение, но не бе така. Не и след като си даде сметка, че той на практика я беше превърнал в своя пленница. Тя нямаше кола, той никога не й бе предложил да й заеме своята, а единствените хора, които виждаше, бяха доставчиците и двете корейки, които идваха да чистят къщата. Като същински феодален лорд в замък с крепостен ров, Бомбардировача целенасочено я бе откъснал от града и жителите му. Джейн се зачуди какво ли смята да прави, когато семейството му се върне.

За разлика от някоя средновековна благородница, тя би могла да сложи край на пленничеството си, щом поиска. Едно позвъняване на някоя таксиметрова компания щеше да свърши работа, но тя нямаше особено желание да излиза. С изключение на сприхавата Ани Глайд, не познаваше никого тук и макар че би й било приятно да поразгледа местността, не можеше да устои на лукса да разполага с колкото си иска време, без никой да я прекъсва.

Никога досега не бе имала възможността да се посвети изцяло и само на науката. Нямаше часове със студенти, срещи на факултета, нито най-различни задачи — нищо, което да отвлича вниманието й от изследванията. Благодарение на компютъра, модема и телефона, бе свързана с всичко, от което се нуждаеше — от електронната библиотека в Лос Аламос до данните, пристигащи от важните експерименти, които се провеждаха в световните суперколайдери, струващи милиарди долари. Пък и работата й помагаше да държи тревожните мисли на разстояние.

Потъвайки в математиката на дуалността и прилагайки принципите на физиката, за да решава математически ребуси, губеше представа за времето. Използвайки интуитивна математика, размишляваше над сложни криви и огледална симетрия. Прилагаше квантовата теория на полето, за да брои дупки в четиримерното пространство и където и да отидеше, оставяше бележки за самата себе си — идеи, надраскани набързо върху обратната страна на купоните за пица, които пристигаха в пощата; формули, написани с молив в полето на сутрешния вестник. Един следобед влезе в банята и откри, че без да се усети, е използвала розовото си червило, за да нарисува върху огледалото над мивката подобната на поничка форма, която се опитваше да превърне в сфера. Тогава разбра, че е крайно време да излезе.

Грабна бялото си яке, изпразни джобовете му от бележките, които бе натъпкала там по време на предишните си разходки, и излезе през френските прозорци в задната част на къщата. Докато прекосяваше двора и отиваше към пътечката, по която всеки ден бе стигала малко по-високо в планината, мислите й се върнаха към спираловидните криви. Дали би било възможно…

Пронизителният писък на птица прекъсна разсъжденията й и я върна на земята. Какво й ставаше, та мислеше за квантова геометрия насред цялата тази красота? Ако не внимаваше, щеше да стане толкова странна, че никое дете не би искало тя да му е майка.

Докато се катереше нагоре, си заповяда да наблюдава света около себе си. Вдъхваше наситения мирис на борове и росни листа и усещаше, че слънцето грее с нова топлина. Короните на дърветата бяха покрити с нежна, подобна на дантела зеленина. Пролетта пристигаше и много скоро планинските склонове щяха да се изпъстрят с цветове.

Ала вместо цялата тази красота да повдигне духа й, си оставаше все така унила, а предчувствието за надвиснала заплаха, което от дни насам се бе загнездило в подсъзнанието й, се засили. Потънала в работата си, не бе имала време да мисли, но в тишината на влажната гора това вече не бе възможно.

Започна да се задъхва и когато достигна един каменист участък встрани от пътеката, където можеше да си почине, спря. Толкова бе уморена да живее с чувството за вина. Кал никога нямаше да й прости за онова, което бе сторила, но можеше само да се надява, че няма да си го изкарва на детето им.

Спомни си замаскираната сексуална заплаха от първата им нощ в къщата и си даде сметка, че няма никаква представа дали наистина би опитал да я насили. По тялото й пробяга тръпка и тя погледна към долината под себе си, където видя сградата с тъмния дървен покрив и мястото за паркиране с формата на полумесец. Пред очите й една кола сви по алеята с високата порта. Джипът на Кал. Дали се беше върнал, за да вземе друг комикс от колекцията си?

Те бяха разпилени из цялата къща: „Х-Мен“, „Отмъстителите“, „Подземието на ужаса“, дори „Бъгс Бъни“. Всеки път щом попаднеше на някой нов комикс, мислено изричаше молитва на благодарност, че поне едно нещо се бе наредило както трябва. Интелигентността на детето й клонеше към нормата. Несъмнено неговата ограниченост на ума щеше да компенсира нейната гениалност, за да не бъде различно детето й. Изразяваше признателността си, като се грижеше комиксите му да не бъдат разместени, дори от чистачките.

Ала това доволство не се простираше до затворничеството й. Колкото и изолацията да благоприятстваше работата й, прекрасно осъзнаваше, че като проявява търпение, му дава твърде много власт. Какво ли би станало, ако не се върнеше? Той знаеше, че тя ходи на разходки, но как ли би реагирал, ако не се прибере? Ако излезеше през портата, намереше телефон и вземеше такси до летището?

Мисълта да му създаде грижи повдигна едва забележимо духа й. Джейн се облегна на лакти, отметна глава назад и се наслаждава на слънцето, докато студът на скалистата тераса не се просмука през вълнените й панталони. Тогава стана и се загледа надолу към долината.

Къщата и собственикът й се намираха в ниското, а зад гърба й се възвишаваха планинските ридове. Тя започна да се катери.

8

Кал влезе във всекидневната, стиснал чантата на Джейн в ръка и отиде до Френските прозорци, които извеждаха на задната веранда, но от нея нямаше и следа. Което можеше да означава само едно — бе отишла в планината.

Знаеше, че тя се разхожда почти всеки ден, но когато я попита, тя го увери, че никога не ходи надалече. Е, днес очевидно се беше отдалечила… толкова, че се бе изгубила! За някой с коефициент на интелигентност над 180, определено беше най-глупавият човек, когото бе срещал.

— По дяволите!

Той запрати чантата на дивана, при което закопчалката се отвори и съдържанието й се изсипа.

— Нещо не е наред ли, Кей-мен?

— Какво? Ъъъ, не.

Беше забравил за по-малкия си брат. Когато Итън се бе появил на портата преди двайсет минути, Кал му пробута някакво измислено оправдание, че трябва да позвъни по телефона, и го бе наврял в тази стая, докато се опитваше да разбере къде се е дянала жена му.

Да си спечели известно време, преди да представи съпругата си на семейството, се оказваше дори по-трудно, отколкото бе предполагал. Итън се бе върнал от ски ваканцията си преди три дни, родителите му от почивката си — преди два, и оттогава непрекъснато го тормозеха.

— Търсех си портфейла — излъга той. — Мислех, че може да е в чантата на Джейн.

Брат му стана от едно кресло близо до камината — която бе толкова голяма, че в нея би се побрала и кола — и отиде да надникне през френските прозорци. Гневът на Кал поомекна, докато го гледаше. С другия си брат Гейб бяха изпъкнали на спортното игрище, ала Итън се бе проявил в театралната трупа на училището. Въпреки че не беше лош атлет, не си падаше особено по организирания спорт, тъй като никога не успя да разбере защо някои хора толкова държат да победят.

Русокос, с по-фино телосложение от това на братята си и поразяващо красив, от тримата само той приличаше на майка им.

Изглеждаше като модел от списание и това бе причина да понася множество закачки от страна на Кал и Гейб. Имаше светлокафяви очи с гъсти ресници и нос, който никога не беше чупен. Тъмнорусата му коса бе късо подстригана и винаги грижливо сресана. Обикновено носеше официални ризи, прилежно изгладени елегантни панталони и мокасини, ала днес си бе сложил дънки и прастара тениска на рок групата „Грейтфул Дед“, които върху него изглеждаха като марково облекло. Кал се намръщи.

— Да не си изгладил тениската?

— Само мъничко.

— Исусе, Ит, трябва да престанеш да правиш такива глупости.

Итън му отправи една от усмивките си на светец, само защото знаеше колко много им се дразни батко му.

— Някои от нас държат на външния си вид. — Изгледа окаляните ботуши на Кал с неодобрение. — Други май изобщо не ги е грижа как изглеждат.

— Я да мълчиш, задник такъв.

Езикът на Кал винаги се разваляше в присъствието на Итън. Имаше нещо в невъзмутимостта на хлапето, което просто го караше да ругае. Не че братчето му се впечатляваше особено. Като най-малък в семейство с три момчета, бе закален от братята си още от най-ранна възраст. Дори като деца Кал и Гейб бяха усещали, че Итън е по-уязвим от тях и се бяха погрижили да го научат да се защитава. Въпреки че никой никога не го беше признал на глас, всички в семейство Бонър тайно обичаха най-много Итън.

Освен това Кал го уважаваше. Брат му бе прекарал един разюздан период в живота си — докато беше в колежа и малко след това. Пиеше твърде много и спеше с прекалено много жени, но когато откри призванието си, реши да живее така, както проповядваше.

— Да посещавам болните е част от работата ми — каза Итън. — Защо просто не се отбия за малко при новата ти съпруга?

— Няма да й хареса. Нали ги знаеш жените? Иска да бъде докарана както си му е редът, преди да се запознае със семейството, за да направи добро първо впечатление.

— И кога ще е това според теб? Сега, когато мама и татко се прибраха, и двамата нямат търпение. А пък Ани все ги дразни, защото тя я е виждала, а ние не сме.

— Не съм аз виновен, че всички решихте да се развявате насам-натам.

— Върнах се от ски ваканцията преди три дена.

— Е, както ви казах, когато дойдох на вечеря снощи, Джейн се разболя точно преди да се приберете. Проклетият му грип. След няколко дни би трябвало да се почувства по-добре… най-късно следващата седмица… и тогава ще я доведа у дома. Но не очаквайте да я виждате често. Страшно държи на работата си и точно сега не може да се откъсва от компютъра за дълго.

Итън беше само на трийсет, но очите, които изгледаха Кал, бяха мъдри като на старец.

— Ако имаш нужда да поговориш с някого, Кей-мен, аз съм насреща.

— Няма за какво да говоря, напразно всички в това семейство се опитват да си врат носа в личните ми работи.

— Без Гейб.

— Така е. Не и Гейб. — Кал мушна ръце в задните джобове на дънките си. — Ще ми се да не бе така.

И двамата се умълчаха, погълнати от мисли за душевно ранения им среден брат. Той беше в Мексико, мъчейки се да избяга от самия себе си.

— Ще ми се да се върне у дома — отбеляза Итън.

— Напусна Салвейшън преди година. За него тук вече не е „у дома“.

— Предполагам, че никое място не е дом без Чери и Джейми.

Гласът на Итън пресипна и Кал извърна поглед. Търсейки начин да разсее внезапното униние в стаята, започна да събира вещите, изсипали се от чантата на Джейн. Къде беше тя? През последните две седмици си бе заповядал да се държи настрана и да остави гнева му да поутихне.

Освен това искаше жена му да почувства изолацията и да разбере, че той държи ключа за затвора й. За съжаление, не беше забелязал това да има някакъв ефект върху нея.

Итън се приближи, за да помогне.

— Ако съпругата ти е толкова зле, може би трябва да отиде в болница.

— Не. — Кал посегна към малък калкулатор и химикалка, за да не се налага да поглежда брат си. — Попрекали с работата, но като си почине малко, ще се почувства по-добре.

— Определено не прилича на обикновените празноглавки, с които излизаш.

— Откъде знаеш как изглежда? — Кал вдигна глава и видя, че Итън изучава снимката на шофьорската книжка, изпаднала от портфейла й. — Никога не съм излизал с глупачки.

— Е, не бяха и атомни физички. — По-младият мъж се засмя. — А тази всъщност е. Най-буквално. Още не мога да повярвам, че се ожени за физичка. Доколкото си спомням, единствената причина да избуташ физиката в гимназията беше, че ти преподаваше треньорът Гил.

— Това е шибана лъжа. Завърших с А[25].

— А заслужаваше С.

— С минус.

Итън се ухили и размаха шофьорската книжка.

— Нямам търпение да кажа на татко, че печеля баса.

— Кой бас?

— За възрастта на жената, за която ще се ожениш. Той каза, че ще трябва да планираме сватбата около церемониите й в скаутската организация, а аз твърдях, че ще се вразумиш. Вярвах в теб, братко, и ето че се оказах прав.

Кал се подразни. Би предпочел семейството му да не научи, че Джейн е на двайсет и осем, но след като Итън беше видял датата й на раждане върху шофьорската книжка, нямаше как да го отрече.

— Не изглежда и с ден по-стара от двайсет и пет.

— Не знам защо си толкова докачлив. Няма нищо лошо в това да се ожениш за някого на твоята възраст.

— Тя не е точно на моята възраст.

— Две години по-млада. Не е кой знае каква разлика.

— Две години? Какви ги дрънкаш, по дяволите? — Кал издърпа шофьорската книжка от ръката на брат си. — Не е две години по-млада от мен! Тя…

— О! — Итън отстъпи назад. — Май е по-добре да си вървя.

Бомбардировача беше прекалено слисан от онова, което пишеше в шофьорската книжка, за да забележи развеселените нотки в гласа на брат си, нито пък да чуе шума от затварянето на входната врата след няколко секунди. Не бе в състояние да асимилира нищо друго, освен датата върху документа в ръката си.

Потърка ламинираната повърхност с палец. Може би беше просто някакво петно, заради което годината й на раждане изглеждаше така. Или пък беше печатна грешка. В проклетата служба, където издаваха документи за управление на моторни превозни средства, нищо не можеха да свършат като хората.

Ала всъщност знаеше, че не е печатна грешка. Тези мрачни, осъждащи цифри не можеха да бъдат сбъркани. Жена му беше на трийсет и четири години, а той току-що бе изигран както никога не му се беше случвало на футболния терен.

— Калвин скоро ще дойде да те прибере — каза Ани Глайд.

Джейн отпи от чая си и остави древната керамична чаша, върху която се забелязваха останки от ваденка с американското знаме, и погледна към бабката през претрупаната с какво ли не всекидневна. Въпреки нетрадиционния си декор, тази къща имаше излъчването на дом и тук човек можеше да се почувства на мястото си.

— О, не мисля така. Той не знае къде съм.

— Много скоро ще се досети. Кръстосва тез’ планини, откакто носеше пелени.

Джейн не можеше да си представи, че Бонър някога е бил повито вързопче. Несъмнено беше роден с войнствен нрав и космати гърди.

— Не мога да повярвам колко близо е къщата ти до неговата. В деня, в който се запознахме, имах чувството, че карахме няколко километра, преди да стигнем до онази отвратителна порта.

— Така е било. Пътят заобикаля планината Хартейк и пресича града. Тази сутрин си минала напряко.

Джейн доста се бе изненадала, когато достигна клисурата в планината и от другата страна видя ламаринения покрив на къщурката на Ани Глайд. В първия миг не я беше разпознала, но след това забеляза пъстрия ветрен конус, който се развяваше на ъгъла на верандата. Въпреки че бяха минали почти две седмици, откакто се бяха срещнали, старицата я поздрави, сякаш я бе очаквала.

— Можеш ли да правиш царевичен хляб, Джейни Бонър?

— Правила съм няколко пъти.

— За нищо не става, ако не сложиш малко суроватка, от таз’, дето се получава, като се избива масло.

— Ще го запомня.

— Преди да се разболея, сама си правех ябълково масло. Няма нищо по-хубаво от студено ябълково масло върху топъл царевичен хляб. Ама трябва да намериш страшно меки ябълки, когато го приготвяш и да внимаваш докат’ ги белиш, че никой не обича да захапе дебело парче кора, когат’ очаква хубаво, гладко ябълково масло.

— Ако някога се заловя да приготвям такова, ще го имам предвид.

Ани правеше все същото, откакто Джейн бе дошла — подхвърляше й разни рецепти и късчета народни мъдрости. Джинджифилов чай против болки в корема, девет глътки вода против хълцане, цвеклото се садяло на двайсет и шести, двайсет и седми или двайсет и осми март, но не по-късно, защото се раждало дребно.

Въпреки че бе малко вероятно някога да използва тази информация, се улови, че я попива. Съветите на бабичката представляваха приемствеността между две поколения. В тези планини бяха пуснати дълбоки корени и като някой, който открай време се чувстваше изтръгнат от основи, всяко късче информация й се струваше здрава връзка с едно семейство, което имаше история и традиции — все неща, за които тя копнееше.

— … ако правиш кнедли, сложи едно яйце в тестото и щипка градински чай. — Ани се закашля и Джейн я погледна разтревожено. Когато се съвзе, старата жена размаха ръка с лакирани в яркочервено нокти. — Чуй ме само как съм се разприказвала. Цяло чудо е, дето още не си ми рекла: „Ани, затваряй си устата! Проглуши ми ушите“.

— Страшно ми е приятно да те слушам.

— Ти си добро момиче, Джейни Бонър. Учудвам се, че Калвин се е оженил за теб.

Джейн се засмя. Ани Глайд беше напълно непредвидима. Самата тя бе познавала само едната си баба — егоцентричната и тесногръда майка на баща й.

— Липсва ми градината. Оня безполезен Джоуи Нийсън я изора преди две седмици, макар че хич не ми е приятно наоколо да се навъртат чужди хора. Калвин все изпраща чужди хора да оправят разни неща в къщата, ама не е познал. Не ми харесва, даже когато някой от семейството се опитва да ми се бърка в работите, да не говорим пък за разни непознати. — Тя поклати глава. — Надявах се, че ще съм достатъчно силна, та да си насадя градината тая пролет, обаче само се заблуждавах. Итън каза, че щял да дойде да ми помогне, ама горкото момче си има толкоз работа в църквата, че сърце не ми даде да му кажа друго, освен че бърка, ако си мисли, че ще оставя някакъв женчо да ми сади градината. — Хвърли кос поглед на Джейн с хитрите си сини очи. — Е, вярно, бахчата ще ми липсва, ама за нищо на света няма да оставя някакви си непознати да я засадят.

На по-младата жена не й беше трудно да прозре намека на старицата, но и през ум не й мина да се подразни. Вместо това се почувства странно поласкана.

— С удоволствие ще ти помогна, ако ми кажеш какво да правя.

Ани сложи ръка на сърцето си.

— Ще го сториш за мен?

Джейн се разсмя на престореното й изумление.

— Ще ми бъде приятно. Никога не съм имала градина.

— Много добре тогаз. Накарай Калвин да те докара утре раничко сутринта и ще се заловим с картофите. Вече е късно — предпочитам да го правя в края на февруари, по новолуние — но още може да изкараме нещо, стига да ги засадим веднага. След това ще насеем лук, а след него — цвекло.

— Звучи чудесно. — Джейн подозираше, че бабата не се храни редовно, и се изправи. — Защо не приготвя нещичко за хапване? Взех да огладнявам.

— На туй му се вика добра идея. Амбър Лин се върна от пътуването си и ми донесе малко от нейната бобена чорба. Може да я притоплиш. Вярно, не я прави, както аз съм я учила, ама такава си е щерката.

Значи родителите на Кал се бяха върнали. Докато вървеше към кухнята, се зачуди какво ли оправдание бе измислил, задето не я бе завел да се запознае с тях.

Поднесе супата в една порцеланова и една пластмасова купа, заедно с парченца царевичен хляб от един панер. Докато се хранеха на масата в кухнята, Джейн си помисли, че никога не се бе наслаждавала повече на някое ядене. След две седмици изолация беше прекрасно да бъде с друго човешко същество, особено такова, което не се ограничаваше единствено с даване на резки заповеди и хвърляне на свирепи погледи.

Изми съдовете и тъкмо носеше чаша чай на Ани, която се бе върнала във всекидневната, когато сред купищата картини, керамични балерини и стенни часовници, които висяха до вратата, забеляза три дипломи.

— На внуците ми са — обясни Ани. — Но те ми ги дадоха. Знаят, че хич не ми хареса, дето трябваше да напусна училище след шести клас, та ми ги дадоха в деня, в който завършиха. Оназ’ най-отгоре е на Калвин.

Джейн взе очилата си от кухненската маса и се взря в най-горната диплома. Беше от Мичиганския университет и удостоверяваше, че Калвин Е. Бонър е бакалавър, завършил естествени науки… с пълно отличие.

Summa cum laude[26].

Джейн вдигна ръка към гърлото си и рязко се обърна.

— Кал е завършил summa cum laude?

— Тъй му казват, когато някой е много умен. Мислех, че като си професорка, ще го знаеш. Моят Калвин открай време е страшен акъллия.

— Той… — Джейн преглътна мъчително, борейки се да продължи, докато в ушите й се надигаше оглушително бучене. — Какво е завършил?

— Че не ти ли е казал? Много спортисти карат само лесни курсове, но не и моят Калвин, той не беше като тях. Взе диплома по биология. Открай време обича да скитосва из горите и да събира разни работи.

— Биология? — Младата жена имаше чувството, че са я ударили в корема.

Ани присви очи.

— Странно ми се чини, че не го знаеш, Джейни Бонър.

— Предполагам, че не е станало дума.

Стаята започна да се върти около нея, струваше й се, че ще припадне. Обърна се тромаво, разливайки горещ чай върху ръката си, и се върна в кухнята с несигурна стъпка.

— Джейни? Нещо не е наред ли?

Не беше в състояние да говори. Дръжката на чашата се счупи, когато я изпусна в умивалника. Притисна ръка до устата си, борейки се с надигащата се вълна на ужас. Как можа да бъде толкова глупава? Въпреки всичките кроежи си беше докарала на главата именно онази катастрофа, която толкова отчаяно се бе опитала да избегне, и сега детето й изобщо нямаше да бъде обикновено.

Стисна ръба на умивалника, докато суровата действителност помиташе бляновете й. Знаеше, че Кал е учил в Мичиганския университет, но и през ум не й бе минало, че се е отнасял сериозно към образованието си. Та нали спортистите обикновено изкарваха само минималния брой курсове, необходими да се дипломират? Това, че бе учил биология и завършил с отличие в един от най-престижните университети в страната, имаше толкова ужасяващо значение, че тя не бе в състояние да го асимилира.

Интелигентността клонеше към средното положение. Този факт отекваше в ума й. Единственото, което ценеше у него — глупостта му — не бе нищо повече от илюзия. Заблуждение, което той нарочно бе поддържал. А като не бе прозряла през него, Джейн бе обрекла детето си на същия живот на изолация и самота, който и тя бе водила.

Обзе я паника. Горкото й дете! Щеше да бъде някаква откачалка, досущ като нея.

Не можеше да допусне това да се случи. По-скоро би умряла, отколкото да позволи детето й да страда като нея. Щеше да се премести! Щеше да заведе бебето в Африка, в някоя затънтена и първобитна част на континента. Сама щеше да го обучава, та скъпото й отроче никога да не познае терора на другите деца.

В очите й запариха сълзи. Какво беше сторила? Как бе могъл Бог да допусне да се случи нещо толкова жестоко?

Гласът на Ани проникна през мъглата на нещастието й.

— А, туй ще да е Калвин. Казах ти, че ще дойде да те вземе.

Чу шум от врата на кола, а после тежки стъпки по предната веранда.

— Джейн! Къде е тя, по дяволите?

Тя се втурна във всекидневната.

— Ти, копеле!

Той пристъпи напред с разкривено лице.

— Дължиш ми солидно обяснение!

— Господи, ненавиждам те!

— Не повече, отколкото аз — теб!

Очите му горяха от гняв, но в тях Джейн съзря още нещо, което сега бе толкова очевидно, че не можеше да повярва как не го бе забелязала по-рано — остър, пронизващ ум.

Искаше да се нахвърли отгоре му и да издере очите му, да разбие черепа и да изтръгне ума му. Трябваше да е глупав! Нали четеше комикси! Как можа да я предаде по този начин?

Изгубила и последното късче самоконтрол, тя разбра, че трябва да се махне, преди да е рухнала. С яростно възклицание се обърна рязко, изтича в кухнята и изхвръкна през разхлопаната задна врата.

Докато тичаше, чу зад себе си гневен вик.

— Върни се тук! Не ме карай да те последвам или ще съжаляваш!

Искаше да удари нещо. Имаше желание да се хвърли в най-дълбоката дупка и да остави земята да я погълне — всичко, само и само да спре ужасяващата болка, бушуваща в тялото й. Бебето, което вече обичаше повече от всичко друго на света, щеше да бъде откачалка.

Не го беше чула да се приближава зад нея и ахна, когато той я обърна рязко.

— Казах ти да спреш!

— Съсипа всичко! — извика тя.

— Аз? — Лицето му беше побеляло от бяс. — Ти, проклета лъжкиньо! Ти си старица! Шибана бабишкера!

— Никога няма да ти го простя!

Джейн сви ръка в юмрук и го цапардоса в гърдите с такава сила, че болката от удара плъзна чак до рамото й.

Кал беше освирепял от гняв. Опита се да улови ръцете й, но в този миг за нея съществуваше само желанието да си отмъсти и не можеше да бъде удържана. Този мъж беше навредил на нероденото й дете и тя, която никога не беше удряла човек, искаше кръвта му.

Направо обезумя. Очилата й отхвръкнаха, ала не я беше грижа. Риташе, дращеше и се опитваше да му причини болка по всевъзможен начин.

— Престани веднага! Спри! — Ревът му разтърси върховете на дърветата.

Отново се опита да я удържи, но тя впи зъби в ръката му.

— Ох! — Очите му се разшириха от ярост. — Заболя ме, мамка му!

Насилието я караше да се чувства добре. Вдигна коляно, за да го забие в слабините му и почувства, че губи почва под краката си.

— Да не си посмял…

Бонър политна заедно с нея, омекотявайки падането й с тялото си, след което се извъртя, притискайки я към земята.

Сбиването беше изцедило силите й, ала той си изкарваше хляба като понасяше удари и сега не беше дори запъхтян. За сметка на това бе побеснял от гняв и си го изля върху нея.

— Веднага се успокой, чуваш ли ме? Държиш се като луда! Ти си луда! Излъга ме, измами ме, а сега се опитваш да ме убиеш, да не говорим, че да се държиш така надали се отразява добре на бебето. Кълна се, че ще те заключа в някоя психиатрия и ще заръчам да те наблъскат с антидепресанти.

Очите й запариха от сълзи, които искаше да скрие от него, но беше безсилна да удържи.

— Всичко съсипа!

— Аз? — Той настръхна от озлобление. — Не аз се държа като обезумял. И не аз казах на всички, че съм на двайсет и осем шибани години!

— Никога не съм ти казвала такова нещо. И не ругай!

— Ти си на трийсет и четири! Трийсет и четири! Някога възнамеряваше ли да ми го споменеш?

— И кога по-точно трябваше да го сторя? Когато нахълта в класната стая или когато ми крещеше по телефона? Или когато ме натъпка в самолета? Или може би докато ме държеше заключена в къщата си? Тогава ли трябваше да ти кажа?

— Не се опитвай да увърташ! Знаеше, че е важно за мен и преднамерено ме подведе.

— Преднамерено? Каква сложна дума от устата на един тъп футболист. Мислиш си, че е страшно интересно да се преструваш на необразован селяндур, та всички да те сметнат за глупак, така ли? Това ли е представата ти за забавление?

— За какво говориш?

Тя буквално изплю следващите думи насреща му.

— Мичиганският университет. Summa cum laude.

— А, това ли!

Част от напрежението напусна тялото му и тежестта отгоре й поолекна.

— Господи, ненавиждам те! — прошепна тя. — Щях да имам по-добри шансове, ако бях опитала с донор на сперма.

— Което и трябваше да направиш.

Въпреки думите си, вече не звучеше чак толкова ядосан, ала Джейн имаше чувството, че отвътре я разяжда сярна киселина. Знаеше, че трябва да го попита, въпреки че се ужасяваше да чуе отговора, но преглътна с усилие и успя да зададе въпроса си:

— Какъв е коефициентът ти на интелигентност?

— Нямам представа. За разлика от теб, аз не го нося татуиран върху челото си.

Той се претърколи на една страна и тя най-сетне успя да се изправи.

— Ами резултатите ти от изпитите CAT[27]?

— Не си спомням.

Тя го изгледа остро.

— Лъжеш! Всички си спомнят резултата си от CAT.

Той се изправи, изтупвайки няколко мокри листа от дънките си.

— Говори, по дяволите!

— Нищо няма да ти кажа. — Звучеше подразнен, но не особено опасен.

Това обаче не я успокои. Тъкмо обратното — Джейн отново усети как в нея се надига истерия.

— Кажи ми още сега, или се кълна, че ще намеря начин да те убия! Ще сложа стрихнин в храната ти! Ще те накълцам със сатър докато спиш! Ще изчакам да влезеш под душа и ще хвърля вътре някой електрически уред! Някоя вечер ще те причакам до вратата и когато влезеш, ще ти разбия главата с бейзболна бухалка!

Той спря да си отупва дънките и я погледна някак с любопитство вместо с тревога. Джейн осъзнаваше, че като се държи по този начин изглежда още по-ирационална и това съвсем я влуди.

— Казвай!

— Ама че си била кръвожадна! — Бонър поклати глава с леко слисано изражение. — Това с електрическия уред… ще ти трябва удължител или нещо такова, за да стигнеш чак до душа. Или може би не възнамеряваш да го включиш?

Тя стисна зъби. Чувстваше се пълна глупачка.

— Ако не е включен, няма да може да те изпържи, нали така?

— Имаш право.

Пое си дълбоко дъх и опита да си възвърне здравия разум.

— Кажи ми резултата си от CAT. Поне това ми дължиш.

Кал сви рамене и се наведе, за да вдигне очилата й.

— Някъде около хиляда и четиристотин или нещо такова. Може да е и по-малко.

— Хиляда и четиристотин!

Джейн го удари с всичката сила, която имаше, а после се отдалечи от него, потъвайки в гората. Бомбардировача беше лицемер и измамник и тя се чувстваше отвратена до дъното на душата си. Дори Крейг не бе умен колкото него.

— В сравнение с теб аз съм направо тъпак — извика той и я последва.

— Да не си ми проговорил никога вече.

Кал се доближи до нея, но не я докосна.

— Хайде де, Роузбъд. Трябва да се успокоиш достатъчно, за да мога да те нахокам заради това, което ми причини… а то е далеч по-лошо от проклетите ми резултати от CAT.

Тя се обърна рязко към него.

— На мен не си ми сторил нищо! Направи го на детето ми, не го ли разбираш? Заради теб едно невинно дете ще порасне, смятано за откачалка.

— Никога не съм ти казвал, че съм глупав. Ти реши, че е така.

— Говореше с граматични грешки! Първата ни нощ заедно го направи няколко пъти!

Ъгълчето на устните му трепна едва забележимо.

— Просто за цвят. Няма да ти се извинявам за това.

— Из цялата къща е пълно с комикси!

— Само се опитвах да отговоря на очакванията ти.

В този миг Джейн не издържа и рухна. Обърна му гръб, кръстоса ръце върху ствола на най-близкото дърво и подпря чело върху китката си. Всички унижения от детството й се завърнаха — подигравките и жестокостта, ужасната изолация. Никога не се бе чувствала на място, а сега същото очакваше и детето й.

— Ще заведа бебето в Африка — прошепна тя. — Далеч от цивилизацията. Аз ще го уча, за да не се налага да израсне с гаврите на другите деца.

Учудващо нежна ръка докосна тила й и започна лекичко да я разтрива.

— Няма да ти позволя да го направиш, Роузбъд.

— Ще го сториш, когато видиш, че всички го смятат за откачалка.

— Никой няма да мисли по този начин. Така ли гледаше баща ти на теб?

Всичко в Джейн се вцепени. Тя се отдръпна от него, извади носна кърпичка от джоба на якето си и бавно избърса очите си и си издуха носа, опитвайки се да възвърне самоконтрола си. Как можа да допусне да се срине по този начин? Нищо чудно, че той я мислеше за луда.

Подсмръкна за последен път и когато Кал й подаде очилата, си ги сложи, без да обръща внимание на парченцата мъх, които стърчаха от едната дръжка.

— Съжалявам, че направих такава отвратителна сцена. Не знам какво ми стана. Досега не бях удряла никого.

— Усещането е страхотно, нали?

Той се ухили широко и за нейно изумление върху суровата му буза се появи трапчинка. Поразена, тя я погледа в продължение на няколко дълги мига, преди да успее да събере мислите си.

— Насилието не решава нищо, а можех да те нараня сериозно.

— Не се опитвам отново да те изкарам от релси, Роузбъд, но когато става въпрос за юмруци, изобщо не те бива.

Кал я улови за ръката и я поведе обратно към къщата.

— Аз съм виновна. От самото начало вината е единствено моя. Ако не бях допуснала да повярвам на всички възможни клишета за спортистите и южняците, щях да преценя по-добре умствените ти способности.

— Аха. Разкажи ми за баща си.

Джейн почти се препъна, но ръката му над лакътя й я задържа да не падне.

— Няма нищо за разказване. Работеше като счетоводител в компания, произвеждаща перфоратори за хартия.

— Умен мъж?

— Интелигентен. Не брилянтен.

— Май схващам картинката.

— Не знам за какво говориш.

— Не е имал представа как да те отгледа, нали?

Тя ускори крачка.

— Правеше най-доброто, на което бе способен. Наистина не ми се говори за това.

— Да ти е минавало през ума, че проблемите ти като дете са имали повече общо с отношението на баща ти, отколкото с коефициента ти на интелигентност?

— Нищо не знаеш.

— Дипломата ми казва друго.

Джейн не можа да отговори, тъй като в този миг стигнаха къщата, където Ани ги чакаше до мрежестата врата. Тя измери внука си с гневен поглед.

— Ти наред ли си? Ядосаш ли бременна жена по тоз’ начин, то ще бележи бебето, със сигурност.

— Какви ги говориш? — Кал настръхна войнствено. — Кой ти каза, че е бременна?

— Инак нямаше да се ожениш за нея. Акълът не ти стига да го направиш.

Джейн беше трогната.

— Благодаря ти, Ани.

— Ами ти? — нахвърли се бабата върху нея. — Какво си мислеше, та се държа тъй? Ако побесняваш всеки път, щом Калвин те ядоса, бебето ще се обеси на пъпната връв много преди да е успяло да си поеме първата глътка въздух.

Джейн си помисли дали да не изтъкне физическата невъзможност на нещо такова, но реши да си спести усилието.

— Ще внимавам повече.

— Следващия път, когато те вбеси, просто му извади една пушка.

— Гледай си твоята работа, стара кукумявке — изръмжа Кал. — Тя и бездруго има предостатъчно идеи как да ме пречука.

Старицата наклони глава към нея и изведнъж сякаш я обзе тъга.

— Чуй ме, Джейни Бонър. Не знам какво се е случило между теб и Калвин, та е трябвало да се ожени за теб, но от туй, дето видях преди няколко минути, ми е ясно, че не преливате от любов един към друг. Той се е оженил за теб и аз се радвам, но ти казвам направо — ако си му погодила някой номер, за да го вържеш, гледай Амбър Лин и Джим Бонър да не научат за това. Те не са широко скроени като мен и ако дори само заподозрат, че си сторила нещо лошо на момчето им, ще те съсипят, ако ме разбираш.

Джейн преглътна мъчително и кимна.

— Добре. — Ани се обърна към Кал. Тъгата й изчезна, а очите й станаха лукави. — Учудвам се, че някой, дето е толкоз закъсал от грип като Джейни, е намерил достатъчно сили да прехвърли планината.

Кал изруга под нос, а съпругата му я зяпна.

— За какво говориш? Не съм болна от грип.

Бонър я сграбчи за ръката и я затегли.

— Хайде, Джейн, да си вървим у дома.

— Почакай малко! Искам да знам какво имаше предвид с това.

Той я издърпа зад ъгъла на къщата, но не и преди тя да чуе пронизителното кискане на Ани.

— Не забравяй какво ти казах за пъпната връв, Джейни Бонър, ’щото ми се чини, че Калвин е на път отново да те ядоса.

9

— Казал си на семейството си, че имам грип? — повтори Джейн, докато пътуваха надолу по склона. По-лесно й бе да говори за тази малка измама, отколкото за голямата.

— Проблем ли имаш?

— Очаквах да се запозная с родителите ти. Мислех, че затова ме доведе тук.

— Ще се срещнеш с тях. Когато реша да те представя.

Арогантността му й подейства като искра, докоснала прахан. В което нямаше нищо чудно, при положение че през последните няколко седмици беше командвал единствено той. Време бе Джейн да сложи край на това.

— Гледай да го решиш възможно най-скоро, защото няма да ти позволя да ме държиш затворена там още дълго.

— Какво искаш да кажеш с това „затворена“? Положих толкова усилия, за да можеш да работиш, без цял куп хора да ти се пречкат, а ти пак се оплакваш.

— Да не си посмял да се държиш така, сякаш ми правиш някаква услуга!

— Не знам как би могла да бъде наречена другояче.

— Какво ще кажеш за затворничество? Пленничество? Пълна изолация? И за да не ме обвиниш, че го правя зад гърба ти, отсега ти заявявам, че утре мисля да се измъкна от ареста, за да помогна на Ани да насади градината си.

— Какво ще правиш?

По-добре да мисли за бабката и бахчата й, каза си тя, а не за това че детето й щеше да бъде различно, отхвърлено от другите. Свали очилата си и се залови да ги бърше с една кърпичка толкова съсредоточено, сякаш решаваше сложна задача.

— Ани иска да оправи градината си. Ако картофите не бъдат засадени през следващите няколко дни, ще се родят дребни. Освен това ще посадим лук и цвекло.

— Няма ти да й оправяш градината. Ако й се иска, ще наема Джоуи Нийсън да й помогне.

— Той не струва.

— Та ти дори не го познаваш.

— Просто повтарям това, което чух. Нищо не може да бъде свършено, защото тя не иска чужди хора в къщата си.

— Е, много жалко, защото и ти няма да го направиш.

Джейн отвори уста, за да подхване нова словесна атака, но преди да успее да каже каквото и да било, той натисна главата й надолу така, че бузата й се опря в бедрото му.

— Какво правиш?

Тя опита да се изправи, но Кал я задържа наведена.

— Майка ми. Излиза от магазина за обувки.

— Аз не съм единствената, която откача! Напълно си си изгубил ума!

— Няма да се виждаш със семейството ми, преди аз да съм решил!

Докато я държеше здраво, помаха, управлявайки колата с помощта на другото си коляно. По дяволите! Не можеха ли родителите му да останат извън града малко по-дълго… като например още два месеца? Знаеше, че трябва да ги запознае с професорката, но се бе надявал да го отложи възможно най-дълго. А сега старата му жена бе провалила всичко със сутрешния си поход в планината.

Погледна надолу. Бузата й беше притисната до бедрото му, косата й — мека под пръстите му. Винаги бе толкова спретната, но сега френската й плитка почти беше предала богу дух. Копринени руси кичури се бяха разсипали по ръката и върху избелелите му дънки. Определено имаше красива коса, дори и както бе украсена с клонки и късчета изсъхнали листа. Ластичето, което придържаше плитката, едва се държеше, и Кал трябваше да потисне желанието да го дръпне и да разплете меките кичури с пръсти.

Знаеше, че скоро ще трябва да я пусне да се изправи — беше освирепяла като оса и започваше да беснее, но някак си му харесваше главата й да е в скута му, дори и да бълваше змии и гущери. Забеляза, че не носи почти никакъв грим и все пак, без очилата беше сладка. Почти като седемнайсетгодишно момиче със зрелостта на двайсет и пет годишна жена. Може би все още би могъл да я представи за…

Сякаш тя щеше да му позволи. Мамка му! Наистина беше страшно твърдоглава. Спомни си колко пъти му се беше искало Кели да не беше чак толкова мила. Бившата му приятелка бе красиво момиче, но с нея изобщо не можеше да се скара качествено, което означаваше, че никога не можеше да се отпусне напълно. С професорката нямаше такъв проблем. На съпругата му трябваше да й се признае едно — определено знаеше как да вдигне скандал.

Кал се намръщи. Да не би чувствата му към нея да омекваха? Как ли пък не! Той имаше отлична памет и никога нямаше да забрави как го беше изиграла. Просто заслепяващата ярост, която го беше поддържала през първите две-три седмици, бе избледняла. Може би този гняв най-сетне бе изтлял, когато я видя да обляга глава на дървото и я чу да казва, че ще отведе бебето в Африка.

Като се изключеше онова, което му беше причинила, той започваше да осъзнава, че навярно е добър човек. Прекалено сериозна и голяма сухарка. Но пък работеше усилено, което се доказваше от всички онези уравнения, които ръсеше из къщата като пътечка от трохи, и бе успяла да си извоюва място в един мъжки свят. Това, че искаше да помогне на баба му, говореше добре за нея, макар че усложняваше двойно нещата за него. Може би чувствата му все пак бяха поомекнали мъничко. Като видя колко се бе разстроила, когато откри, че не е глупакът, за когото го бе смятала, дори я съжали мъничко. Баща й очевидно здравата я бе прецакал в главата.

Отново погледна надолу и видя, че един рус кичур се бе измъкнал от плитката й и се бе навил като осмица около ципа му. Едва не простена на глас. Втвърди се веднага, щом натисна главата й в скута си. Дори по-отдавна, ако броеше онова сборичкване на земята в двора на Ани. Ала вместо да се върне към нормалното си състояние, положението се влошаваше и ако тя обърнеше глава, несъмнено щеше да види издутината под ципа му. Схватката му с професорката го беше възбудила и той започваше да си мисли, че трябва да направи нещо по въпроса. Досега този брак му беше причинил само неудобства; време бе да се възползва от единственото му предимство.

— Ох! Мамка му! — Дръпна ръка от главата й и я почеса в бедрото си. — За втори път ме ухапа! Не знаеш ли, че човешката слюнка е сто пъти по-опасна от животинската?

— Предполагам, че си го научил, докато си получавал дипломата си по биология, summa cum laude! — Тя се изправи с усилие и си сложи очилата. — Надявам се да хванеш гангрена и да ти направят ампутацията без упойка. Като използват резачка.

— Ще проверя дали къщата има таван, където да те заключа, както са правели едно време с лудите жени.

— Обзалагам се, че ако бях на осемнайсет, вместо на трийсет и четири, и през ум нямаше да ти мине да ме заключваш. Щеше да ме натъпчеш с дъвки и да ме показваш из целия град! Сега, когато знам, че си умник, слабостта ти към деца е още по-необяснима.

— Нямам слабост към деца!

Той сви по алеята, отвеждаща до къщата.

— Определено не изглеждаш уверен в способността си да се справиш със зряла жена.

— Кълна се, Джейн… По дяволите!

Натисна рязко спирачките и посегна, за да натисне главата й надолу за втори път, но бе твърде късно. Баща му вече я бе забелязал.

Бонър изруга и неохотно свали стъклото на прозореца.

— Какво става, татко? — извика, докато спираше зад твърде окаляния червен шевролет „Блейзър“.

— Ти как мислиш? Отвори проклетата порта и ме пусни да вляза.

„Страхотно — помисли си Кал с отвращение. — Направо страхотно.“ Чудесен завършек на този отвратителен ден. Натисна копчето, което управляваше портата, кимна на баща си и натисна газта, профучавайки покрай червената кола твърде бързо, за да може баща му да види Джейн добре.

Поомекналите чувства, които изпитваше към нея допреди броени секунди, се изпариха. Не искаше да я запознава с родителите си. Точка по въпроса. Надяваше се, че на баща му няма да му хрумне да спомене някои от дейностите, които поглъщаха толкова голяма част от времето му. Колкото по-малко знаеше съпругата му за личния му живот, толкова по-добре.

— Води се по мен — каза й той. — Каквото и да правиш, не издавай, че си бременна.

— Той рано или късно ще научи.

— Е, нека да е по-късно. Много по-късно. И свали тези проклети бифокални очила!

Стигнаха до къщата и я избута вътре, преди да се върне и да поздрави баща си.

Джейн го чу да затръшва вратата и разбра, че е сърдит. Чудесно! Господин Summa cum laude заслужаваше да бъде ядосан. Прехапа устни и отиде в кухнята. Когато стигна там, сложи ръка върху корема си.

„Съжалявам, малкото ми. Не знаех. Толкова съжалявам.“

Извади няколко изсъхнали листа от разрошената си коса. Трябваше да се пооправи, преди бащата на Кал да влезе, но просто не бе в състояние да събере енергия за нещо повече от това да побутне очилата на носа си, докато се чудеше как щеше да отгледа гений.

Гласът на Кал достигна до ушите й:

— … и понеже днес Джейн се чувстваше много по-добре, отидохме да видим Ани.

— Струва ми се, че след като е пооздравяла, би могъл да я докараш в града, за да се запознае с родителите ти.

Джейн остави якето си на един от столовете до кухненския плот и се обърна към мъжете, които тъкмо влизаха.

— Татко, снощи на вечеря вече го обсъждахме с теб и мама. Обясних ви…

— Забрави. — Баща му спря, когато я съзря.

Представата, която тя си бе изградила за него — за весел възрастен мъж със закръглен корем и рошава бяла коса — се разсея, когато го съгледа до портата. Сега имаше чувството, че пред себе си вижда по-възрастна версия на Кал.

Баща му имаше същото внушително излъчване — беше едър, излъчваше сурова красота… и изглеждаше страхотно в червената си памучна риза, омачкани панталони и поодраскани кожени ботуши. В гъстата му черна коса, която бе малко по-дълга и рошава от тази на сина му, проблясваха няколко сребърни кичура, но не изглеждаше на повече от петдесет и няколко години — прекалено млад и представителен, за да има трийсет и шест годишен син.

Очите му я обхождаха преценяващо и на Джейн не й беше никак трудно да различи прямия, безкомпромисен поглед, който бе виждала у Кал. Докато отвръщаше на изпитателния поглед, тя знаеше, че ще трябва да се докаже. Въпреки това той й се усмихна топло и й протегна ръка.

— Аз съм Джим Бонър. Приятно ми е най-после да се запознаем.

— Джейн Дарлингтън.

Усмивката му изчезна, а веждите му се сбърчиха. Той пусна ръката й.

— Повечето жени по тези места приемат фамилията на съпруга си, когато се омъжат.

— Аз не съм от тук и името ми е Дарлингтън. Освен това съм на трийсет и четири.

Зад гърба й се разнесе задавен звук. Джим Бонър се засмя.

— Не думай!

— Напротив. На трийсет и четири съм и остарявам с всяка изминала секунда.

— Достатъчно, Джейн. — Предупредителната нотка в гласа на Кал я съветваше да не издава други тайни, но той спокойно би могъл да си спести усилието.

— Не ми изглеждаш болна.

— Защото не съм. — Тя усети как нещо я докосна по гърба и разбра, че ластичето, придържащо плитката й, е паднало.

— Почувства се по-добре преди няколко часа — добави съпругът й. — Явно все пак не е било грип.

Джейн се пообърна, достатъчно, за да му отправи леко съжалителен поглед — нямаше намерение да подкрепя лъжите му, но той се престори, че не забелязва.

Джим взе един комикс за „Х-Мен“ от кухненския плот и го погледна въпросително.

— Клуб „Книга на месеца“?

— Жена ми ги чете за разпускане. Искаш ли една бира, татко?

— Не. Тръгнал съм към болницата.

Тревога пропъди язвителната забележка, която Джейн се канеше да подхвърли за комикса.

— Нещо не е наред ли?

— Ами сандвич? — прекалено бързо се обади Кал. — Джейн, направи по един сандвич за мен и татко.

— С удоволствие ще приготвя сандвич на баща ти. Ти и сам можеш.

Едната вежда на Джим подскочи и той отправи на сина си поглед, който според Джейн означаваше нещо като: „След всички тези години, това ли е най-доброто, което успя да намериш?“.

Само че тя отказваше да бъде сплашена.

— Някакви изследвания ли ще си правите? Надявам се, че не сте болен.

Кал се спусна напред.

— Имаш малко кал по лицето, миличка, от разходката до къщата на Ани. Може би ще е най-добре да се качиш на горния етаж и да се пооправиш.

— Няма нищо тайно — каза Джим. — Лекар съм и имам пациенти, които трябва да прегледам.

В продължение на един дълъг миг тя не бе в състояние да помръдне, връхлетяна наново от огромните размери на грешката, която беше допуснала. Обърна се рязко към Кал.

— Баща ти е лекар! Колко срамни тайни криеш още?

Нейното сърце сякаш се късаше, а той изглеждаше развеселен.

— Знам, че се надяваше на някой, който вари контрабандно спиртни питиета, миличка, но днес просто не ти е ден. Макар че като се замисля… татко, нали веднъж ми спомена, че прадядо ти имал спиртна фабрика някъде в планината?

— Така съм чувал от баща си. — Джим я погледна изучаващо. — Защо те интересува?

Кал не я остави да отговори и по-добре, защото буцата в гърлото й беше прекалено голяма, за да й позволи да изрече каквото и да било.

— Джейн е нещо като почитателка на южняшките планинци. Самата тя е градско чедо, но страшно си пада по всякакви селяшки истории и беше ужасно разочарована, когато установи, че носим обувки.

Джим се усмихна.

— Предполагам, че бих могъл да се събуя.

Откъм фоайето се разнесе мек женски глас с южняшки акцент.

— Кал, къде си?

Той въздъхна.

— В кухнята, мамо.

— Минавах насам и видях, че портата е отворена.

Също като баща му, жената, която се появи на прага, изглеждаше прекалено млада, за да има трийсет и шест годишен син, както и прекалено изискана, за да е дъщеря на Ани Глайд. Красива, добре поддържана и елегантна, тя бе оформила светлокестенявата си коса в къса, модерна прическа, която се извиваше зад ушите й и подчертаваше ясносините й очи. Вероятно имаше тук-таме сиви кичури, но ги бе прикрила с боя в естествен цвят. Високата й фигура беше подчертана от тесен черен панталон и широко сако от мек вълнен плат с цвят на грозде, на чийто ревер имаше абстрактна сребърна брошка. В сравнение с нея Джейн се почувства като някое бездомно просяче с изцапаното си лице и разпиляната коса, в която имаше листа.

— Ти сигурно си Джейн. — Жената пристъпи напред, протегнала едната си ръка. — Аз съм Лин Бонър. — Поздравът й беше топъл, но когато пое дланта й, снаха й изпита усещането за дълбока резервираност. — Надявам се, че се чувстваш по-добре. Кал каза, че си болна.

— Добре съм, благодаря.

— На трийсет и четири е — обяви Джим от мястото си до кухненския плот.

Лин сякаш се сепна за миг, а после се усмихна.

— Очарована съм.

Джейн усети, че започва да изпитва симпатия към майката на съпруга си. Баща му се настани на един от столовете до плота и изпружи крака.

— Кал каза, че си падала по южняшките селяни. Значи страшно трябва да те хареса, Амбър.

Джейн видя сина да отправя озадачен поглед към баща си, не й убегна и едва забележимото безочие, промъкнало се изведнъж в тона на Джим Бонър. Жена му обаче изобщо не реагира.

— Кал несъмнено ти е казал, че току-що се върнахме от почивка, съчетана с медицинска конференция. Наистина съжалявах, че не се чувстваше достатъчно добре, за да се присъединиш към нас на снощната вечеря. Но ще поправим пропуска в събота. Джим, ако не вали, може да запалиш скарата.

Джим кръстоса глезени.

— О, Амбър, след като Джейн толкова харесва южняшките традиции, не е ли по-добре да забравим за скарата и ти да й приготвиш някой от специалитетите на семейство Глайд? Например боб със сланина или пък малко от онази пача, дето майка ти я приготвяше. Някога опитвала ли си пача, Джейн?

— Не, мисля, че не съм.

— Не мога да си представя, че Джейн би поискала нещо такова — хладно каза Лин. — Вече никой не яде пача.

— Може отново да я върнеш на мода, Амбър. Защо не кажеш на всичките си шикозни приятелки следващия път, когато отидеш на някоя от онези големи благотворителни събирания в Ашвил.

Кал се взираше в родителите си така, сякаш ги виждаше за първи път.

— Откога наричаш мама Амбър?

— Това й е името — отвърна Джим.

— Ани го използва, но никога не съм чувал ти да се обръщаш към нея така.

— Къде пише, че човек трябва да прави нещата по един и същи начин цял живот?

Кал погледна към майка си, ала тя не каза нищо. С очевидно неудобство той се извърна и отново отвори вратата на хладилника.

— Наистина ли никой не иска сандвич? Мамо?

— Не, благодаря.

— Пачата е част от наследството на семейство Глайд. — Джим явно нямаше намерение да се откаже току-така от тази тема. — Нали не си го забравила, Амбър?

Той прониза жена си с толкова студен поглед, че Джейн усети пристъп на съчувствие към майката на съпруга си. Знаеше точно какво е да попаднеш под прицела на подобен поглед. Без да изчака отговор, Джим се обърна към нея:

— Пачата е като наденица, Джейн, но се прави от свинска глава без очите.

Лин се усмихна малко сковано.

— Направо отвратително. Не знам защо майка ми изобщо я приготвяше. Преди малко се чухме по телефона — именно от нея разбрах, че се чувстваш по-добре. Изглежда, че доста те е харесала.

— И аз я харесвам. — Джейн искаше да сменят темата също толкова силно, колкото и новата й свекърва.

Не само че подмолните течения на напрежението между родителите на Бомбардировача я караха да се чувства неудобно, но и напоследък стомахът й не беше особено предсказуем и никак не й се искаше да рискува с разговори за очни ябълки и свински глави.

— Кал ни каза, че си физичка — рече Лин. — Истински съм впечатлена.

Джим се изправи от стола.

— Жена ми не завърши гимназия, така че понякога се смущава в присъствието на високообразовани хора.

Лин изобщо не изглеждаше смутена и Джейн почувства, че Джим Бонър започва да й става неприятен с далеч не толкова деликатните си подигравки. Съпругата му може и да бе готова да пренебрегне държанието му, но не и тя.

— Няма абсолютно никаква причина за смущение — заяви тя с равен глас. — Някои от най-големите глупаци, които познавам, са с висше образование. Но защо ли ви го казвам, доктор Бонър? Сигурна съм, че и сам сте го виждали.

За нейна изненада той се усмихна. След това пъхна ръка под яката на жена си и разтърка врата й с фамилиарността на някой, който го правеше от близо четири десетилетия насам. Жестът беше толкова интимен, че Джейн изведнъж почувства, че е нагазила във води, които бяха прекалено дълбоки за нея, и й се прииска да си бе държала устата затворена. Каквито и проблеми в брака си да имаха тези двамата, очевидно съществуваха от години и не й влизаха в работата. Животът й бе наситен с предостатъчно собствени брачни противоречия, за които да се тревожи.

Джим се отдръпна от жена си.

— Трябва да вървя или ще закъснея за визитация. — Обърна се към снаха си и я стисна приятелски за ръката, след което се усмихна на сина си. — Приятно ми беше да се запознаем, Джейн. Ще се видим утре, Кал.

Бащинската му обич беше очевидна, ала Джейн забеляза, че докато излизаше, дори не погледна съпругата си.

Кал сложи пакет с колбаси и сирене върху кухненския плот и когато чу външната врата да се затваря, се обърна към майка си.

Тя отвърна на погледа му със съвършено самообладание и Джейн усети, че невидимата бариера, издигала се около нея до този миг, изчезна в секундата, в която съпругът й си отиде.

Бомбардировача изглеждаше разтревожен.

— Защо те нарича Амбър? Не ми харесва.

— В такъв случай ще трябва да говориш с него, не е ли така? — Тя се усмихна на Джейн. — Като познавам Кал, едва ли ще му мине през ум да те заведе другаде, освен в „Планинаря“. Ако искаш да разгледаш някои от местните магазини, с удоволствие ще те разведа. След това може да обядваме заедно.

— Много би ми харесало.

Кал пристъпи напред.

— Хайде, Джейн, не е нужно да се опитваш да бъдеш любезна. Мама разбира. — Той прегърна майка си през раменете. — Точно сега Джейн не може да отдели никакво време, но не иска да нарани чувствата ти. Прие поканата ти, въпреки че би искала да откаже.

— Напълно разбирам. — Изражението на Лин красноречиво говореше, че изобщо не схваща. — Естествено, че работата ти е по-важна от това да излизаш по срещи. Забрави, че попитах.

Джейн бе ужасена.

— Не, наистина…

— Моля те. Не е нужно да ми обясняваш. — Обърна й гръб и прегърна сина си. — Имам работа в църквата. Да бъда майка на свещеника се превръща в същинска професия. Ще ми се Итън да се ожени. — Тя хвърли хладен поглед през рамо към Джейн. — Надявам се да можеш да отделиш малко време за нас в събота вечерта.

Джейн почувства неизречения укор.

— За нищо на света не бих го пропуснала.

Кал изпрати майка си до вратата, където двамата поговориха малко, а след това се върна в кухнята.

— Как можа да го направиш? — попита го тя. — Изкара ме същински сноб пред майка ти!

— Какво значение има?

Той изпъна крак, за да извади ключовете на колата от десния джоб на дънките си.

— Значение? Това беше недвусмислена обида към нея.

— Е, и?

— Не мога да повярвам, че си толкова тъп.

— Сега схванах. — Той сложи ключовете върху кухненския плот. — Искаш да бъдеш горещо обичаната снаха. Това е, нали?

— Просто искам да бъда любезна.

— И защо? За да започнат да те харесват, а после, когато разберат, че се развеждаме, да бъдат съкрушени?

В стомаха й се сви кълбо от тревога.

— Какво точно се опитваш да кажеш?

— Те вече оплакаха загубата на една снаха — тихо отвърна той. — Няма да допусна да го преживеят отново. Когато научат, че се развеждаме, искам да отворят бутилка шампанско, за да отпразнуват, че най-големият им син се е отървал най-сетне от един лош брак.

— Не разбирам.

Ала всъщност разбираше.

— Тогава нека ти го обясня съвсем простичко. Ще ти бъда много задължен, ако се погрижиш родителите ми да те намразят.

Ръцете й затрепериха и тя ги стисна пред себе си. До този миг и сама не си бе давала сметка, че подхранваше далечната, но въпреки това силна надежда да се почувства част от семейството на Кал. За някой като нея, мечтал цял живот да намери мястото си, това бе най-жестоката ирония.

— Значи аз съм нарочената за злодей.

— Не ме гледай така! Влезе в живота ми неканена и го обърна надолу с главата. Не искам да ставам баща точно сега и определено не желая да бъда съпруг. Но ти не ми остави никакъв избор и сега ще компенсираш поне част от стореното. Ако имаш и зрънце състрадание в сърцето си, няма да причиниш болка на родителите ми.

Джейн се извърна и примига няколко пъти. Не би могъл да поиска от нея нещо, което да я разстрои повече от това. За пореден път щеше да бъде аутсайдерът и се зачуди дали това ще бъде нейната роля до края на живота й. Дали винаги щеше да стои встрани и да гледа семействата на другите, връзките, които сякаш се удаваха така лесно на всички останали? Ала този път, ако Кал успееше да се наложи, тя нямаше да бъде просто странна и различна. Този път щяха да я ненавиждат.

— Голяма част от живота ми е тук, в Салвейшън — продължи той. — Приятелите ми. Семейството ми. Ти ще останеш тук само няколко месеца, а после ще изчезнеш.

— Оставяйки след себе си единствено лоши спомени.

— Длъжница си ми — тихо каза Кал.

В онова, което искаше от нея, имаше усещане за справедливост, която бе почти плашеща в своето съвършенство. Това, което му бе причинила, беше неморално, затова месеци наред се измъчваше от чувство на вина. А ето че сега имаше възможност да изкупи греховете си. С нищо не бе заслужила място в семейството му. И наистина му беше длъжница.

Той си играеше с ключовете върху плота и Джейн си даде сметка, че се чувства неловко. Странно бе да го види без обичайната му самоувереност и й трябваше миг, преди да разбере. Боеше се, че тя няма да изпълни това, което искаше от нея, и се чудеше как да я убеди.

— Може и да си забелязала, че в момента между родителите ми има напрежение. Не бе така преди смъртта на Чери и Джейми.

— Знам, че са се оженили като тийнейджъри, но са дори по-млади, отколкото очаквах.

— Било е подаръкът на баща ми за завършване на гимназията. Мама е била на петнайсет, когато е забременяла. На шестнайсет ме е родила.

— О!

— Изхвърлили я от училище, но Ани ни е казвала, че стояла под стадиона по време на церемонията по завършването му, облечена в най-хубавата си рокля, въпреки че никой не можел да я види. Само и само да чуе прощалното му слово по случай завършването[28].

Джейн се замисли за трийсетгодишната несправедливост. Амбър Лин Глайд, бедното планинско момиче, било изгонено от училище, защото забременяло, докато богатото момче, заради което е изпаднала в това състояние, стояло на подиума, обсипвано с овациите на общността.

— Знам какво си мислиш — каза Кал. — Но и на него не му се разминало без нищо. Изобщо не му е било лесно. Никой не очаквал да се ожени за нея, но той го сторил и трябвало да издържа семейство, докато следвал медицина.

— С помощта на родителите си, обзалагам се.

— Не и в началото. Мразели майка ми и заявили, че ако се ожени за нея, няма да му дадат и цент. Удържали на думата си в продължение на около година, но после се появил Гейб и те най-сетне започнали да плащат за образованието му.

— Родителите ти сякаш имаха някакъв проблем.

Кал начаса зае отбранителна позиция. Джейн разбра, че беше едно той да говори за неприятностите им, а съвсем друго — да го прави тя.

— Просто са разстроени, това е всичко. Никога не са демонстрирали чувствата си, но с брака им всичко е наред, ако за това намекваш.

— Нищо не намеквам.

Той грабна ключовете от плота и се отправи към вратата, отвеждаща в гаража, но Джейн го спря.

— Кал, ще направя каквото поискаш — ще се държа с родителите ти възможно най-отвратително… но не и с Ани. Тя така или иначе почти се досети за истината.

Изпитваше привързаност към старицата и искаше да има поне един приятел. В противен случай щеше да полудее. Съпругът й се обърна и я изгледа. Тя изпъна рамене и повдигна глава.

— Това мога да ти предложа. Ти решаваш.

Той кимна бавно.

— Приемам.

10

Джейн простена, когато се изправи, за да изключи компютъра, а после се съблече, приготвяйки се за лягане.

През последните три дни прекарваше сутрините си като помагаше на Ани да насади градината си и всички мускули я боляха.

Усмихвайки се, тя сгъна дънките и ги прибра в дрешника, а после извади нощницата си. Обикновено направо настръхваше в присъствието на тиранични хора, но страшно й харесваше бабката да я командори.

Тя строяваше и Кал. В сряда сутринта той настоя да я откара. Когато пристигнаха, баба му посочи стъпалото пред верандата и предложи да престане да наема други хора да свършат онова, за което би трябвало да се погрижи сам. Бонър се залови за работа, мърморейки сърдито, ала не след дълго Джейн го чу да си подсвирква. Поправи стъпалото, а после свърши и други належащи работи по къщата. Днес пък купи боя от железарията и се зае да сваля стария слой от фасадата на къщата.

Тя нахлузи сивата нощница с къси ръкави и апликация на Гуфи[29] върху джобчето. Утре щеше да вечеря с родителите на Кал. Той не спомена обещанието й да ги отчужди от себе си, но тя знаеше, че не е забравил.

Беше едва единайсет и въпреки че бе уморена, Джейн се чувстваше прекалено неспокойна, за да си легне. Залови се да подреди работното си кътче и отново се улови, че се чуди къде ли ходи съпругът й вечер. Подозираше, че се вижда с други жени и си спомни забележката на Амбър Лин за „Планинаря“. Днес бе попитала Ани и научи, че е някакъв частен клуб. Дали там се срещаше с мадамите си?

Въпреки че бракът им не беше истински, мисълта за това я нарани. Не искаше той да спи с никоя друга, освен с нея!

Ръцете й замръзнаха върху купчината листове, които подреждаше. Какви ги мислеше? Сексът само още повече би усложнил една достатъчно оплетена ситуация. Ала още докато си го казваше, мислите й се върнаха на начина, по който той изглеждаше днес, докато сваляше старата боя от къщата на Ани, гол до кръста и покачен на една стълба. Гледката как мускулите му се напрягат при всяко движение така я бе влудила, че накрая му метна ризата и му изнесе строга лекция за дупката в озоновия слой и рака на кожата.

Похот. Ето с какво си имаше работа. Чиста и неподправена похот. И нямаше намерение да го допусне.

Нуждаеше се от нещо, което да отвлече вниманието й, затова свали препълненото кошче на долния етаж и го изпразни в гаража. След това се загледа в луната през еркерния прозорец в кухнята и усети, че си мисли за учените от древността — Птолемей, Коперник, Галилей, които се бяха опитвали да разгадаят мистериите на вселената само с помощта на най-примитивни уреди. Дори Нютон не би могъл да си представи инструментите, които тя използваше — от мощния компютър на бюрото й до огромните световни ускорители на частици.

Подскочи стреснато, когато вратата зад нея се отвори и Кал влезе от гаража. Докато той прекосяваше кухнята, Джейн си помисли, че никога не бе виждала някой, който да се чувства така удобно в тялото си. Носеше дънки, виненочервена памучна блуза и черно шушляково яке. Миниатюрни усещания като убождания от иглички плъзнаха по тялото й.

— Предположих, че вече си в леглото — каза Бонър и Джейн се зачуди дали си бе въобразила, че долавя дрезгави нотки в гласа му.

— Бях се замислила.

— Мечтаеш си за всички онези картофи, които посади?

Тя се усмихна.

— Всъщност си мислех за Нютон. Исак — добави след миг.

— Чувал съм името — сухо каза той. Якето му се повдигна, когато пъхна ръце в джобовете на дънките си. — Мислех, че вие, съвременните физици, напълно сте забравили добрия стар Исак в любовта си към Големия мозък.

Да чуе Айнщайн да бъде наречен така, я развесели.

— Вярвай ми, Големият мозък е хранел огромно уважение към своя предшественик. Просто не е искал нютоновите закони да ограничават мисленето му.

— Все още смятам, че това си е липса на респект. Исак е свършил толкова много работа, а после се появява Албърт и разваля всичко.

Джейн отново се усмихна.

— Най-добрите учени винаги са били бунтовници. Слава богу, че вече не ни екзекутират заради теориите ни.

Кал преметна якето си върху един от столовете до плота.

— Как върви търсенето на топ кварка?

— Открихме го през 1995 г. И откъде знаеш над какво работя?

Той сви рамене.

— Интересувам се от много неща.

— Изучавам характеристиките на топ кварка, а не го търся.

— Е, колко топ кварка могат да се поберат на върха на една игла?

— Повече, отколкото си в състояние да си представиш.

Джейн все още беше изненадана, че съпругът й знае каквото и да било за изследванията й.

— Питам те за работата ти, професоре. Уверявам те, че мога да схвана в общи линии, дори и да не разбера най-малките подробности.

За пореден път тя бе допуснала да забрави, че е умен. Което не беше никак трудно, когато виждаше мускулестото му тяло на спортист пред себе си. Заповяда на мислите си да спрат, преди да са стигнали още по-далеч в тази посока.

— Какво знаеш за кварките?

— Не много. Че са основните елементарни частици, от които е изградена цялата материя. Има… колко… шест вида кварки?

Повечето хора не знаеха и толкова. Джейн кимна.

— Горни, долни, странни, чаровни, дънни и топ кварки. Имената им са взети от една песен в „Бдение над Финеган“ на Джеймс Джойс.

— Виждаш ли, това е един от проблемите ви на вас, учените. Ако вземахте имената си от книгите на Том Кланси — книги, които се четат — обикновените хора щяха да разбират малко по-добре какво правите.

Тя се засмя.

— Обещавам, че ако открия нещо важно, ще го нарека „Червения октомври“.

— И добре ще направиш.

Кал преметна крак над един стол и я загледа очаквателно. Джейн си даде сметка, че я чака да му разкаже още за работата си. Отиде до плота и подпря ръка върху гранитната повърхност.

— Онова, което знаем за топ кварка, е доста учудващо. Например, той е четирийсет пъти по-тежък от долния кварк, но не сме сигурни защо. Колкото повече научаваме за характеристиките на топ кварка, толкова повече се доближаваме до това да извадим наяве пукнатините в стандартния модел на физиката на елементарните частици. Разбира се, онова, към което се стремим в крайна сметка, е окончателната теория, която ще ни отведе до една нова физика.

— Теорията на всичко?

— Името е шеговито. По-точното наименование е Теория на великото обединение, но да, може да се нарече и Теория на всичко. Някои от нас смятат, че топ кваркът ще разкрие една малка част от нея.

— И ти искаш да бъдеш нещо като Айнщайн за тази нова физика?

Джейн се залови да изтрие с върха на пръста си едно петънце от гранитната повърхност.

— Из целия свят има брилянтни физици, които вършат същата работа.

— Но ти не се боиш от никого от тях, нали?

Тя се усмихна широко.

— Ни най-малко.

Той се засмя.

— Късмет, професоре. Надявам се да успееш.

— Благодаря ти.

Джейн го зачака да смени темата, защото повечето хора много бързо придобиваха празен поглед, когато им заговореше за работата си. Вместо това Бонър стана, взе пакет с чипс от килера и като се настани на червената пейка в кътчето за закуска, я заразпитва за начина на действие на суперколайдерите.

Много скоро тя вече седеше насреща му, хрускаше чипс и му обясняваше за колайдера Теватрон във „Фермилаб“, както и за новия колайдер, който Европейският център за ядрени изследвания строеше в Женева, Швейцария. Обясненията й предизвикаха нови въпроси.

В началото отговаряше нетърпеливо, развълнувана, че е открила лаик, който искрено се интересува от физиката на елементарните частици. Беше уютно да си седи в топлата кухня късно вечерта, да похапва чипс и да обсъжда работата си. Почти можеше да повярва, че между тях има истинска връзка. Ала фантазията й се изпари, когато си даде сметка, че му обяснява компонентите на семейството на лептоните и — което бе още по-лошо — че Кал я разбира.

Стомахът й се сви, когато осъзна с каква лекота той схваща тези сложни идеи. Ами ако бебето й се окаже дори по-брилянтно, отколкото се боеше? От тази мисъл й се зави свят и се впусна в сложно обяснение за Хигс бозона, което скоро му дойде в повечко.

— Боя се, това вече е твърде трудно за мен.

Искаше й се да има повод да изкрещи, че не я разбира, защото е твърде тъп, но единственото, което можа да каже, беше:

— Наистина стана доста заплетено. — Тя се надигна. — Уморена съм. Май ще си лягам.

— Добре.

Джейн реши, че спокойно може да избере и този момент, за да сложи край на пленничеството си. Съпругът й беше в добро настроение и може би щеше да посрещне новината нормално.

— Между другото, Кал, трябва ми кола. Нищо специално, просто да мога да се придвижвам. С кого да говоря?

— С никого. Ако трябва да отидеш някъде, аз ще те откарам.

И просто така, приветливостта му се изпари сякаш за миг. Той стана и излезе от кухнята, слагайки край на разговора.

Само че тя не бе приключила и го последва към кабинета през подобната на пещера всекидневна.

— Свикнала съм да бъда независима. Имам нужда от своя собствена кола. — А после добави язвително: — Обещавам, че няма да махам на приятелите ти, когато минавам през града.

— Забрави, професоре. Точка по въпроса.

И той отново си тръгна, този път — потъвайки в кабинета. Джейн стисна устни и го последва. Това беше нелепо. Бонър явно беше забравил, че живеят в двайсети век и че тя разполага със свои пари.

Спря на прага.

— За разлика от приятелките ти, аз съм достатъчно голяма, за да имам шофьорска книжка.

— Тази шега започва да се изтърква.

— Само дето не е точно шега, нали така? — Тя го изгледа замислено. — Сигурен ли си, че все още става въпрос за това да предпазиш родителите си? Сигурен ли си, че не искаш да ме държиш затворена, за да не те посрамя пред другарите ти с напредналата си възраст и липсата на сексапил?

— Не знаеш какво говориш. — Той се опъна зад масивното дървено писалище.

Джейн го изгледа безстрастно.

— Изобщо не приличам на жената, която приятелчетата ти очакваха да си вземеш, нали? Не съм достатъчно хубава за теб, гърдите ми не са достатъчно големи и съм твърде стара. Срам и позор за Бомбардировача.

Бонър кръстоса глезени и подпря ботуши върху писалището.

— Щом казваш.

— Не се нуждая от позволението ти, за да си купя кола, Кал. Възнамерявам да го направя, независимо дали ти харесва, или не.

Изпепеляващите му очи се впиха в нея.

— Как ли пък не!

Изкарана извън нерви, но нежелаеща да се впуска в истинска битка, Джейн се обърна към вратата. Утре щеше да постъпи както искаше, а той щеше да е принуден да го преглътне.

— Стигаш ми за тази вечер. Лека нощ!

— Да не си посмяла да ми обърнеш гръб!

Беше толкова бърз, че преди тя да успее да мине през вратата, вече й бе препречил пътя.

Сложи ръце на хълбоците си и го изгледа яростно.

— Махни се от вратата!

Секундите течаха и с всяка следваща напрежението се усилваше. Челото му беше сбърчено, устните — свити, но едновременно с това като че ли забеляза в очите му някакво очакване, сякаш искаше да се скара с нея. Наистина невероятно. Бе свикнала с хора, които избягваха конфликтите, ала Кал като че ли им се наслаждаваше и за своя изненада тя на драго сърце щеше да се включи.

Преди да успее да го направи обаче, той сведе поглед и едното ъгълче на устните му се повдигна.

— Гуфи.

Бяха я наричали много неща, но не и това и тя кипна.

— Какво каза?

— Нощницата ти. — Бонър се пресегна и с връхчето на пръста си проследи апликацията върху извивката на гърдата й. — Гуфи.

— О! — Гневът й се отцеди.

Съпругът й се усмихна и прокара нокът по очертанията на фигурката. Кожата на гърдата й настръхна, а зърното й се втвърди. Джейн се ненавиждаше, задето реагира по този начин на нещо, което очевидно беше добре пресметнат ход от негова страна. Нищо чудно, че имаше такова огромно самочувствие — вероятно можеше да възбужда жените и насън.

— Надявам се да доставяш удоволствие на себе си, защото върху мен няма никакъв ефект.

— Така ли? — Той сведе поглед към предницата на нощницата й, където се виждаше недвусмислено доказателство за противното.

Толкова беше арогантен, така самонадеян. Трябваше да си отмъсти, поне мъничко, затова поклати глава и го изгледа тъжно.

— Все още не си го разбрал, нали, Кал?

— Кое?

— Няма значение. — Тя въздъхна. — Предполагам, че под тази самонадеяна маска не си чак толкова лош и не искам да нараня чувствата ти.

В гласа му се промъкнаха войнствени нотки.

— Не се тревожи за чувствата ми. Какво не съм разбрал?

Джейн махна безпомощно с ръка — учудващо сполучлив жест, като се има предвид, че й беше за първи път.

— Глупаво е. Наистина не ми се говори за това.

— Говори!

— Е, добре. Казано направо, това, което ти явно не разбираш, е, че не си мой тип. Просто не ме възбуждаш.

„Кого лъжеш?“

Той отпусна ръка.

— Не те възбуждам?

— Сега те ядосах, нали?

— Да си ме ядосала? Защо, по дяволите, да съм ядосан?

— Изглеждаш бесен.

— Е, очевидно не си чак толкова проницателна, колкото си мислиш.

— Добре. Освен това съм сигурна, че липсата ми на реакция се дължи на проблем с моята проницателност и няма нищо общо с теб.

— Дяволски си права.

Леко свиване на рамене.

— Открай време предпочитам друг тип мъже.

— И какъв е този тип?

— Ами, не толкова едри. Не така шумни. Изискани мъже. Учени.

— Като доктор Крейг Елкхарт? — Той буквално изплю името.

— Какво знаеш за него?

— Само, че те е зарязал заради двайсетгодишна секретарка.

— Не беше секретарка. Въвеждаше данни. И той не ме заряза.

— Аз чух друго. Отървал се е от теб като от непотребна дрипа.

— Нищо подобно. Разделихме се по взаимно съгласие.

— Взаимно съгласие — друг път.

— Вдигаш пара, защото нараних гордостта ти, когато ти казах, че не ме привличаш.

— Срещнал съм немалко лъжкини в живота си, но никоя не може да се сравнява с теб. Признай си, професоре. Възбуждам те толкова, че едва издържаш. Стига да поискам, само след трийсет секунди вече ще си гола и ще се молиш да го направя.

— Няма нищо по-жалко от застаряващ мъж, който се хвали с повяхващите си сексуални умения.

— Повяхващи!

Джейн видя как по скулите му бавно се разлива червенина и разбра, че най-сетне го беше направила. Беше стигнала твърде далеч и сега трябваше да си затвори устата.

— Не се тревожи, Кал. Все някъде ще се намери жена, която да я е грижа достатъчно, за да ти отдели нужното време.

Червенината стигна до ушите му.

Тя го потупа по гърдите.

— А ако и това не подейства, чувала съм, че имплантите вършат чудеса.

Светлите му очи се разшириха, сякаш не можеше да повярва на чутото.

— Мисля, че има и устройства, които не изискват хирургична намеса, а използват налягане и вакуум. Ако се наложи, може дори да измисля някое специално за теб.

— Дотук беше! — Червенината се оттегли от лицето му и преди Джейн да разбере какво става, той наведе рамо, подпря го внимателно на корема й я вдигна. — Опа, сладурче!

Тя установи, че се взира в дъното на дънките му — протъркан плат, опънат върху стройни, мускулести хълбоци. Усети, че й се завива свят и не беше сигурна дали се дължи само на притока от кръв в главата й.

— Кал?

— Аха?

— Моля те, пусни ме.

— След минутка. — Излезе във фоайето, като вървеше внимателно, заради бременността й. Беше сложил ръка зад коленете й, за да я задържи на място и докато се изкачваше по стълбите, я потупа по голото бедро. — Просто стой неподвижна и всичко ще бъде наред.

— Къде отиваме?

— Да посетим Злата кралица.

— Злата кралица? Какви ги говориш? Пусни ме!

— Сега помълчи — каза той, когато достигнаха последното стъпало. — Трябва страшно да се съсредоточа, за да не се обърна твърде бързо и да ударя главата ти в стената, че току-виж си получила сътресение на мозъка, от което коефициентът ти на интелигентност може да падне до нивото на обикновените човешки същества и да започнеш да се държиш като такова.

— Спалнята ми е ей там.

— Обаче Злата кралица е насам.

И той се насочи към своята стая.

— Каква зла кралица? За какво говориш? Пусни ме веднага или ще запищя, сякаш тук се извършва убийство, а след това наистина ще се погрижа да има такова.

— Вече скрих всички електрически уреди и не възнамерявам да вземам душ, ако преди това не съм те заключил в дрешника.

Той наведе рамо и Джейн усети, че я слагат върху нещо меко. Вдигна очи и видя собственото си отражение.

Косата й беше разрошена, нощницата й — омотана около бедрата, кожата й — зачервена. Кал, който стоеше до леглото, се приведе напред и погледна към огледалото под балдахина.

— Огледалце, огледалце от стената, коя ще бъде най-гола на земята?

Злата кралица! Джейн сграбчи една възглавница и я метна по него.

— Не си го и помисляй!

Хвърли се към другия край на леглото, ала той я сграбчи за нощницата и я издърпа назад.

— Време е добрият стар Гуфи да изчезне, за да може възрастните да си поиграят.

— Не искам да играя с теб и да не си посмял да ме съблечеш, арогантен задник такъв!

Матракът хлътна, когато Бонър я възседна.

— Нямаше как да не забележа, че твоят наистина си го бива. Какво ще кажеш да го поразгледам по-отблизо?

Посегна към ръба на нощницата й.

— Недей, Кал. — Джейн притисна дрехата към бедрата си, но още докато го правеше, си даде сметка, че всъщност иска той да я съблече. И защо не? Нали бяха женени?

Все така обкрачил бедрата й, той се поотдръпна, подпирайки се на десния си крак.

— Нали не си мислиш сериозно, че ще живеем заедно цели три месеца без никаква физическа близост?

Сърцето й биеше лудешки, тялото й тръпнеше от желание, а умът й крещеше истината. Бомбардировача не изпитваше и капчица привързаност към нея. За него Джейн не бе нищо повече от сексуално удобство. Тя стисна зъби.

— Забрави ли, че не ме харесваш?

— Така е, но не е задължително двете да вървят заедно. Ти също ме недолюбваш.

— Не е съвсем вярно.

— Значи ме харесваш?

— Не те мразя. Вероятно си свестен тип. По свой собствен особен начин. Знам, че според теб постъпваш правилно, но ми се ще да беше различен.

— По-тъп.

— И това. Както и не толкова внушителен. Всичко у теб ми идва малко в повече — не само тялото ти, но и характерът, банковата ти сметка, избухливостта и най-вече егото ти.

— Не ми говори за избухливост! Не съм аз този, който заплашва хората да ги изпържи с електрически уред в банята. И като подхванахме темата за огромните неща, какво да кажем за този твой гигантски мозък?

Той преметна крак над нея и се настани в края на леглото, облягайки се на колоната на балдахина.

Джейн знаеше, че е постъпила правилно, ала въпреки това я болеше.

— За теб аз съм просто едно удобно тяло — изтъкна му очевидното.

— Ти си ми жена.

— Техническа подробност. — Тя се надигна, подпирайки се на таблата на леглото. — Искаш да бъда груба с родителите ти и да стоя настрана от приятелите ти, а в същото време очакваш да правя любов с теб. Не разбираш ли защо го намирам унизително?

— Не. — Кал я погледна, разширените му ноздри и стиснатите устни сякаш я предизвикваха да спори с него. Възнамеряваше да защити позицията си, макар да знаеше, че тя е погрешна.

— Навярно не би трябвало да се учудвам, че мислиш така. Толкова типично за начина, по който известните спортисти се отнасят с почитателките си. Жените стават, за да се позабавляваш с тях в леглото, но не са достатъчно добри, за да бъдат част от живота на една звезда.

— Да не се опитваш да кажеш, че искаш да бъдеш част от живота ми? Трудничко ми е да го повярвам, професоре, при положение че не харесваш нищо у мен.

— Нарочно изкривяваш думите ми. Просто ти казвам, че не съм съгласна да спя с теб нощем, когато знам, че не ме обичаш, и особено когато през деня ме държиш заключена. Не отричай, че щеше да се отнасяш различно, ако някоя от твоите празноглавки бе сторила това, което направих аз.

— Никоя от тях не е достатъчно умна, за да планира това, което ти извърши! И нямам никакви „празноглавки“!

Едната вежда на Джейн подскочи.

— За мъж като теб е важно жена му да бъде отражение на самия него. Искаш до себе си младост и красота, защото именно така желаеш да изглеждаш в очите на другите: млад и здрав, съвършен физически екземпляр, който няма за какво да се тревожи, най-малко пък за това, че Кевин Тъкър може да му отнеме мястото.

Кал преметна крак през ръба на леглото и се изправи.

— Това е най-отегчителният разговор, който съм водил някога.

— Още едно доказателство за нашата несъвместимост, защото за мен диалогът ни е повече от интересен. Какво ще правиш, когато кариерата ти на играч приключи, Кал?

— Няма защо да се тревожа за това още дълго време.

— Виждала съм те как слизаш с куцукане от колата, след като си седял твърде дълго, а и имам чувството, че тези половинчасови душове, които вземаш сутрин, не се дължат на прекомерната ти любов към личната хигиена. На тялото ти започва да му идва в повече и то няма да издържи още дълго.

— Сега и от ортопедия ли взе да разбираш?

— Знам какво виждам.

— Няма да ти купя кола. — Той се запъти към вратата.

— Не съм те и молила — извика тя след него. — Възнамерявам да си я платя сама.

— Няма да го направиш. — Бонър подаде глава през вратата. — И ще те вкарам в леглото си.

Джейн се измъкна от завивките, в които се беше оплела, и се изправи, придърпвайки нощницата си надолу.

— Няма да си легна с мъж, който не ме харесва.

— Ще поработим върху тази част.

— Дори не сме били на среща.

— Вече го направихме два пъти!

— Онова не бе нищо повече от медицинска процедура.

Очите му се присвиха.

— Никога не сме се целували — продължи тя, без да отстъпва от своето.

— Е, това е пропуск, който много лесно може да се поправи.

Пристъпи към нея, а в очите му припламна целенасоченост.

— Кал, нямах предвид…

Така и не продължи. Защото искаше да го целуне. Той обхвана китките й с длани. Гръбнакът й се удари в колоната на леглото.

— Приеми го като научен експеримент, професоре.

Приведе се напред, издърпвайки ръцете й зад гърба й. Джейн имаше чувството, че я връзват на кол, само дето единственото, което я придържаше, бяха нежните му пръсти.

Кал сведе поглед към нея и сърцето й трепна неспокойно в гърдите.

— Да видим какъв вкус имаш.

Наклони глава надолу и устните му откриха нейните. Бяха меки и топли, леко разтворени, докосващи я едва-едва. Очите й се затвориха. Струваше й се, че я милват с перце и се зачуди как някой толкова силен бе способен на толкова нежен допир.

Продължи да я измъчва с целувката си. Най-деликатно докосване, най-фина милувка. Сетивата й се разбушуваха. Искаше още и като се повдигна на пръсти, впи устни в неговите, задълбочавайки целувката.

Той се поотдръпна. Ново ефирно докосване. Поглед.

Тя отново се притисна в него и Кал я ухапа лекичко по долната устна. Какво беше това — предупреждение, че куотърбекът бе този, който определя правилата на играта? Тялото й потръпна от нетърпеливо раздразнение.

Бонър възнагради покорството й като покри устните й със своите и проследи очертанията им с връхчето на езика си. Джейн простена. Ако отделяше толкова внимание на една обикновена целувка, какво ли щеше да направи, ако го допуснеше до останалата част от себе си?

Неспособна да издържа повече, тя отново се повдигна на пръсти. Този път той не се възпротиви. Предизвикателното нежно докосване изчезна и Бомбардировача напълно завладя онова, което му предлагаше. Тъй като ръцете му бяха заети да придържат нейните назад, разполагаше единствено с устата си и я използва умело, изпълвайки я с езика си, като в същото време се притисна в нея, така че тя да почувства страстта му.

На свой ред Джейн също се долепи до тялото му, изгубвайки се в тази нова целувка, единение много по-еротично от всеки сексуален акт, който бе преживяла досега. Те бяха мъж и жена — покорител и покорен. Раздвижи тялото си до неговото, сякаш беше змия, потърквайки гърди и корем, бедра и хълбоци. Възбудата от всичко онова, което й бе липсвало, я изгаряше и в страстта си тя зърна за миг какво би било, ако бяха един за друг нещо повече от две тела.

Чу стон, който този път не идваше от нея. Беше дрезгав, задавен, настойчив. Ръцете й изведнъж се оказаха свободни, докато неговите се озоваха върху бедрата й, плъзвайки се под нощницата.

О, да. Искаше го там.

„Побързай. Докосни най-нежното ми място. Най-сладкото ми място.“

Тялото й го подтикваше към дързост, докато умът и сърцето й крещяха да не се дава толкова лесно. Искаше да бъде ухажвана и спечелена, дори да беше само заради тялото й. Поне веднъж в живота си искаше да почувства онова, което другите жени изпитват, когато мъжете се опитват да ги спечелят.

Пръстите му докоснаха меките гънки между бедрата й.

— Спри! — Възклицанието й беше наполовина заповед, наполовина — стон.

— Не!

— Сериозно говоря, Кал. — Джейн си пое въздух с усилие, борейки се за контрол. — Извади си ръцете изпод нощницата ми.

— Искаш да бъдат там. Знаеш, че е така.

Тялото му все още беше притиснато до нея и й се прииска да го беше докоснала там, преди да му каже да спре. Просто един мимолетен допир, за да разбере какво би било да го усети под ръката си.

— Искам да престанеш.

Той се отдръпна рязко.

— Това е глупаво! Толкова тъпо, че направо не мога да повярвам! Двамата с теб сме уловени в капана на този шибан брак. Не можем да се понасяме и единствената утеха, която ще намерим, е в леглото, но ти си прекалено упорита, за да го приемеш.

Толкова необоримо беше доказал това, която тя твърдеше от самото начало, че Джейн трябваше да преглътне болката си, за да му го каже:

— Знаех си, че не ме харесваш.

— За какво говориш?

— Току-що го потвърди. Каза, че не можем да се понасяме, въпреки че аз вече ти споделих, че не те мразя. Така че оставаш само ти. И току-що призна какво изпитваш към мен.

— Не съм казал такова нещо.

— Напротив.

— Е, нямах това предвид.

— Ха!

— Роузбъд…

— Не ме наричай така, гадняр такъв! За теб сексът е просто още един спорт, нали? Нещо, което да правиш, когато не си на футболното игрище или не се наливаш с бира заедно с приятелчетата си. Е, за мен не е така. Искаш да правиш секс с мен? Добре. Разрешавам! Но само при моите условия!

— И какви са те?

— Първо трябва да ме харесваш! И то много!

— Колко си жалка!

С възклицание, пропито от гняв и раздразнение, Джейн сграбчи една възглавница от леглото, запрати я към главата му и изтича в спалнята си.

Няколко секунди по-късно чу как нещо издумка силно, сякаш нечий юмрук се бе забил в стената.

11

Родителите на Кал живееха на една стръмна улица, от двете страни на която се издигаха стари дървета и също толкова остарели къщи. Пощенските кутии бяха обвити с увивни растения, които скоро щяха да разцъфнат, а по верандите имаше бели саксии, които очакваха да се напълнят с пъстри цветове.

Кацнал на върха на един хълм, домът на семейство Бонър беше обрасъл с бръшлян и рододендрони. Беше красива двуетажна къща с кремава мазилка и покрив от извити бледозелени керемиди. Первазите и капаците на прозорците бяха боядисани в същия цвят. Кал спря джипа под един свод встрани, след което слезе и заобиколи колата, за да й отвори вратата.

За миг очите му се спряха върху краката й. Не беше казал нищо за полата и пуловера й с цвят на карамел, въпреки че Джейн беше навила два пъти полата около кръста си, разкривайки поне седем-осем сантиметра от бедрата си, обвити в блед чорапогащник. Помисли си, че той не е забелязал и реши, че трийсет и четири годишните й бедра не могат да се мерят с дългите, изваяни от аеробика крака, с които той беше свикнал, ала възхищението, проблеснало за миг в очите му, я накара да се запита дали пък не греши.

Не помнеше някога да е била толкова объркана. Имаше чувството, че предишната нощ бяха преживели цяла гама от емоции. Докато разговаряла в кухнята, между тях се зароди усещане за близост, каквото тя изобщо не очакваше. Имаше и смях, гняв и похот. Сега именно похотта я притесняваше най-много.

— Косата ти ми харесва — подхвърли Бонър.

Джейн я беше пуснала, бе свалила очилата си и бе отделила двойно повече време от обикновено, за да се гримира. От начина, по който погледът му се плъзна по нея, й се стори, че харесва не само прическата й. Изведнъж той се намръщи.

— Никакви изненади тази вечер, ясно?

— Да. — Тя реши да го подразни, само и само да престане да мисли за предишната нощ. — Не искаш ли да метнеш сакото си върху главата ми, за да си сигурен, че никой от съседите няма да ме види? Ама какви ги говоря! Ако някой ме забележи, винаги можеш да им кажеш, че съм майката на някоя от приятелките ти.

Съпругът й я сграбчи за ръката и я поведе към входната врата.

— Някой ден в близко бъдеще ще ти залепя голямата уста с тиксо.

— Невъзможно. Вече ще си мъртъв. В гаража видях една електрическа ножица за подрязване на жив плет.

— Тогава ще те завържа, ще те метна в някой дрешник и ще те заключа в него с дузина прегладнели плъхове.

Джейн повдигна вежди.

— Много добре.

Той изсумтя и отвори входната врата.

— Тук сме — извика Лин.

Кал я въведе в красиво обзаведен хол, издържан почти изцяло в бяло, с акценти в прасковено и ментовозелено. Джейн едва успя да огледа стаята, когато вниманието й бе привлечено от един от най-поразяващо красивите мъже, които беше виждала някога.

— Джейн, това е брат ми Итън.

Най-младият Бонър пристъпи напред, пое ръката й и я погледна с мили сини очи.

— Здравей, Джейн. Най-сетне се срещаме.

Тя имаше чувството, че се разтопява и реакцията й към него така я изненада, че едва успя да отговори на поздрава му. Възможно ли бе този русокос мъж с изваяни черти и мек глас наистина да е брат на Кал? Докато се взираше в очите му, изпита същия прилив на емоции, който я заливаше понякога, когато видеше новородено бебе или снимка на майка Тереза. Улови се, че хвърля крадешком поглед към съпруга си, чудейки се дали не беше пропуснала нещо.

Той сви рамене.

— Не ме гледай. Никой от нас не може да си го обясни.

— Мислим, че може да е бил сменено дете, като в приказките. — Лин се надигна от дивана. — Той е срамът на семейството. Един господ знае, че останалите имаме списък с грехове, дълъг цял километър, но в сравнение с него изглеждаме дори още по-зле.

— Така и трябва. — Итън гледаше Джейн с абсолютна прямота. — Те до един са изчадия на Сатаната.

Джейн вече бе достатъчно добре запозната с чувството за хумор на семейство Бонър.

— А в свободното си време ти сигурно удряш възрастни дами по главата, за да ги обереш.

Итън се засмя и се обърна към брат си.

— Виждам, че най-сетне си намерил жена, която си я бива.

Кал измърмори нещо под носа си и я изгледа, напомняйки й безмълвно, че от нея се очаква да ги отчужди, а не да се сприятелява с тях. Тя не бе забравила, но и не беше допуснала да мисли твърде много за това.

— Баща ти имаше едно раждане — каза Лин, — но би трябвало да се върне всеки момент. Третото дете на Бетси Уудс. Нали я помниш — тя беше момичето, с което отиде на първия си бал. Мисля, че баща ти е изродил бебетата на всички момичета, с които някога сте излизали и тримата.

— Татко наследи практиката на баща си — обясни Итън. — В продължение на доста време беше единственият лекар наоколо. Сега има кой да му помага, но въпреки това продължава да работи твърде много.

Разговорът напомни на Джейн, че скоро ще й се наложи да си намери лекар. И това нямаше да бъде Джим Бонър.

Сякаш мислите й го бяха извикали като с магия, защото в този миг той се появи на прага. Беше разчорлен, изглеждаше уморен и Джейн видя как по лицето на Лин пробяга тревога.

Джим прекрачи прага и силният му глас отекна в стаята.

— Как така никой не пие?

— В кухнята има кана с маргарити. — Бръчките по челото на Лин се изгладиха и тя тръгна към вратата.

— Ще дойда с теб — каза Джим. — Не мога да понасям тази стая, не и откакто ти и онзи префърцунен декоратор я съсипахте.

Джейн смяташе, че стаята е прелестна и забележката му й се стори несправедлива. Четиримата последваха Лин в кухнята, чието топло борово обзавеждане и подбрани с вкус аксесоари й придаваха уютен провинциален чар. Професорката неволно се зачуди как Кал е в състояние да търпи собствената си крещяща къща, след като беше отраснал в толкова приятно място.

Джим подаде една бира на сина си и се обърна към снаха си.

— Какво ще кажеш за една маргарита?

— Бих предпочела нещо безалкохолно.

— Баптистка?

— Моля?

— Въздържателка ли си?

— Не.

— Намира ни се доста приятно бяло вино. Амбър се превърна в нещо като експерт по вината, нали, миличка?

Думите му звучаха като похвала на горд съпруг, но в тях се долавяше хапливост, която говореше друго.

— Достатъчно, татко. — В гласа на Кал имаше стоманени нотки. — Не знам какво става тук, но искам да престане.

Баща му изпъна рамене и погледите им се сблъскаха. Въпреки че стойката на Кал си остана небрежна, стоманеният блясък в очите му предупреди по-възрастния мъж, че е прекрачил границата.

Джим очевидно не бе свикнал да оспорват авторитета му, ала Бомбардировача явно нямаше никакво намерение да отстъпи. Джейн си спомни как едва вчера бе отрекъл, че с брака на родителите му нещо не е наред.

В този миг Итън се намеси с молба за една бира и нехайна забележка за събранието на общинския съвет. Той вероятно беше умиротворителят в семейството. Напрежението се разсея и Лин попита снаха си за сутринта, прекарана с Ани. Хладината в гласа й не убегна от вниманието на Джейн и тя се досети, че свекърва й се чуди защо прекарва толкова време, помагайки на майка й да засади градината си, а отказва да отдели няколко часа, за да се поразходи из града с нея.

Хвърли поглед към Кал и видя, че по лицето му се беше изписало примирение. Не очакваше тя да удържи на думата си.

За миг я обзе тъга, ала нямаше смисъл да си мечтае за невъзможното, когато знаеше, че му дължи поне това.

— Всъщност ми причинява доста неудобство, но не й го казвайте. Бабката просто не разбира, че всеки час, който отнема от изследванията ми, е час, който никога не мога да си върна.

Последва миг на напрегнато мълчание. Отказваше да погледне съпруга си. Не искаше да види облекчението му, докато тя се излагаше пред неговото семейство. Макар това, което правеше, да я изпълваше с ужас, тя продължи:

— Знам, че градината й е важна за нея, но честно, тя едва ли може да се сравнява с работата, която върша. Опитах се да й го обясня, но нека бъдем откровени, способността й да разбира подобни сложни проблеми е ограничена.

— Защо изобщо иска да ходиш при нея? — рязко каза Джим.

Джейн се престори, че не забелязва войнствеността му, която толкова приличаше на тази на сина му.

— Кой може да обясни прищевките на една старица?

— Да ви кажа ли аз какво мисля? — намеси се Кал. — Джейн има опак нрав, досущ като Ани, и според мен именно затова на баба й е приятно да бъде с нея. Двете имат много общо помежду си.

— Какъв късмет за нас — промърмори Итън.

Бузите й горяха и Кал трябва да бе усетил, че е стигнала до предела на възможностите си, защото насочи разговора към ски ваканцията на Итън. Скоро вече седяха на масата за вечеря.

Джейн направи всичко по силите си, за да изглежда отегчена, докато попиваше и най-малката подробност. Наблюдаваше непринудената привързаност между двамата братя и безусловната обич на Джим и Лин към синовете им. Въпреки проблемите между родителите Бонър, тя би дала всичко, ако можеше да има такова семейство, вместо студения баща, с когото беше отраснала.

На няколко пъти по време на вечерята разговорът се насочи към работата на Джим — интересен случай, който бе имал или пък някоя нова медицинска процедура. Според Джейн описанията не бяха особено подходящи за трапезата, но останалите сякаш нямаха нищо против и тя реши, че сигурно са свикнали. Кал, повече от всички, настояваше за подробности.

Ала най-интересна бе свекърва й. С напредването на вечерята тя говори за изкуство и музика, както и за читателския клуб, който ръководеше и който току-що бе започнал нов роман. Освен това беше отлична готвачка и Джейн усети, че започва да изпитва все по-голямо уважение към нея. Имаше ли нещо, което това някога простичко момиче от планината да не прави добре?

Итън кимна към украсата в средата на масата — кристална ваза с лилии и орхидеи.

— Откъде са тези цветя, мамо? Откакто Джойс Белик затвори магазина си след Коледа, не съм виждал нещо подобно наоколо.

— Взех ги, когато бях в Ашвил в четвъртък. Лилиите започват да повяхват, но все още ми харесват.

За първи път, откакто бяха седнали на вечеря, Джим се обърна към Лин:

— Помниш ли как украсяваше масата, веднага след като се оженихме?

За миг тя застина.

— Беше толкова отдавна, че съм забравила.

— Е, аз пък не съм. — Той заговори на синовете си. — Майка ви береше глухарчета от нечий заден двор, слагаше ги в буркан и ми ги показваше, когато се върнех от лекции, сякаш бяха някакви екзотични цветя, каквито никога не съм виждал. Буркан, пълен с глухарчета, я изпълваше с такова вълнение, каквото другите жени изпитват при вида на рози.

Джейн се запита дали Джим бе възнамерявал да засрами жена си с това напомняне за скромния й произход, но ако беше така, планът му се провали. Лин изобщо не изглеждаше смутена, ала неговият глас внезапно натежа от чувство, което я изненада. Джим Бонър май не изпитваше към скромния произход на жена си презрението, което си даваше вид, че изпитва.

— Толкова се дразнеше — каза тя — и не мога да те виня. Представете си само — глухарчета на масата за вечеря.

— А и не само цветя използваше за украса. Спомням си как веднъж изми няколко камъчета, които й се сторили красиви, и ги сложи в едно птиче гнездо, което намерила.

— При което ти съвсем основателно изтъкна, че птиче гнездо на кухненската маса е отвратително и отказа да се храниш, докато не го изхвърлих.

— Да, така беше, нали? — Той прокара пръсти по дръжката на винената си чаша и се намръщи. — Може и да беше нехигиенично, но определено беше красиво.

— Честно, Джим, изобщо не беше така. — Тя се усмихна — овладяна, спокойна, незасегната от подводните течения на старите чувства, които сякаш бяха залели съпруга й.

За първи път, откакто бяха седнали да вечерят, той срещна погледа й.

— Винаги си харесвала красивите неща.

— Все още ги харесвам.

— Ала сега те трябва да са с етикети.

— А тези етикети ти допадат много повече, отколкото ти харесваха каквито и да било глухарчета и птичи гнезда.

Въпреки обещанието да не се сближава със семейството, Джейн не можеше да понесе мисълта да стане свидетел на още неприятни сцени.

— Как се справяхте през първите години след като се оженихте? Кал каза, че не сте разполагали с пари.

Кал и Итън си размениха поглед, който я накара да се зачуди дали не е засегнала забранена тема. Даде си сметка, че въпросът е прекалено личен, но нали се очакваше да бъде противна, така че какво значение имаше?

— Да, татко, как се справяхте? — попита Итън.

Лин докосна ъгълчетата на устните си със салфетката.

— Прекалено е потискащо. Баща ви ненавиждаше всеки миг от онова време, а аз не искам да разваляме вечерята му.

— Не е вярно. — Джим се облегна в стола си със замислен вид. — Живеехме в грозен двустаен апартамент на „Чапъл Хил“ с изглед към една задна уличка, където хората изхвърляха ръждясали кревати и стари дивани. Мястото беше отчайващо, но на майка ви й харесваше. Изряза най-различни снимки от „Нешънъл Джиографик“ и ги окачи по стените. Нямахме пердета, само две пожълтели щори, така че тя направи хартиени цветя от розови носни кърпички и ги постави в долната им част. Такива неща. Бяхме бедни като църковни мишки. Когато не бях на лекции или не учех, подреждах рафтовете в един магазин, но за нея беше най-тежко. Докато не се роди Кал, тя ставаше в четири сутринта, за да работи по цял ден в една пекарна. Ала колкото и да беше уморена, винаги намираше време да набере глухарчета на връщане от работа.

Лин сви рамене.

— Повярвайте ми, работата в онази пекарна съвсем не бе така трудна, колкото всичката селскостопанска работа, която имаше за вършене в планината Хартейк.

— Но ти си била бременна — обади се Джейн, опитвайки се да си го представи.

— Бях млада и силна. И влюбена. — За първи път Лин изглеждаше леко смутена. — След като Кал се роди, имахме да плащаме и медицински сметки и понеже не можех да работя в пекарната и да се грижа за него, започнах да експериментирам с рецепти за курабии.

— Започваше да меси още щом го нахранеше в два часа през нощта, работеше до четири, след което поспиваше около един час, преди той отново да се събуди. След като го нахранеше, ме събуждаше, за да отида на лекции. След това опаковаше всичко, слагаше бебето в старата количка, която беше намерила в един вехтошарски магазин, нареждаше курабиите около него и отиваше пеша до университета, където ги продаваше на студентите, по двайсет и пет цента за две курабии. Нямаше разрешително, така че всеки път, когато наблизо се появяха полицаи, тя покриваше всичко, с изключение на главата на Кал, с едно голямо одеяло.

Лин се усмихна на сина си.

— Горкичкият! Нищо не разбирах от бебета и през лятото едва не те задуших.

Той я погледна с любов.

— И до днес не обичам да спя с много завивки.

— Ченгетата така и не се досетиха — продължи Джим. — Единственото, което виждаха, беше шестнайсетгодишно селско момиче с износени дънки, бутащо разпадаща се количка с бебе, което всички смятаха за малкото й братче.

Лицето на Итън придоби замислено изражение.

— Винаги сме знаели, че ви е било трудно, но досега не сте ни казвали никакви подробности. Защо така?

„И защо сега?“, зачуди се Джейн.

Лин се изправи.

— Това е стара и скучна история. Бедността е очарователна единствено в спомените. Ще ми помогнеш ли да разчистим масата за десерта, Итън?

За разочарование на Джейн разговорът се насочи към много по-безинтересна тема — футбол. А ако тревожният поглед на Джим Бонър час по час се връщаше на жена му, никой друг не го забелязваше.

Колкото и грубовато да беше държанието му онзи следобед, тя вече не бе така склонна да го съди. В дълбините на очите му се спотайваше някаква тъга, която я трогваше. Когато ставаше въпрос за родителите на Кал, имаше чувството, че нищо не е такова, каквото изглежда.

За нея най-интересният момент беше, когато Итън попита брат си как вървят срещите му и тогава научи какво всъщност прави съпругът й през свободното си време. По молба на директора на местната гимназия — негов стар съученик — той посещаваше бизнесмените в общината и ги убеждаваше да се включат в новата програма за професионална подготовка, насочена към ученици в рисково положение. Освен това явно даваше значителна сума на Итън, за да разшири вече съществуващата антидрога програма за местните тийнейджъри. Ала когато Джейн се поинтересува за повече подробности, Кал смени темата.

Вечерта се точеше бавно. Когато Джим й зададе въпрос за работата й, обяснението й беше снизходително. После Лин я покани да се присъедини към нейния читателски клуб и Джейн отвърна, че няма време за женски сбирки. Когато Итън каза, че се надява да я види по време на неделните служби, тя му отговори, че не е вярваща.

„Съжалявам, Господи, но правя най-доброто, на което съм способна. Те са добри хора и не заслужават още болка.“

Най-сетне дойде време да си тръгват. Всички бяха сковано любезни, ала от вниманието й не убягнаха сбърчените вежди на Джим, докато се сбогуваше, и дълбоката тревога в очите на Лин, когато прегърна сина си.

Кал изчака, докато излязат от алеята за колите, преди да я погледне.

— Благодаря ти, Джейн.

Тя се взираше право пред себе си.

— Няма да мога да го направя още веднъж. Дръж ги настрана от мен.

— Обещавам.

— Сериозно ти говоря.

— Знам, че не ти беше лесно — меко каза той.

— Те са прекрасни хора. Беше ужасно.

Той не проговори, чак докато не стигнаха покрайнините на града.

— Мислех си за нещо. Какво ще кажеш двамата с теб да излезем на среща някой от тези дни?

Това ли беше наградата й, задето се беше унижила тази вечер? Фактът, че бе избрал именно този момент да й отправи предложението, я направи язвителна.

— Трябва ли да нося торба на главата си, в случай че някой ме види?

— Необходим ли е целият този сарказъм? Поканих те на среща. Единственото, което трябва да сториш, е да кажеш „да“ или „не“.

— Кога?

— Не знам. Какво ще кажеш за следващата сряда вечер?

— Къде ще отидем?

— Не се тревожи за това. Просто си обуй най-тесните дънки, които имаш, и може би някое лъскаво потниче с дълбоко деколте.

— Вече едва успявам да закопчея тесните си дънки и нямам потничета с дълбоко деколте. А дори и да имах, времето е твърде студено.

— Мисля, че съм в състояние да те сгрея повече от достатъчно. А ако не успееш да закопчаеш дънките си, просто ги остави разкопчани.

Дълбоките нотки на сексуално обещание в гласа му я накараха да потрепери. Той я погледна и на Джейн й се стори, че я гали с очите си. Едва ли би могъл да направи намеренията си по-ясни. Искаше я и възнамеряваше да я има.

Ала въпросът си оставаше — беше ли готова за него? Винаги бе приемала живота много на сериозно и нищо не би могло да я накара да се отнася към него нехайно. Щеше ли да успее да се справи с болката, която я очакваше в бъдеще, ако свалеше гарда с Кал?

Главата бе започнала да я наболява и тя се обърна към прозореца, без да му отговори. Опита се да отвлече вниманието си от искрата, която припламваше помежду им, като насочи мислите си към родителите му и докато джипът минаваше по тихите улици на Салвейшън, тя се зае да подреди наум наученото досега за тях.

Лин невинаги е била сдържаната, изискана дама, която бе дала толкова изтънчена вечеря днес. А Джим? Джейн искаше да изпитва антипатия към него, ала тази вечер бе зърнала в очите му копнеж, когато поглеждаше жена си, и просто не бе в състояние да храни истинска неприязън към мъж, способен на подобни чувства.

„Какво бе станало с двете влюбени хлапета, току-що завършили гимназия“, зачуди се тя.

Джим влезе в кухнята и си наля остатъка от безкофеиновото кафе. Лин стоеше до умивалника с гръб към него. Винаги го загърбваше, помисли си той, макар че това всъщност нямаше значение, защото дори да беше с лице към него, никога не му позволяваше да види друго, освен учтивата маска, която носеше пред всички, освен пред синовете им.

Бе започнала да се преобразява в съвършената съпруга на лекар, още докато беше бременна с Кал. Помнеше как бе приветствал нарастващата й сдържаност и факта, че вече не го излагаше пред другите с лоша граматика или изблици на чувства. С течение на годините повярва, че нейната промяна бе попречила на брака им да се превърне в бедствието, което всички предричаха, че ще бъде. Дори смяташе, че е щастлив.

А после изгуби единствения си внук и снахата, която обожаваше. По-късно, изправен пред бездънната тъга на средния му син и собственото си безсилие да я облекчи по какъвто и да било начин, нещо в него се беше прекършило. Когато Кал им позвъни с новината, че се е оженил, най-сетне си позволи да изпита надежда. Ала след това се запозна с новата си снаха. Как бе могъл първородният му син да се ожени за тази студена, високомерна кучка? Нима не осъзнаваше, че ще го направи нещастен?

Стиснал чашата с кафе в дланите си, той погледна към слабия, изправен гръб на жена си. Лин беше дълбоко потресена от женитбата на Кал. И двамата се мъчеха да открият причините за неудачния му избор. Физичката притежаваше деликатен сексапил, който Джим бе забелязал веднага, дори и ако това бе убягнало от вниманието на Лин, но не обясняваше защо Кал се беше оженил за нея. Години наред предпочитанието му към жени, които бяха прекалено млади и ограничени за него, ги беше изпълвало с отчаяние, ала те поне бяха мили.

Чувстваше се безсилен пред проблемите на Кал, особено, при положение че не бе в състояние да се справи със своите собствени. Разговорът по време на вечерята бе извадил всички спомени на повърхността и той сякаш чуваше как времето препуска обратно, толкова силно, че му се искаше да запуши уши, защото нямаше как да се върне с него и да промени всички моменти, в които бе взел погрешно решение.

— Защо никога не каза нищо за деня, в който си купих от курабиите ти? Толкова време не го спомена нито веднъж.

Въпросът му я накара да вдигне глава и той я зачака да се престори, че не разбира за какво й говори, но всъщност би трябвало да се досети, че това не е в неин стил.

— За бога, Джим, беше преди трийсет и шест години.

— Спомням си го така, сякаш бе вчера.

Беше прекрасен априлски ден през първата му година в университета, пет месеца след раждането на Кал. Беше излязъл от химическата лаборатория заедно с няколко от новите си приятели, до един — от горните курсове. Сега изобщо не си спомняше имената им, ала тогава бе жадувал одобрението им и когато един от тях бе извикал: „Ей, ето го момичето с курабиите“, вътрешностите му се бяха вледенили.

Защо точно сега трябваше да бъде тук, където новите му приятели можеха да я видят? Гняв и негодувание го разяждаха като киселина. Толкова беше безнадеждна. Как можеше да го излага по този начин?

Докато се приближаваше с количката с разхлопаните колела, изглеждаше слабичка и поокъсана, почти дете; недодялано момиче от планината. Беше забравил всичко, което обичаше у нея: смеха й; нетърпеливият начин, по който се хвърляше в прегръдките му; малките сърчица, които пръстите й рисуваха върху корема му, преди да се отпусне под него, толкова сладка и всеотдайна, че той не искаше нищо друго, освен да потъне дълбоко в нея.

Ала сега, докато я гледаше да се приближава, в ушите му отекваха всички отровни думи, които родителите му бяха изрекли някога. Тя не ставаше за нищо. Някаква си Глайд. Беше го хванала в капан и провалила живота му. Ако иска да види и цент от парите им, трябва да се разведе. Заслужава нещо по-добро от апартамент, пълен с хлебарки и прекалено младо момиче от планината, дори и някое така нежно и жизнерадостно, че го караше да ридае от любов към нея.

Новите му приятели я повикаха и усети как в гърдите му се надига паника.

— Ей, курабиено момиче, имаш ли с фъстъчено масло?

— Колко искаш за два пакета с парченца шоколад?

Искаше му се да побегне, но беше твърде късно. Новите му приятели вече разглеждаха курабиите, които бе опекла тази сутрин, докато той все още спеше. Един от тях се наведе и погъделичка коремчето на сина му. Друг се обърна към него.

— Ей, Джимбо, ела насам. Не си живял, докато не си опитал курабиите на това момиче.

Амбър бе вдигнала към него очи, сини като планинско небе, и той бе зърнал смеха, спотайващ се в тях. Виждаше, че очаква мига, в който той ще им каже, че това е жена му, и че се наслаждава на забавния момент, както и на всичко останало в съвместния им живот.

— Ъъъ… добре.

Усмивката й си остана все така сияйна, докато се приближаваше към нея. Спомняше си, че светлокестенявата й коса бе вързана на опашка със синьо ластиче и че на рамото на карираната й риза — всъщност, негова стара риза — имаше мокро петно, където Кал вероятно я беше олигавил.

— Аз ще взема с парченца шоколад.

Тя наклони въпросително глава на една страна, сякаш казваше — „Хей, глупчо, кога ще им кажеш?“ — но продължи да се усмихва и да се забавлява на шегата.

— С парченца шоколад — повтори той.

Вярата й в неговата почтеност беше безгранична. Жена му чакаше търпеливо. Усмихваше се. Той пъхна ръка в джоба си и извади двайсет и пет цента.

Едва тогава, когато й протегна парите, тя разбра. Нямаше да признае, че я познава. Беше все едно някой бе угасил светлината вътре в нея, замразил бе смеха и радостта й, вярата й в него. Болка и объркване помрачиха лицето й. В продължение на един миг просто го гледаше, ала най-сетне бръкна в количката, извади курабиите и му ги подаде с трепереща ръка.

Той й подхвърли монетата — една от четирите двайсет и петцентови монети, които му беше дала тази сутрин, преди да отиде на лекции. Подхвърли й я така, сякаш бе просякиня на някой уличен ъгъл, а после се засмя на нещо, което един от приятелите му каза, и се обърна. Отдалечи се, без да я поглежда, а курабиите изгаряха ръцете му като сребърници[30].

Беше се случило преди повече от три десетилетия, ала докато оставяше чашата си на плота, очите му пареха.

— Постъпих ужасно. Никога не го забравих и никога не си простих. Съжалявам.

— Извинението ти се приема. — Тя завъртя кранчето на чешмата, слагайки нарочно край на темата, а когато спря водата каза: — Защо му беше на Кал да се жени за нея? Не можеха ли просто да живеят заедно достатъчно дълго, за да види що за човек е?

Ала той не искаше да говорят за Кал и студената му съпруга.

— Трябваше да ме заплюеш в лицето.

— Просто ми се иска да се бяхме запознали с Джейн, преди да са се оженили.

Ненавиждаше лековатия начин, по който бе оправдала прегрешението му спрямо нея, особено след като подозираше, че всъщност изобщо не му беше простила.

— Искам да си те върна, Лин.

— Навярно бихме успели да го разубедим.

— Престани! Не искам да говорим за тях! Искам да говорим за нас и искам да си те върна обратно.

Тя най-сетне се обърна и го погледна. Очите й, сини като планинско небе, не разкриваха нищо.

— Никога не съм си тръгвала.

— Искам те такава, каквато беше.

— Какво ти става днес?

За негово изумление, той усети, че гърлото му се свива, ала въпреки това не можеше да мълчи.

— Ще ми се всичко да бъде както в началото. Желая те лекомислена и весела, да имитираш хазяйката и да ме закачаш, задето съм прекалено сериозен. Искам глухарчета на масата за вечеря и сланина с боб. Искам да се кикотиш толкова силно, че да не можеш да си поемеш дъх, а когато се прибирам у дома, да се хвърляш на врата ми както някога.

Сбърчила разтревожено чело, тя се приближи и сложи длан върху ръката му, на същото място, където го правеше от близо четири години, за да го успокои.

— Не мога да ти върна младостта, Джим. Нито пък съм в състояние да ти върна Джейми и Чери, или да направя всичко както беше някога.

— Знам го, по дяволите! — Той се отърси от допира й, отхвърляйки съжалението й и задушаващата й, безкрайна доброта. — Не става въпрос за тях. Случилото се ме накара да осъзная, че не ми харесва как стоят нещата при нас. Не одобрявам начина, по който си се променила.

— Имаше тежък ден. Нека ти разтрия гърба.

Както винаги, нейната ласкавост го накара да се почувства виновен, недостоен и зъл. Именно злобата го беше тласкала напоследък, карайки го да я предизвиква, да я наранява, докато не унищожи тази ледена сдържаност и не достигне момичето, което бе захвърлил.

Може би ако й дадеше някакво доказателство, че не е чак толкова лош, колкото самият той знаеше, че е, тя щеше да омекне.

— Никога не съм ти изневерявал.

— Радвам се да го чуя.

Не можеше да остави нещата така, позволявайки й да види само част от истината, която държеше да й покаже.

— Имал съм възможност, но никога не съм отивал до края. Веднъж стигнах до вратата на мотела…

— Не искам да слушам.

— Но спрях. Господи, чувствах се страхотно в продължение поне на седмица. Самодоволен и глупашки горд от собствената си моралност.

— Каквото и да правиш на себе си, престани. Веднага.

— Искам да започнем отначало. Мислех си, че може би по време на почивката… ала почти не си говорихме. Защо да не започнем отначало?

— Защото и сега ще го ненавиждаш толкова, колкото и тогава.

Тя бе недостижима като далечна звезда, но въпреки това той трябваше да я докосне.

— Толкова много те обичах. Знаеш го, нали? Дори когато се оставих родителите ми да ме склонят на развод, все още те обичах.

— Вече няма значение, Джим. Роди се Гейб, а после и Итън, и развод така и не последва. Беше толкова отдавна. Няма смисъл да разравяме миналото. Имаме трима прекрасни синове и комфортен живот.

— Не искам удобство! — Силен гняв, подклаждан от раздразнение, изригна в него. — По дяволите! Нищо ли не разбираш? Исусе, мразя те! — През целия им живот заедно никога не я бе докосвал грубо, ала сега я сграбчи и я разтърси. — Повече не мога да понасям това! Стани, каквато беше преди!

— Престани! — Пръстите й се впиха над лактите му. — Спри! Какво ти става?

Той видя страха върху лицето й и се дръпна рязко, ужасен от стореното.

Ледената й сдържаност най-сетне се беше стопила, изместена от ярост — чувство, което той никога досега не бе виждал върху лицето й.

— От месеци насам ме измъчваш! — извика тя. — Унижаваш ме пред синовете ни. Заяждаш се и ме нараняваш, докато от сърцето ми закапе кръв, по хиляди различни начини всеки ден! Дадох ти всичко, но и това не ти стига. Е, повече няма да търпя! Напускам те! Приключих с теб!

И тя изхвърча от кухнята.

В гърдите му се надигна паника. Втурна се след нея, но когато стигна до вратата, спря. Какво щеше да направи, когато я настигне? Отново ли щеше да я разтърси? Господи! А ако най-сетне я бе тласнал натам, откъдето нямаше връщане назад?

Пое дълбоко дъх и си каза, че тя все още бе неговата Амбър Лин, мила и нежна като планински следобед. Нямаше да го напусне, каквото и да приказваше. Просто се нуждаеше от малко време, за да се успокои. Това бе всичко.

Докато слушаше как колата й се отдалечава със свистене на гуми, си повтаряше все същото.

Нямаше да го напусне. Не можеше да го напусне.

Гърдите на Лин бяха толкова стегнати, че едва успяваше да си поеме въздух, докато колата се носеше по тесния, криволичещ път. Тази част от шосето беше опасна, ала тя минаваше оттук в продължение на години и дори сълзите не можеха да я накарат да намали скоростта. Знаеше какво иска той от нея — да разтвори сърцето си за него и оттам пак да струи любов, както някога. Любов, на която никога нямаше да й отвърнат със същото.

Докато се бореше за глътка въздух, си спомни урока, научен преди много години, когато все още беше почти дете, наивно и глупавичко шестнайсетгодишно момиче, напълно убедено, че любовта е в състояние да преодолее пропастта между тях. Ала наивността й не бе продължила дълго. Две седмици след като му каза, че е бременна с Гейб, а Кал беше само на единайсет месеца, невинността й бе съкрушена завинаги.

Би трябвало да се досети, че ще стане така, но разбира се, не беше. Когато му съобщи, че е бременна, буквално преливаше от щастие, въпреки че Кал все още нямаше и годинка, а те и така едва се справяха. Той просто си седеше, докато тя бъбреше развълнувано:

— Само си помисли, Джим! Още едно миличко бебе! Може би този път ще е момиче. Може да я кръстим Роуз или Шарън. О, толкоз бих се радвала да си имам момиченце! Но момче може пък да е по-добре, та Кал да си има някого, с когото да се боричка.

Когато изражението му не се промени, бе започнала да се плаши.

— Знам, че в началото ще ни е малко трудничко, но бизнесът с курабиите върви страшно добре и само си помисли колко много обичаме Кал. И от сега нататък ужасно ще внимаваме да няма и други. Радваш се за бебето, нали, Джим? Кажи ми.

Ала той не бе отговорил; просто излезе от малкия им апартамент, като я остави сама и уплашена. Беше седяла в тъмното в продължение на часове, преди той да се върне. Не бе казал нито дума. Вместо това я издърпа в леглото и я люби с необузданост, която прогони страха й.

Две седмици по-късно, докато Джим беше на лекции, свекърва й бе дошла да я посети. Милдред Бонър й заяви, че Джим не я обичал и искал развод. Възнамерявал да й го съобщи в нощта, в която му съобщила, че е бременна, но сега се чувствал длъжен да остане до нея. Ако наистина го обичала, бе добавила Милдред, щяла да го остави да си отиде.

Лин не й беше повярвала. Той никога не би поискал развод, защото я обичаше. Нима не й го доказваше всяка вечер в леглото им?

Когато се прибра от библиотеката, където беше учил, тя му разказа за посещението на майка му, очаквайки той да се разсмее и да го обърне на шега. Само че не го беше направил.

— Каква полза да говорим за това сега? Ти отново забременя, така че никъде не мога да отида.

Розовият свят, който си бе изградила, рухна в краката й. Всичко бе просто илюзия. Само защото му харесваше да прави секс с нея, не означаваше, че я обича. Как бе могла да бъде толкова глупава? Той беше Бонър, а тя — Глайд.

Два дни по-късно майка му отново дойде в апартамента, като същински огнедишащ дракон, настоявайки Лин да върне свободата на сина й. Тя била неграмотна, необразована, позор за него! Можела единствено да го дърпа назад.

Всичко, което Милдред каза, бе вярно, но колкото и да обичаше Джим, Лин знаеше, че няма да го остави да си върви. Ако беше сама, би се справила, ала децата й се нуждаеха от баща.

Откри неподозиран дотогава източник на сила, който й даде смелостта да се опълчи на майка му.

— Ако не съм достатъчно добра за него, тогаз най-добре ми изправете кривините, защото с децата ми няма да ходим никъде.

Не бе станало лесно, но постепенно между двете жени се бе зародило крехко съюзничество. Лин прие наставничеството на Милдред Бонър във всичко: как да говори и да ходи, какви ястия да приготвя. Беше настояла, че Амбър звучи просташки и че от сега нататък трябва да се нарича Лин.

Докато Кал си играеше в краката й, тя поглъщаше книгите от списъците за курса по английски на Джим; понякога оставяше малките на грижите на една жена, чиито деца бавеше друг път в замяна, за да може да се промъкне в някоя от по-големите аудитории и да се внедри в лекции по история, литература и изкуство — предмети, които подхранваха поетичната й душа.

Гейб се роди и семейството разтвори кесията, достатъчно, за да поемат разходите на Джим за училище, както и нейните медицински сметки. Парите все още бяха малко, но поне вече не живееха в крайна оскъдица. Милдред настоя да се преместят в по-хубав апартамент, обзаведен с мебели на семейство Бонър.

Преобразяването на Лин бе толкова постепенно, че тя никога не разбра кога всъщност съпругът й го осъзна. Той продължи да я люби почти всяка вечер и ако не го закачеше, разсмееше или шепнеше палави думи в ухото му, сякаш не я забелязваше. Тя стана по-сдържана и извън спалнята и одобрителните му погледи от време на време бяха наградата й за проявения самоконтрол. Постепенно се научи да държи любовта към мъжа си скрита там, където не можеше да засрами никого.

Той завърши подготвителните години в колежа и продължи с тежкото следване на медицина, докато нейният свят бе съсредоточен върху нуждите на синовете й и неспирните й усилия за самоусъвършенстване. Когато Джим приключи стажа си, се върнаха в Салвейшън, така че той да се включи в лекарската практика на баща си.

Годините си минаваха и тя намираше удовлетворение в синовете си, работата си в общността и страстта към изкуствата. Двамата водеха свой живот, отделен от този на другия. Той бе неотменно грижовен към нея, а в спалнята споделяха, ако не близост, то поне страст. Постепенно момчетата напуснаха дома и Лин откри нов покой. Обичаше съпруга си с цялото си сърце и не го винеше много за това, че не й отвръща със същото.

А после Джейми и Чери загинаха и Джим Бонър бе рухнал.

В месеците, последвали смъртта им, бе започнал да я наранява по безброй начини и сега тя имаше чувството, че кръвта й изтича, бавно, но неумолимо. Беше станала всичко онова, което той очакваше, а ето че сега не го искаше. Вместо това желаеше нещо, което тя вече не бе в състояние да му даде.

12

Ани позвъни на Джейн малко преди осем сутринта в понеделник и обяви, че през следващите няколко дни не възнамерява да се занимава с градината и че не иска никой от тях да й досажда, докато тя не ги повика. Нея ако питали, двойка младоженци би трябвало да си имат по-интересни неща за правене от това да отегчават една старица до смърт.

Като се усмихваше, Джейн затвори телефона и се върна при овесената каша, която приготвяше. Надяваше се, когато самата тя остарее, да й стиска да я бива толкова, колкото Ани.

— Кой беше?

Тя подскочи и изпусна лъжицата, когато Кал, сънен и страхотно привлекателен, влезе в кухнята. Носеше дънки и разкопчана риза от мека вълна. Косата му беше разрошена, а краката — боси.

— Не се промъквай така зад мен!

Опита се да убеди сама себе си, че неканеното разтуптяване на сърцето й се дължи на уплахата, а не на вида му, разчорлен и престъпно красив.

— Не се промъквах. Просто стъпвам леко.

— Е, не го прави вече.

— Ама че сприхаво профи.

— Профи?

— Професор. Такъв с титла. Ние, тъпите спортисти, ви наричаме така.

Джейн грабна една чиста лъжица и я заби в овесената каша.

— А пък ние ви наричаме тъпи спортисти, което иде да покаже колко сме умни.

Кал се разсмя. Какво ставаше тук? Обикновено докато слезе за закуска, него вече го нямаше. Дори в онези сутрини миналата седмица, когато се бе задържал вкъщи, за да я откара при Ани, двамата не се бяха хранили заедно и той си стоеше в кабинета.

— Кой се обади? — попита я отново.

— Ани. Днес не иска да й досаждаме.

— Хубаво.

Съпругът й отиде в килера и излезе с една от половин дузината кутии зърнени закуски „Лъки Чармс“, които държеше там, заедно с пакети чипс, бисквити и шоколадови десерти. От мястото си до печката Джейн го видя как насипва същинска планина от пъстроцветната закуска в една купа, след което изважда мляко от хладилника.

— За син на лекар имаш потресаваща диета.

— Когато съм във ваканция, ям каквото ми се яде.

Той грабна лъжица, преметна крак през един от столовете до кухненския плот и седна с разтворени колене, подпрял босите си пети на пречките.

Джейн откъсна очи от дългите му, тесни стъпала и потрепери, когато го видя да загребва щедра доза от купата пред себе си.

— Приготвям доста овесена каша. Защо не хапнеш от нея, вместо това нещо?

— За твое сведение, това не е „нещо“. Това е кулминацията на години научни изследвания.

— На кутията има леприкон.

— Симпатичен е, нали? — Той махна към нея с изцапаната с мляко лъжица. — Но знаеш ли кое им е най-хубавото? Малките парченца маршмелоус[31].

— Парченцата маршмелоус?

— На когото и да му е хрумнало да ги добави, е бил страшно умен тип. В договора ми изрично е записано, че в тренировъчния център винаги трябва да е заредено с „Лъки Чармс“ специално за мен.

— Направо зашеметяващо. Разговарям с мъж, завършил summa cum laude, и въпреки това бих могла да се обзаложа, че се намирам в присъствието на идиот.

— Обаче се чудя за едно… колкото и вкусни да са „Лъки Чармс“, може би има друга, още по-вкусна закуска, която само чака да бъде изобретена. — Лапна нов залък. — Ето какво бих направил, ако имах мозък с размерите на твоя, професоре. Вместо да се занимавам с някакви си топ кварки, щях да измисля най-страхотната зърнена закуска на света. Е, ясно ми е, че няма да е лесно. Те вече добавиха шоколад, захарни пръчици, фъстъчено масло, да не говорим пък за всички тези разноцветни парченца маршмелоус, но отговори ми на следното… Някой сетил ли се е за бонбони „М&М“? Ни най-малко. На никой не му е хрумнало, че има огромен пазар за зърнени закуски с „М&М“.

Джейн попиваше всичко това, докато го гледаше как се храни. Седеше на кухненския плот — с боси крака, разтворена риза, под която се виждаха голите му гърди и мускули, които се вълнуваха като течна стомана при всяко негово движение. Картина на невероятно красив тъпанар. Само че този страхотно изглеждащ глупчо всъщност беше адски умен.

Тя напълни купата си и я отнесе до плота заедно с една лъжица.

— С вкус на фъстъци или обикновени?

Той помисли малко.

— Вероятно няма да е добра идея да се започне направо с нещо прекалено сложно. Аз бих опитал с обикновени.

— Мъдър избор. — Тя сипа мляко в собствената си купа и се настани до него.

Той я погледна.

— Наистина ли смяташ да го ядеш?

— Разбира се. Това са овесени ядки така, както Бог ги е предвидил да бъдат консумирани.

Той се пресегна без никаква подкана и гребна с лъжицата си кафявата захар, която се стопяваше в средата.

— Не е зле.

— Взе ми кафявата захар!

— Но знаеш ли какво наистина ще му върви?

— Нека да помисля… „М&М“?

— Никак не си глупава. — Той взе кутията с „Лъки Чармс“ и изсипа малко от съдържанието й върху овесената й каша. — Това ще й придаде хрупкавостта, която й липсва.

— Е, страшно ти благодаря.

— Ама наистина много ми харесват парченцата маршмелоус.

— Вече го спомена. — Тя побутна настрани нежеланата добавка към кашата си и загреба нова хапка. — Нали знаеш, че тези закуски са за деца?

— Аз съм си дете по душа.

Единственото у него, което й напомняше за дете, беше незрялото му отношение към жените. Какво ли го беше задържало навън чак до три сутринта? Свалянето на по-млади жени?

Не виждаше причина да остане в неведение.

— Къде беше снощи?

— Следиш ли ме?

— Не. Не можах да спя добре и те чух да се прибираш много късно, това е всичко.

— Къде съм бил няма нищо общо с теб.

— Има, ако си бил с друга жена.

— Това ли си мислиш?

Погледът му се плъзна по тялото й, жест, който Джейн изтълкува като психологическа война. Тя носеше червена тениска с уравненията на Максуел, макар че последното не се виждаше, запасано в панталона й. Очите му се задържаха върху ханша й, който определено не беше толкова слаб, колкото той беше свикнал да вижда у жените си. Все пак, не изглеждаше особено критичен и това й вдъхна малко увереност.

— Мина ми през ума. — Тя побутна купичката с овесена каша настрани и го погледна изучаващо. — Просто искам да знам какви са правилата. Не сме разговаряли за това и мисля, че трябва да го сторим. Свободни ли сме да спим с други хора, докато сме женени?

Веждите му подскочиха.

— Ние? Какво е това ние!

Джейн се постара лицето й да си остане безизразно.

— Моля? Не те разбирам.

Кал зарови пръсти в косата си, която доста беше пораснала през последните няколко седмици и сега щръкна от едната страна.

— Ние сме женени — отсече той рязко. — Това е.

— Това е какво?

— Това е то.

— Хм.

— Ти си омъжена жена, при това — бременна. В случай че си забравила.

— А ти си женен мъж. — Тя направи пауза. — В случай че си забравил.

— Именно.

— Е, това значи ли, че може да се забавляваме с други, докато сме обвързани, или не?

— Означава, че не може!

Джейн прикри облекчението си като стана.

— Добре. Значи, не може да спим с други, но може да гуляем незнайно къде до малките часове на нощта, без обяснения и без извинения, така ли?

Гледаше го как обмисля думите й и се зачуди как ли ще го увърти, за да се измъкне. Не остана особено изненадана, когато той дори не се опита да го направи.

— Аз мога да гуляя. Но не и ти.

— Ясно. — Джейн взе купичката си и я занесе в мивката. Усещаше, че съпругът й очаква бурна реакция от нейна страна и вече го познаваше достатъчно, за да подозира, че предвкусва удоволствието от това да защити позиция, която и сам знаеше, че е погрешна. — Е, предполагам, че от твоята гледна точка, това е логично.

— Така ли?

— Разбира се. — Тя му отправи кадифена усмивка. — Как иначе би могъл да убедиш света, че все още си на двайсет и една?

В сряда вечерта Джейн отдели доста време, за да се приготви за загадъчната среща, на която най-сетне се бе съгласила да отиде, въпреки опасенията си. Взе си душ, гримира се и се напарфюмира. След това се засрами от себе си, задето отдаваше такова значение на случая. Но беше прекарала толкова хубав ден, че й беше трудно да се сърди дълго. Работата й вървеше много добре, а за нейно удоволствие, тази седмица Кал като че ли прекарваше доста повече време в къщата. Днес дори си беше намерил извинение, за да я придружи по време на разходката й, твърдейки, че се тревожел да не се отплесне с някоя формула и да се изгуби.

На Джейн никак не й се искаше да си признае колко много й харесва да бъде край него. Никога досега не бе срещала някой, който да я кара да се смее както той, а острият му като бръснач ум я държеше нащрек. Каква ирония само, че интелектът му, който го правеше толкова привлекателен в очите й, бе и източникът на най-голямата й тревога.

Пропъди неприятното напомняне за бъдещето на детето си и се замисли за очукания червен форд „Ескорт“, който й бяха докарали преди няколко часа и който сега беше скрит зад една стара барака в далечния край на земите на къщата. Да си купи кола втора употреба по телефона може и да противоречеше на повелите на здравия разум, но беше доволна от придобивката си. Вярно, автомобилът изобщо не хващаше окото с леко изкривената си врата, счупената предна решетка и калпавия опит да бъде приведен в по-добър вид, но се вместваше в бюджета й. А и единственото, от което тя се нуждаеше, бе нещо, с което да се придвижва през следващите няколко месеца, докато се върне в Чикаго при чудесния сатурн, който я очакваше в гаража й.

Освен това не възнамеряваше да държи колата си в тайна, но знаеше, че Кал ще побеснее, а искаше да се наслади на тази вечер, преди да му съобщи, че със затворничеството й е свършено.

Докато довършваше тоалета си, се усмихна. Бе последвала указанията му да си обуе дънки, ала вместо потничето, което й беше препоръчал, избра копринена блуза с цвят на черница, както и златни обици — големи халки, които бяха почти кич и които биха подхождали повече на някоя от кукличките на Кал, отколкото на теоретичен физик. Самата тя не бе сигурна защо ги харесва толкова.

Откопча най-горното копче на копринената си блуза и видя как меката материя се разтвори, разкривайки дантелата, с която беше поръбен черният й сутиен. Погледа се изучаващо, въздъхна и отново закопча блузата. Засега май щеше да се задоволи с леко кичозните обици.

Докато слизаше по стълбите, Кал се показа във фоайето. Носеше стара тениска на „Старс“, която подчертаваше красиво оформените мускули на гърдите му и беше втъкната в чифт дънки — толкова тесни, избелели и окъсани, че спокойно можеше да е и гол.

Погледът му се плъзна по нея като ленив поток в горещ летен ден. Тя се изчерви и се препъна в стъпалото, та се наложи да се улови за парапета.

— Нещо не е наред ли? — невинно попита той.

Задник! Прекрасно знаеше какво не е наред. Мъжът й беше истинска сексуална фантазия от плът и кръв.

— Съжалявам. Мислех си за теорията на Зайбърг и Уитън. Доста е сложна.

— Бас държа. — Очите му я обходиха по начин, от който Джейн почувства, че времето, което бе посветила да се конти, не беше отишло напразно. — Не можа да намериш потниче с голямо деколте, а?

— Всичките са за пране.

Той се усмихна и докато гледаше как неочакваната трапчинка се появява върху бузата му, Джейн се зачуди какво прави с мъж като него. Бе толкова по-красив от нея, че спокойно можеше да е дошъл от друга слънчева система.

Осъзна, че си е забравила якето и се обърна, за да изкачи стълбите и да го вземе.

— Вече се уплашихме и бягаме?

— Трябва ми връхна дреха.

— Вземи това.

Кал отиде до дрешника и извади сив суитшърт с цип. Джейн се доближи до него и той наметна дрехата около раменете й, при което ръцете му се задържаха върху нея за миг. Тя усети наситения мирис на бор, сапун и нещо, което принадлежеше единствено на него, опияняващ намек за опасност.

Меките гънки на дрехата покриха ханша й. Джейн сведе очи надолу и й се прииска да беше от онези жени, които са страшно секси в мъжки дрехи, но подозираше, че изглежда просто дундеста. Съпругът й обаче като че ли не откриваше нищо, което да не й е наред, и това й вдъхна увереност.

Бе оставил джипа на двора и както винаги, й отвори вратата. Докато се возеха по шосето, тя си даде сметка, че е нервна и й се прииска той да каже нещо, за да поразсее напрежението, но на него явно му бе достатъчно просто да шофира.

Прекосиха града, където магазините, както и „Петикоут Джънкшън Кафе“ вече бяха затворени за през нощта. В една странична уличка забеляза обляна от светлина сграда, около която бяха паркирани доста коли. Досети се, че това трябва да беше „Планинаря“.

Излязоха от града и поеха покрай планината Хартейк. Тъкмо когато започна да се чуди дали не са тръгнали към Ани, той намали скоростта и свърна по един изровен чакълест път. Фаровете осветиха разнебитена постройка, не по-голяма от будка, която се издигаше от другата страна на тежка верига, препречила пътя.

— Къде сме?

— Виж сама.

Кал спря колата, извади едно фенерче изпод седалката и като свали прозореца, насочи лъча му навън.

Джейн наведе глава и видя знак с формата на звезда, белеща се лилава боя и думите „Гордостта на Каролина“.

— Тук ли реши да ме изведеш на среща?

— Каза, че никога не си била с гадже в автокино като тийнейджърка. Реших, че трябва да наваксаш.

И като се ухили широко на слисаното й изражение, угаси фенерчето и слезе от колата, за да откачи веригата. След това се върна и подкара колата по изровения път, от което Джейн здравата се поразтърси.

— Първата ми среща с мултимилионер — измърмори тя — и ето какво получавам.

— Не ме наскърбявай, като ми кажеш, че вече си гледала този филм.

Тя се усмихна и сграбчи дръжката на вратата, за да не се удари в нея. Въпреки оплакванията си, всъщност не беше недоволна от идеята да бъде насаме с него в това пусто място. За бебето щеше да е хубаво, каза си тя, ако двамата с Кал се поопознаеха малко по-добре.

Светлината на фаровете обходи изоставения парцел, който приличаше на някакъв зловещ фантастичен пейзаж с концентричните си купчинки пръст и редици метални стълбове с високоговорители. Колата се люшна напред, когато той се насочи съм задната част на автокиното, и Джейн сграбчи с една ръка таблото пред себе си, докато с другата инстинктивно закри корема си.

Съпругът й погледна към нея.

— Събудихме малкия, а?

За първи път говореше за бременността й без враждебност. Стори й се, че в нея сякаш разцъфва цвете и по устните й се разля усмивка.

Кал сви в последния ред и каза:

— След минутка отново ще може да заспи. Стига да не е прекалено зает да решава уравнения.

— Няма да го намираш толкова забавно, когато тя започне да подрежда топчетата от зърнената си закуска на групички от по десет, докато останалите деца още ги предъвкват.

— Кълна се, не познавам друг, който да се тревожи повече от теб. Държиш се така, сякаш да имаш акъл в главата е най-голямата трагедия на света. Момчето ще си е съвсем добре. Я ме погледни мен. Фактът, че съм умен, изобщо не ме тревожи.

— То е защото държиш интелекта си под ключ.

— Ами тогава вземи заключи и твоя за малко, та да можем да изгледаме филма на спокойствие.

Джейн нямаше какво да му отговори, затова дори и не се опита.

Той се приближи до средата на последния ред, точно пред една провиснала метална ограда, и паркира на едно от означените места, така че предните колела бяха повдигнати от купчината пръст. След това взе високоговорителя, вкара го в колата, окачи го на кормилото и затвори прозореца, за да задържи навън студения нощен въздух. Джейн се въздържа да отбележи, че говорителят няма кабел.

Той изключи фаровете и двигателя, потапяйки ги в мрак, нарушаван единствено от тънкия сърп на луната. Тя насочи вниманието си към далечния екран, разполовен от един сребрист лунен лъч.

— Трябваше да дойдем по-рано, за да си намерим по-добри места.

— Последният ред е най-хубавият.

— И защо?

— Няма малки деца, провесени през прозорците. Държа на усамотението си, когато съм излязъл, за да се понатискам с някого.

Джейн преглътна с усилие.

— Затова ли ме доведе тук?

— В общи линии, да.

— О!

— Проблем ли имаш?

Луната се мушна зад няколко облака, потапяйки ги в пълна тъмнина. Кал запали осветлението в колата и Джейн видя как ъгълчето на устата му се повдигна — съвършена картина на доволен от себе си мъж. Той се обърна към задната седалка, протегна се и извади голям пакет пуканки.

Умът й изпращаше предупреждения със скоростта на светлината, но тя не беше в настроение да слуша. Искаше да бъде ухажвана, а съпругът й правеше точно това, макар и да беше избрал особен начин да го стори. И независимо какво говореше, Джейн не вярваше, че все още я мрази, защото се усмихваше твърде много, когато бяха заедно.

Освен това беше хитър като лисица, напомни си тя и дори не се бе опитал да скрие факта, че я желае. И тъй като моралният му кодекс очевидно диктуваше вярност, поне през следващите няколко месеца, трябваше или да я съблазни, или да остане на сухо. Искаше й се да мисли, че щеше да се опитва да я спечели, дори ако не бяха хванати в капана на тази невъзможна ситуация, но не можеше да го повярва напълно. Май се налагаше компромис.

— Нямам нищо против, стига да си наясно, че няма да стигна до края на първата среща.

Той отвори пакета и извади шепа пуканки.

— За което те уважавам. Разбира се, може би трябва да обсъдим точно кое броиш за първа среща. Защото май си спомням един изненадващ подарък за рождения…

— Кал…

Мъжът й натъпка пуканките в устата си.

— В хладилната чанта на задната седалка има бира и сок. Виж дали можеш да я стигнеш.

Джейн се обърна и видя малък стиропорен контейнер върху седалката. Коленичи и посегна към него, само за да усети как бавно, но неудържимо полита напред. Докато непохватно се опитваше да се закрепи върху задната седалка, чу смях, в който сякаш се долавяха сатанински лукави нотки.

— Добра идея, сладурче. Май и аз ще се присъединя към теб отзад.

И преди тя да успее да реагира, той слезе от колата, влезе през задната врата и се настани до нея. Джейн оправи блузата си.

— Като те гледам, бащите сигурно са бързали да заключат дъщерите си, когато са те виждали да се задаваш.

— Най-добрите си трикове научих едва в колежа.

— Защо просто не млъкнеш, за да гледаме филма на спокойствие?

— Първо ми подай една бира.

Джейн го стори, като извади кутия с ябълков сок за себе си и отказа да си вземе от пуканките. Той отпиваше от бирата си, тя — от сока си. И двамата облегнаха глави на седалката, потънали в приятно мълчание, докато лампичката в колата грееше меко над тях.

Той протегна ръка върху седалката зад нея.

— От този филм ме избива на любов.

Сърцето й прескочи един удар.

— От коя част по-точно? Когато Мария пее как хълмовете са оживели от звука на музиката? Или онова до ре ми на децата[32]?

По суровите му устни пробяга усмивка.

— Определено заради Мария. Няма как да не се зачуди човек какво се крие под престилката й.

Разговорът определено навлизаше в опасни води. Джейн не помнеше някога да се е чувствала по-несигурна и изгубила връзка със себе си. Реши да си спечели малко време като смени темата.

— С какво се занимаваш, когато не се срещаш с местните бизнесмени?

За миг си помисли, че няма да получи отговор, но после той сви рамене.

— Тренирам, гостувам на приятели, върша разни задачи. Днес например прекарах няколко часа в кабинета на татко. Харесва му, когато съм наоколо. — Кал се намръщи.

— Нещо не е наред ли?

— Не съвсем. Не знам. Май проблемите между него и мама ще се окажат по-сериозни, отколкото предполагах. — Бръчката на челото му стана по-дълбока. — Татко каза, че е отишла при Ани. Мислех, че просто е на гости за една нощ при баба, но явно е там още от почивните дни, а днес ми съобщи, че нямала намерение да се връща.

— Господи…

— Не разбирам защо й е да постъпва така. Той наистина е страшно разстроен. — Кал пресуши бирата си и я изгледа сърдито. — Повече не искам да говоря за това, така че ако обичаш, не питай нищо повече.

Всъщност, сам бе решил да сподели всичко, но Джейн предпочете да не му го напомня.

Той запрати празната бирена кутия към далечния екран.

— Покрай твоето бърборене не мога да се съсредоточа върху филма, а Мария тъкмо пее една от любимите ми песни. Мамка му, тази жена наистина изглежда страхотно гола.

— Мария не пее гола в „Звукът на музиката“!

— Имам страхотно зрение и тази жена е гола-голеничка, както майка я е родила. Можеш да видиш дори…

— Грешиш. Голият е барон фон Трап. И определено представлява впечатляваща гледка.

— Това ли наричаш впечатляващо? Този миниатюрен…

— Да.

— Майчице, ако това ти се струва впечатляващо, значи аз наистина ще те ощастливя.

— Самохвалко.

Напълно ли си беше изгубила ума? Нарочно го предизвикваше.

— Докато ти спокойно можеш да имаш брадавици по корема си — аз няма откъде да знам.

— Нямам такива дефекти.

— Ти така твърдиш. — Кал издърпа кутията от сок от ръката й и заедно с бирената ги метна обратно в стиропорения контейнер, който след това вдигна и премести на предната седалка.

— Ето, сега вече можеш да ми покажеш.

— Какво да ти покажа?

— Напълно съм сериозен. Ако имаш брадавици, момчето ми като нищо ще ги наследи, а в такъв случай ще ми трябва малко време, за да се подготвя психически.

— Ти си луд за връзване.

— Просто си разкопчай дънките мъничко. Достатъчно, за да надникна.

— Не!

— Добре тогава. Значи ще трябва да разчитам на осезанието си.

Джейн го плесна през ръцете, когато посегна към ципа й.

— Съгласих се да се натискаме! Не съм казала, че може да ми направиш медицински преглед.

Докато осъзнае какво бе излязло от устата й, той вече се хилеше така, сякаш бе спечелил от тотото.

— Точно така, наистина каза, че ще се натискаме. Ела насам, сладурче, и ми покажи какво имаш.

— Няма!

— Страхливка.

— Няма да се хвана на тази въдица.

— Боиш се да се натискаш с мен. — С едно движение свали широкия й суитшърт и го метна върху стиропорения контейнер. — Страх те е, че няма да успееш да се справиш с мен. Ама че пъзливка.

— Не е вярно.

— Шубе те е да ми покажеш какво имаш. Страхуваш се, че не си достатъчно добра, в сравнение с хилядите жени, които съм имал в миналото си.

— Не са били хиляди.

Усмивката му толкова приличаше на лисича муцунка, че Джейн почти можеше да види как от устата му стърчат пилешки пера.

Сърцето й ускори ритъма си. Беше едновременно уплашена, възбудена и развеселена, поради което й бе трудно да се намръщи и да придаде на гласа си сърдито звучене.

— Е, добре. Предполагам, че може да се понатискам с теб. Но си дръж ръцете далеч от мен.

— Това не е честно, защото смятам да ти позволя да сложиш твоите където си поискаш.

Тя можеше да се сети за поне дузина места.

— Сигурна съм, че нямам никакво желание да го направя.

— Силно се надявам, че това не е вярно.

Той изключи осветлението в колата, потапяйки ги в толкова непрогледна тъмнина, сякаш някой беше угасил звездите.

Постепенно очите й привикнаха с мрака достатъчно, за да може да различи ако не лицето на Кал, то поне очертанията на тялото му. Съпругът й я прегърна през раменете и тя усети, че се премества по-близо до нея.

— Може би просто имаш нужда да ти напомня къде са най-хубавите местенца. — Устните му се плъзнаха покрай обицата й и откриха нежното кътче отдолу. — Това например, е чудесно за загряване.

Дъхът й секна и се зачуди откъде е узнал колко е чувствителна точно там.

— Ако ще говориш през цялото време, може ли поне да използваш някой и друг селяндурски израз, та да мога да си фантазирам?

Устните му подръпнаха лекичко долната част на ухото й, точно до златната обица и лакътят му се удари във вратата.

— Че кой би си мечтал за нещо по-добро от мен?

— Ами… — Джейн усети как цялата настръхва и трябваше да положи усилие, за да продължи да говори. — В лабораторията „Ферми“ имаше един страшно секси физик, един от най-добрите специалисти в областта на топ кварките…

— Съмнявам се, че той е говорил с граматични грешки. — Кал вече си играеше с ъгълчето на устните й. — Предполага се, че трябва да ми покажеш какво умееш. Засега аз върша цялата работа.

Изгубила и последните останки от самоконтрола си, тя наклони глава, така че устните й да срещнат неговите. Допирът й подейства като електрически удар и напълно забрави за всякакви игрички. Целувката им стана по-дълбока и изцяло се отдаде на еротичната наслада. Усети вкуса на бира и пуканки, както и далечния дъх на паста за зъби и нещо опасно, което й напомняше за гръмотевична буря.

— Ти си най-невъзможната жена на света — прошепна той.

Джейн отново го целуна. Кал извади блузата й от дънките и големите му ръце, силни и собственически, се настаниха върху кожата отдолу. Палците му проследиха гръбнака й, а когато стигнаха до сутиена, прошепна в отворената й уста:

— Трябва да се отървем от това, Роузбъд.

Тя дори и не си помисли да възрази. Докато се наслаждаваше на сладостното нахлуване на езика му, той набързо се справи с копчетата на блузата й, въпреки че мракът му пречеше да види какво прави, а после и със сутиена й, който се закопчаваше отпред. Движенията му бяха съпроводени със звуците на тъпи удари, докато се блъскаше ту в една, ту в друга част на колата.

След това се наведе и пое с устни гърдата й. Зърната й бяха чувствителни заради бременността и когато я засмука, Джейн подскочи и зарови пръсти в косата му. Прекрасната болка от нежното подръпване я изпълни с желание едновременно да му извика да спре и да го умолява да продължи.

Знаеше, че трябва да го докосне така, както той нея, и посегна към тениската му. В колата изведнъж бе станало горещо и мекият памук беше влажен под ръцете й. Рамото й се удари в прозореца и тя усети как влагата, която се бе образувала по стъклото, се просмука през блузата й.

Кал й помогна да свали тениската му, след което насочи вниманието си към дънките й. Метна обувките й на предната седалка и дръпна дънките й, докато тя изследваше контурите на голите му гърди.

Джейн ахна изненадано, когато той я събу и голото й дупе докосна хладната тапицерия. Шокът й подейства сякаш бе върху електрически стол и изведнъж всичко започна да се случва твърде бързо. Трябваше й време, за да обмисли нещата, да претегли фактите, да прецени възможностите пред себе си.

— Аз не… ти не…

— Шшт.

Дрезгавият му шепот изпълни запотеното купе на колата, докато ръката му улови бедрото й и го раздалечи от другото. Джейн чу тихо проклятие.

— Твърде е тъмно — промърмори той. — Все още не мога да те видя.

Тя погали очертанията на гърдите му и прокара палец по твърдото връхче на зърното му.

— Опитай с допир.

Кал избра друго, още по-добро сетиво — вкуса — и Джейн имаше чувството, че ще умре от удоволствие, за което само бе мечтала, но никога не бе изживявала.

— Не… — ахна тя. — Не е нужно да го правиш.

Смехът му беше леко накъсан и жената простена, когато горещият му шепот я опари:

— Гледай си работата.

След това отново сведе глава и тя изпита чувството, че се разпада на съставните си части. Чукна лакътя си в запотения прозорец, когато стисна голите му влажни рамене. Той изруга и се удари в седалката, докато преместваше тежестта на тялото си, но нищо от това нямаше значение.

Случващото се беше прекалено наситено, твърде невероятно. Джейн се понесе на вълните на удоволствието, все по-нависоко и по-нависоко, ала тъкмо когато усети, че е на път да достигне върха, Кал се отдръпна.

— О, не! Не и без мен.

Тя лежеше открита и уязвима пред него. Дишането му беше тежко и учестено.

— Господи, идеята беше глупава. Трябваше да го направим в леглото, където ще се виждаме, но не мога да чакам. Нуждая се от теб сега.

Джейн посегна към ципа на дънките му и усети твърдите му, плътни очертания. Дъхът му излезе със съскане, докато го разкопчаваше съвсем бавно, проучвайки всеки милиметър по пътя си, докато най-сетне самоконтролът му се сломи и от гърдите му се откъсна дрезгаво възклицание:

— Стига вече, Роузбъд. Не мога да издържам повече.

— Женчо.

Устните й се спуснаха към гърдите му и очертаха пътечка, която си беше само нейна.

Той издаде звук, който беше нещо средно между смях и стон. В същото време се облегна назад, повдигайки я, така че тя се озова върху него. Бе изгубила всичките си дрехи, с изключение на блузата, която висеше разкопчана от раменете й. Кал бе съблякъл единствено тениската си. Въпреки че го беше освободила от дънките му, в колата беше твърде тясно, за да му ги събуе напълно. Ала гърдите му бяха голи, също като дупето й, и тя го ухапа лекичко.

Съпругът й издаде задавено възклицание, но Джейн харесваше позицията си на превъзходство и не знаеше милост. Макар краката й да бяха притиснати неудобно до облегалката на задната седалка, не остави това да й попречи да го целува както и където си поиска.

Заради тъмнината не виждаше нищо, но за сметка на това останалите й сетива се изостриха, а от начина, по който той я докосваше и вкусваше, както и по дълбоките му, интимни милувки, разбра, че и с него става същото.

Една съвсем тъничък лунен лъч проблясваше като ручейче по замъгления прозорец; потта от телата им лепнеше по дланите й. Кал улови дупето й в големите си длани и я повдигна.

— Сега, миличка. Сега.

Джейн простена, когато я сложи върху себе си, ала тялото й го прие, без да задава въпроси. Изхлипа и допря гърдите си до устата му, а той започна да я милва с устни, език и зъби, докато тя се отдръпна и започна да се движи отгоре му, за да не полудее.

Въпреки че стискаше хълбоците й, не се опита да й наложи своя ритъм, а я остави да открие свой собствен. Тя се повдигаше и спускаше отгоре му, отвръщайки на настойчивите му, хищни целувки, а зърната й се отъркваха в меките косъмчета на гърдите му. Чувстваше се силна и сигурна, докато му отговаряше страстно. Усещанията я заливаха едно след друго, докато реалността изчезна и й се стори, че се носи през суперколайдер, че прелита по-бързо от скоростта на светлината през тесен подземен тунел към място, където всичко се взриви.

А после извика, когато молекулите, от които беше съставена, се разкъсаха — атомите се разделяха, ядра се разпадаха, всичко се натроши и раздроби, и все пак я остави по-цяла, отколкото бе била някога.

Тялото му се напрегна в мига, в който тя извика. Зъбите му се впиха лекичко в шията й, без да й причинят болка, просто за да я задържат, докато се изливаше в дълбините й. За частица от секундата Джейн почувства пълната му беззащитност и се отпусна напред, защитавайки го, докато той беше в плен на освобождаването си.

Сърцата им думкаха заедно, притиснати едно до друго. Тя зарови устни в косата му.

Най-сетне той се размърда под нея — леко преместване на ръката, движение на крака. Постепенно Джейн започна да си дава сметка за напрежението в разтворените си бедра и схващането в прасеца. Въздухът в колата беше така натежал от сласт, че й беше трудно да си поеме дъх, ала въпреки това не искаше да помръдне. Тази интимна близост между тях й беше твърде скъпа.

— Какво ще правя с теб? — промълви Кал до гърдите й.

„Защо не се опиташ да ме обикнеш?“

Неизречената мисъл я разтърси, а после я изпълни с ужас. Как бе допуснала подсъзнанието й да поеме по този самоунищожителен път? Искаше да се влюби в нея? Кога беше изгубила връзка с реалността? Как можеше да си помисли, дори в мечтите си, че този мъж, който не искаше никакво обвързване в живота си, би могъл да я обикне, особено когато никой друг преди него не бе успял да го направи?

— Ще ме откараш вкъщи — рязко каза тя. — Беше доста приятно, но утре имам много работа и трябва да се наспя.

— Доста приятно?

Всъщност беше разтърсващо, но можеше да му го признае толкова, колкото и да му обясни как тяхното сливане й бе дало напълно ново разбиране за сблъсъците на субатомни частици.

Господи! Защо мислеше за това сега? Всичко, което хората смятаха за нея, беше вярно! Тя наистина беше откачалка.

Джейн посегна към дрехите си. Не можа да открие бельото си в мрака, затова обу дънките си на голо, нахлузвайки ги върху влажната си кожа.

Той отвори вратата и когато осветлението в колата се включи, тя придърпа блузата върху гърдите си. Кал я наблюдава, докато си закопчаваше дънките.

— Не беше зле, професоре, като за някой, който няма чак такъв опит.

От нехайния начин, по който беше омаловажил онова, което за нея бе толкова ценно, й се прииска да заридае.

Прибраха се в пълно мълчание. Той влезе в къщата заедно с нея и тя почувства очите му върху себе си, докато се изкачваше по стълбите, за да отиде в стаята си.

Поколеба се и погледна към фоайето, откъдето съпругът й я наблюдаваше.

— Благодаря за чудесната вечер.

Беше възнамерявала думите й да прозвучат рязко, но вместо това в тях се прокраднаха печални нотки. Не искаше вечерта да приключи по този начин. Ами ако му протегнеше ръка и го отведеше в леглото си? При тази мисъл я побиха тръпки. Това ли беше единственият начин да го задържи до себе си?

Бомбардировача се облегна на входната врата и лицето му придоби отегчено изражение.

— Да, беше страхотно.

Едва ли би могъл да намери по-недвусмислен начин да й каже, че е приключил с нея. За мъж като Кал Бонър, даде си сметка Джейн, играта беше всичко и когато свършеше, той губеше интерес. Угнетена и ядосана, тя се обърна и се отправи към стаята си.

Няколко секунди по-късно чу как джипът потегли.

13

Приятно! Беше казала, че било приятно! Кал седеше на любимата си маса в ъгъла на „Планинаря“, потънал в горчиви мисли. Обикновено около него нямаше свободни места, но тази вечер всички като че ли усещаха, че е в отвратително настроение и гледаха да стоят настрани.

Независимо от лекотата, с която беше отхвърлила случилото се между тях, той знаеше, че професор Роузбъд никога не бе имала по-добър любовник. Този път ги нямаше онези глупости с бутането на ръцете му настрани. О, не! Ръцете му бяха по цялото й тяло, без на нея и през ум да й мине да се противи.

Ала това, което не му даваше мира и му беше приседнало като кост в гърлото, бе фактът, че току-що беше преживял наяве една от най-страхотните сексуални фантазии в живота си, а никога не се бе чувствал по-незадоволен.

Може би сам си беше виновен, задето бе решил да се прави на интересен. Защо просто не я бе сграбчил в къщата, не я отнесе на горния етаж и не я люби в леглото си със запалено осветление и огледалото над тях? Там можеше наистина да се развихри… не че и тази вечер не се беше справил повече от добре, но ако бяха в спалнята му, щеше да види всичко, което искаше да види, и то — двойно.

Напомни си, че го правеха за трети път, а той все още не бе стигнал по-близо до момента да я види гола, отколкото в онази първа нощ. Започваше да се превръща в идея фикс. Само ако не беше угасил осветлението в колата, можеше да се нагледа на воля, ала въпреки че в приказките беше смела, Кал знаеше, че тя в действителност се бои, а я желаеше твърде силно, за да мисли трезво. И сега трябваше да се изправи срещу последиците.

Познаваше се достатъчно добре, за да е наясно, че единствената причина да мисли за нея по хиляда пъти на ден бе, защото все още нямаше чувството, че наистина бяха правили любов. Как би могъл, когато нямаше представа как изглежда? След като откриеше, всичко щеше да свърши. Вместо да се усилва с всеки изминал ден, привличането, което изпитваше към нея щеше да се изпари и той отново щеше да си бъде както преди — готов да броди на воля из плодородните поля на свежи млади момичета с безупречни лица и благ характер… Макар че сериозно започваше да обмисля дали да не вдигне минималната възраст на двайсет и четири, тъй като постоянните закачки започваха да му омръзват.

Мислите му си останаха при професорката. По дяволите, страшно беше забавна. И с ум като бръснач. През годините фактът, че е по-интелигентен от почти всички, го бе направил доста самонадеян, но това не важеше за нея. Тя крачеше до него, без да изостава, клетките на мозъка й щракаха и той почти можеше да усети как наднича във всяко прашно кътче на съзнанието му и си съставя общо взето точна преценка на онова, което виждаше вътре.

— Отново преживяваме трите изпуснати паса в мача срещу отбора на „Чийфс“ миналата година?

Кал вдигна рязко глава и се взря в лицето на своите кошмари. Мамка му!

Устните на Кевин Тъкър се извиха в нагла усмивка, която му напомни, че хлапето не трябваше да прекарва по трийсет минути под топлия душ всяка сутрин, за да раздвижи схванатото си тяло.

— Какво правиш тук, по дяволите?

— Чух, че по тези земи било много хубаво и реших да проверя. Наех си една от онези ваканционни вили на север от града. Приятно местенце.

— Значи съвсем случайно избра Салвейшън?

— Направо не е за вярване, нали? Вече бях в града, когато внезапно ми присветна, че ти живееш тук. Умът ми не го побира как можах да забравя.

— И на мен.

— Може да ми покажеш някои от местните забележителности. — Кевин се обърна към барманката. — Един „Сам Адамс“[33] за мен. И донесете на Бомбардировача още едно от неговото.

Кал пиеше сода, но се надяваше, че Шелби ще си държи устата затворена за това.

Кевин се настани на масата му, без да чака покана, и се облегна в стола си.

— Така и нямах възможност да те поздравя за сватбата ти. Определено изненада всички. С новата ти съпруга доста трябва да сте се забавлявали, задето я сметнах за фенка в онази нощ, когато дойде в стаята ти в хотела.

— О, да, здравата се посмяхме.

— Физичка. Още не мога да го смеля. Вярно, че не изглеждаше като обикновена почитателка, но пък и на учен изобщо не приличаше.

— Външният вид лъже.

Шелби лично им донесе питиетата и спря поглед върху Кевин.

— Видях ви да излизате в последната четвърт срещу „Сан Франциско Фортинайнърс“ миналата година, господин Тъкър. Бяхте страхотен.

— Наричай ме Кевин, сладурче. И благодаря. Всичко, което знам, съм го научил от това старче.

Кал настръхна, ала не вървеше да му прасне един пред очите на Шелби. На нея й отне доста време, докато престане да флиртува с младия куотърбек, но най-сетне ги остави сами.

— Защо не зарежеш измишльотините, Тъкър, и не ми кажеш какво наистина правиш тук?

— Вече ти казах. Просто малка ваканция. Нищо повече.

Бонър преглътна гнева си, тъй като знаеше, че колкото повече го притиска, толкова повече хлапакът ще се наслаждава на ситуацията. Освен това имаше доста добра представа защо се бе появил в Салвейшън и тя изобщо не му харесваше. Келешът се опитваше да играе психологически игрички. Не можеш да избягаш от мен, Бонър. Нито дори извън сезона. Аз съм тук и възнамерявам да ти навирам присъствието и младостта си в лицето ти.

Около осем часа на другия ден Кал влезе в кухнята. Не беше в настроение нито за срещата си в девет часа с един от общинските съветници, организирана от Итън, за да обсъдят антидрога програмата, нито за обяда с майка си, на който възнамеряваше да се опита да я вразуми, но нямаше как да отмени никоя от тях. Може би ако се беше наспал, нямаше да е толкова кисел.

Само че не можеше да вини за калпавото си настроение нито липсата на сън, нито схванатите си стави. Виновна беше онази секс-усойница, за която се беше оженил. Ако не бе така обсебена от мисълта за нищо на света да не си свали дрехите, той щеше да спи като къпан предишната нощ.

Когато влезе в кухнята, я видя да седи до кухненския плот и да похапва здравословно на вид хлебче, намазано с мед. В сцената имаше нещо толкова по домашному уютно, че дъхът му спря. Не това искаше! Не искаше къща, жена и бебе, което скоро щеше да се роди, особено когато Кевин Тъкър беше само на пет километра оттук. Не беше готов за това.

Забеляза, че тя бе спретната както обикновено. Златистото й поло беше втъкнато в чифт панталони с цвят каки, които не бяха нито твърде тесни, нито прекалено широки, а косата й беше опъната назад с помощта на кафяво-зеленикава лента. Не носеше почти никакъв грим, освен малко червило. Във външния й вид нямаше нищо сексапилно. Защо тогава му се струваше толкова съблазнителна?

Извади нова кутия „Лъки Чармс“ от килера, а след това си взе купа и лъжица. Тресна млякото върху плота по-силно, отколкото беше нужно, и я зачака да му потърси сметка за начина, по който беше избягал снощи. Знаеше, че не беше постъпил особено кавалерски, но тя беше наранила гордостта му. Сега щеше да му се наложи да си плати за това, макар че последното, от което се нуждаеше в осем сутринта, бяха женски крясъци. Джейн повдигна вежди над ръба на очилата си.

— Все още ли пиеш полумаслено мляко?

— А не може ли?

Той отвори кутията „Лъки Чармс“.

— Противно на това, което милиони американци мислят, полумасленото мляко не е нискомаслено. За доброто на артериите си наистина би трябвало да минеш на обезмаслено или поне на такова от един процент.

— А ти би трябвало да си гледаш шибаната работа. — Зърнената закуска изтрополи в купата. — Когато ми потрябва…

Така и не довърши, неспособен да повярва на очите си.

— Какво не е наред?

— Погледни само!

— Мили боже!

Той се взираше в зърнената закуска. Парченцата маршмелоус липсваха! Видя цял куп захаросани овесени ядки, ала нито едно парченце маршмелоус. Никакви многоцветни дъги, зелени детелини, сини луни или лилави подкови, нито едно жълто каквото-там-му-беше-името. Нито едно-едничко парченце маршмелоус.

— Може би някой е направил нещо на кутията — предположи тя с хладния си глас на учен.

— Няма кой! Беше запечатана, когато я отворих. Нещо трябва да се е объркало във фабриката.

Той скочи от стола и отиде да си вземе друга кутия. Само това липсваше, за да му скапе напълно гадната сутрин. Изпразни първата кутия в кошчето за боклук, отвори новата и я изсипа в купата, но единственото, което видя, бяха овесени парченца. Никакви маршмелоус.

— Не мога да повярвам! Ще напиша писмо на президента на фирмата! Нямат ли никакъв контрол на качеството?

— Сигурна съм, че е изключение.

— Не ме интересува какво е. Важното е, че изобщо не би трябвало да се случва. Когато човек си купи кутия „Лъки Чармс“, има някакви очаквания.

— Искаш ли да ти приготвя едно хубаво пълнозърнесто хлебче с малко мед? И може би чаша обезмаслено мляко?

— Не искам хлебчета и със сигурност не искам никакво обезмаслено мляко. Искам „Лъки Чармс“! — Той отиде в килера и извади последните три кутии. — Гарантирам ти, че поне в една от тях ще има маршмелоус.

Обаче грешеше. Отвори и трите кутии, но не намери нито едно от скъпоценните парченца там.

Междувременно професорката беше приключила с хлебчето си и го наблюдаваше с хладни очи, зелени като липсващите детелини от маршмелоус.

— Мога да ти направя овесена каша. Или пълнозърнесто мюсли. Мисля, че имам такова.

Кал беше бесен. Нямаше ли нещо в живота му, на което можеше да разчита? Заради професорката умът му сякаш правеше акробатически премятания — Кевин Тъкър се беше материализирал от нищото, майка му бе напуснала баща му, а сега парченцата маршмелоус липсваха в пет кутии от любимата му закуска.

— Не искам нищо!

Тя отпи глътка мляко и го погледна съвършено спокойно.

— Не е никак здравословно да започнеш деня, без да си закусил добре.

— Ще рискувам.

Искаше му се да я метне през рамо, да я отнесе в стаята и да довърши онова, което беше започнал предишната нощ. Вместо това извади ключовете от джоба си и отиде в гаража.

Маршмелоус. Стотици миниатюрни маршмелоус покриваха седалките на колата му. Червени балони, розови сърца, сини луни. Бяха пръснати навсякъде. По контролното табло, върху седалките — и отпред, и отзад.

Пред очите му се спусна червена пелена. Затръшна вратата и връхлетя в кухнята. Щеше да я убие!

Тя седеше до плота и отпиваше от чаша с чай.

— Забрави ли нещо?

— О, да, и още как — пропуснах да те натупам здравата.

Джейн изобщо не изглеждаше сплашена. По дяволите! Независимо как й се заканваше и колко силно крещеше, тя дори не трепваше, навярно защото знаеше, че няма да я докосне и с пръст. Така че сега трябваше да се задоволи просто да увеличи децибелите.

— Ще ми платиш за това!

Грабна една от кутиите с „Лъки Чармс“ и я обърна, при което зърнената закуска се посипа навсякъде. Отвори я отдолу и точно както очакваше видя, че пликчето вътре беше срязано внимателно, а после залепено с тиксо.

Изскърца със зъби.

— Не мислиш ли, че постъпката ти е малко детинска?

— Определено. Както и морално удовлетворителна. — Тя отпи нова глътка чай.

— Ако си била ядосана заради начина, по който се изпарих снощи, защо просто не го каза?

— Предпочитам делата пред думите.

— Не мога да повярвам, че някой е способен на толкова незряла постъпка!

— Можех да направя нещо още по-лошо — например да ги изпразня в чекмеджето с бельото ти — но според мен отмъщението трябва да бъде изпипано фино.

— Фино! Изхаби пет съвършено добри кутии с „Лъки Чармс“ и ми съсипа целия ден.

— Колко жалко!

— Би трябвало да… Кълна се, че…

Дяволите да го вземат, ако не я отнесеше в спалнята точно в този миг и не я любеше, докато не започнеше да му се моли за прошка.

— Не се закачай с мен, Калвин. Само ще пострадаш. Честна дума.

Щеше да я убие. Погледна я с присвити очи.

— Може би няма да е лоша идея да ми обясниш защо си се ядосала толкова, че да направиш нещо подобно? Не е като снощи да се случи нещо кой знае колко важно, нали? Ти самата каза, че е било… как го нарече? А, да. Каза, че било доста приятно. Е, мен ако питаш, приятно не е равносилно на важно. — Той я изгледа изпитателно. — Но може би за теб е било повече от приятно. Може би е било по-важно, отколкото искаш да признаеш.

Въобразяваше ли си или дълбоко в детелинените й очи проблесна нещо.

— Не ставай смешен! Просто намирам липсата ти на любезност за обидна. Би било проява на добри маниери, ако беше останал наблизо, вместо да избягаш като някой хлапак, който бърза да съобщи на приятелчетата си, че го е огряло.

— Маниери? Това ли е причината за пет съсипани кутии с „Лъки Чармс“?

— Да.

Само едно добро попадение. Вече закъсняваше за срещата, но не искаше да си тръгне, без да е нанесъл едно добро попадение.

— Ти си най-долният тип човешко същество, което съществува!

— Какво?

— От ранга на Бостънския удушвач и Сина на Сам[34].

— Не смяташ ли, че преувеличаваш мъничко?

— Ни най-малко. — Кал тръсна глава и я погледна отвратено. — Ожених се за шибана убийца на зърнени храни.[35]

14

Джейн се усмихваше, докато по-късно този следобед се носеше към планината Хартейк в очукания си форд „Ескорт“. Предишната нощ беше прекарала почти четири часа, пресявайки съдържанието на кутиите с „Лъки Чармс“, ала изражението на Кал си беше струвало усилието. Много скоро щеше да осъзнае, че не може да се отнася с нея както си поиска и Джейн се надяваше, че упражнението с парченцата маршмелоус щеше да го отведе в правилната посока.

Защо трябваше да бъде толкова невероятно интригуващ? От всички клопки, в които се беше опасявала да не попадне в този брак, да започне да държи на него бе най-немислимата. Колкото и да я дразнеше, тя харесваше това, че интелигентността й не го смущава, както се случваше с толкова много други. С него живееше пълноценно: кръвта пулсираше във вените й, умът й работеше на пълни обороти, сетивата й — също. Досега се бе чувствала така, единствено когато бе потънала в работа.

Всичко би било много по-лесно, ако можеше да е просто егоцентричен, самовлюбен футболист, ала той беше много повече от това. Под арогантната, войнствена фасада се криеше не само остър ум, но и добре развито чувство за хумор. И с оглед на инцидента с парченцата маршмелоус и това, че той много скоро щеше да научи за колата, Джейн силно се надяваше това чувство за хумор да се задейства.

Спря пред къщата на Ани и изключи двигателя. Фордът потрепери в продължение на няколко секунди преди най-сетне да угасне. Както се надяваше, колата на Лин не се виждаше никъде, значи все още обядваше с Кал, което й даваше възможност да се види с бабката насаме.

Изкачи стъпалата и влезе, без да чука, точно както старицата й нареди да прави при последното й посещение: „Вече си част от семейството, момиче, в случай че си забравила“.

— Ани?

Тя пристъпи навътре в празната дневна.

За огромен неин смут, Лин Бонър показа глава през вратата на кухнята, а после бавно се приближи, като зърна снаха си.

Джейн забеляза, че под грима си жената бе бледа и имаше сенки под очите. Облечена простичко в дънки и стара розова тениска с джобче, не приличаше на добре поддържаната, изискана дама, която преди пет дни бе играла ролята на домакиня толкова безупречно. Искаше да изрази загрижеността си, но си даваше сметка, че дори този дребен жест би нанесъл повече вреда, отколкото полза. Нямаше намерение да увеличава проблемите на Лин, а това означаваше да играе ролята на кучка.

— Не знаех, че си тук. Мислех, че ще обядваш с Кал.

— Ангажиментът му от сутринта се проточи и се наложи да отмени срещата ни. — Свекърва й преметна кърпата за съдове, която държеше, през облегалката на креслото.

— Дойдох при Ани.

— Тя легна да си подремне.

— Тогава й кажи, че съм идвала.

— За какво искаше да я видиш?

Джейн понечи да отвърне, че се е тревожила за нея, но се спря тъкмо навреме.

— Кал ми поръча да намина.

Дали Господ броеше и лъжите, изречени с добри намерения?

— Разбирам. — Сините очи на Лин станаха ледени. — Е, радвам се, че дългът те е накарал да се отбиеш, защото трябва да поговорим. Искаш ли чаша кафе или чай?

Последното, от което се нуждаеше, бе разговор на четири очи с майката на Бомбардировача.

— Наистина не мога да остана.

— Няма да отнеме дълго. Седни.

— Може би някой друг път. Имам цял куп важни неща, които трябва да свърша.

— Седни!

Ако отчаяно не искаше да се измъкне, Джейн сигурно би била развеселена. Очевидно Кал не беше наследил лидерските си умения само от баща си, но пък това можеше да се очаква — една жена, отгледала трима синове със силни характери несъмнено знаеше как да се налага.

— Добре, но само за няколко минути — отвърна тя и приседна на ръба на дивана.

Лин се настани в тапицирания люлеещ се стол на Ани.

— Искам да поговорим за Кал.

— Не ми е удобно да говоря за него зад гърба му.

— Аз съм му майка, а ти — негова жена. И това ако не ни дава правото да говорим за него, не знам какво друго би могло. В крайна сметка и двете ни е грижа за него?

Джейн чу едва доловимата въпросителна в края на това изречение и разбра, че свекърва й очаква от нея да потвърди чувствата си към сина й. Вместо това тя се погрижи лицето й да си остане напълно безизразно. Кал беше прав. Лин и Джим бяха преживели достатъчно скръб, за да бъдат принудени да оплакват и провала на брака му. Нека вместо това, когато всичко свършеше, да празнуват края на една катастрофална връзка. Може би това щеше да им даде нещо, което да споделят.

Стойката на Лин стана още по-скована и по-младата жена усети как сърцето й се свива. Съжаляваше за болката, която й причинява, ала знаеше, че в крайна сметка така е по-добре. Роднините на съпруга й ги очакваха разбити сърца, но тя поне можеше да се погрижи това да не трае дълго.

— В някои отношения Кал е като баща си — каза Лин. — И двамата доста се перчат, но са много по-раними, отколкото хората предполагат.

По лицето на майка му пробяга сянка.

Може би една мъничка отстъпка щеше да я успокои достатъчно, за да сложат край на този разговор.

— Кал е наистина специален. Разбрах го в мига, в който го видях.

Начаса разбра, че е допуснала грешка. В очите на Лин лумна искрица майчинска надежда — Джейн буквално можеше да види как у свекърва й покълва мисълта, че студената, надменна булка, която най-големият й син бе довел у дома, не е чак толкова лоша, колкото изглежда.

Стисна ръце в скута си. Ненавиждаше това, че трябва да причини болка на тази жена. У нея имаше нещо крехко, някаква печал, спотаена под изисканото й лустро. Независимо колко ужасна щеше да изглежда самата тя, Джейн не можеше да допусне Лин да храни напразни надежди. В крайна сметка това би било по-жестоко от всичко друго.

Тя се насили да свие устни в тънка усмивчица.

— А ако някой случайно се усъмни, че е специален, трябва просто да го попита. Не е като да страда от липса на его.

Лин вирна брадичка в същия миг, в който пръстите й сграбчиха облегалката на стола.

— Май не го харесваш особено.

— Разбира се, че го харесвам, но никой не е съвършен. — Имаше чувството, че се задушава. Никога през живота си не беше проявявала преднамерена жестокост и макар да знаеше, че трябва да го направи, от това й се повдигаше.

— Не разбирам защо си се омъжила за него.

Джейн просто трябваше да се махне оттук, преди да е рухнала. Тя се изправи с усилие.

— Той е богат, интелигентен и не се бърка в работата ми. Има ли нещо друго, което искаш да знаеш?

— Да. — Лин пусна облегалката на стола и също се изправи. — Защо, по дяволите, той се е оженил за теб?

Джейн знаеше, че трябва да забие последния пирон в ковчега на надеждите на свекърва си.

— Много е просто. Аз съм умна, не се бъркам в работата му и ме бива в леглото. Виж, Лин, не си го слагай толкова на сърце. Нито аз, нито Кал сме направили кой знае каква емоционална инвестиция в този брак. Надяваме се да се получи, но ако това не стане, и двамата ще го преживеем. А сега, ако ме извиниш, трябва да се връщам при компютъра си. Кажи на Ани, ако се нуждае от нещо, да се обади на внука си.

— Искам да довърши боядисването на къщата.

Джейн рязко обърна глава и с ужас видя бабката на прага на вратата, отвеждаща в спалнята отзад. Колко ли дълго бе стояла там и колко бе чула? Тя беше непредсказуема. Очевидно не бе споделила с Лин, че снаха й е бременна, но какво ли й беше казала? Изпод бръчките и сините очни сенки, старицата я гледаше с нещо, което можеше да бъде единствено съчувствие.

— Ще му предам — каза Джейн.

— Гледай да го направиш. — Ани й кимна кратичко и влезе в кухнята.

Докато бързаше към колата си, очите й бяха пълни със сълзи. Дяволите да го вземат Кал, задето я бе накарал да дойде в Салвейшън! Чумата да го тръшне дано, задето я беше принудил на този брак и задето вярваше, че е толкова лесно тя да отчужди родителите му!

Ала докато пъхаше ключа в стартера, прекрасно си даваше сметка, че вината не беше негова, а само нейна. Тя бе виновна за всичко и злото, което беше сторила, се бе разпростряло засягайки повече хора, отколкото можеше да си представи.

Избърса очи с опакото на ръката си и подкара слепешком по алеята, докато в ума й прелитаха мисли за ефекта на пеперудата. Това беше термин, използван от учените, които се занимаваха с теория на хаоса — идеята, че нещо така простичко като пеперуда, размахала крила в Сингапур, би могло да има ефекта на вълна, започнала от центъра на езеро и разрастваща се постепенно, докато в крайна сметка това леко трепване с крилца не окаже въздействие върху времето в Денвър. Ефектът на пеперудата можеше да бъде и нещо като мини урок по морал. Всъщност, тя помнеше как беше говорила за това със своите третокласници и им бе казала, че всяко добро дело независимо колко е малко, може да продължи да се разраства, докато накрая промени целия свят и го направи по-хубаво място.

Нейната постъпка беше сторила същото, ала с обратен знак. Себичното й деяние причиняваше болка на все повече и повече невинни хора. И краят му не се виждаше. Вредата се разпростираше все по-надалеч, ефектът на пеперудата се усилваше. Беше наранила Кал, оскърбяваше родителите му, а най-лошото бе, че нейната грешка щеше да уязви и бебето й.

Беше прекалено разстроена, за да работи, затова отиде в града и влезе в бакалията. Докато излизаше от магазина, чу познат глас:

— Здравей, хубавице. Молиш ли се за мен?

Джейн се обърна рязко и се взря в чифт самонадеяни зелени очи. По някаква необяснима и за нея причина, усети, че духът й се повдига мъничко.

— Здравейте, господин Тъкър. Не очаквах да ви видя тук.

— Защо не ме наричаш Кевин? Или дори „сладурче“ — така здравата ще ядосаш старчето.

Тя се усмихна. Той й приличаше на млад голдън ретривър[36] — привлекателен, прекалено нетърпелив, пълен с енергия, която не му даваше мира, и безгранична самоувереност.

— Нека да отгатна. Дошъл си в Салвейшън, за да създадеш колкото се може повече неприятности на Кал.

— Аз? Защо ми е да правя нещо такова? Та аз обичам дъртака.

— Ако някой в най-скоро време не те постави на мястото ти, значи на този свят няма справедливост.

— Мястото ми е на резервната скамейка и това изобщо не ми харесва.

— Обзалагам се, че е така.

— Защо не обядваме заедно, Джейн… може да те наричам по име, нали? Защо караш такава таратайка? Не знаех, че все още допускат подобни коли по пътищата. Чия е?

Тя отвори вратата на форда и сложи покупките си на седалката.

— Моя. И не говори за нея по този начин, че ще нараниш чувствата й.

— Тази бракма не е твоя. Бомбардировача никога не би допуснал да караш нещо подобно. Хайде, да идем да обядваме в „Планинаря“. Там приготвят най-хубавата храна в целия град.

Той я улови за ръката и Джейн усети как я водят зад ъгъла към малка, спретната на вид дървена къщурка. По грубо издяланата табела на верандата разбра, че това е барът, за който беше чувала. През цялото време, докато вървяха, Кевин не спря да говори.

— Знаеше ли, че това са въздържателски земи? Няма барове. „Планинаря“ е това, което наричат алкохолен клуб. Трябваше да си купя членска карта, за да вляза. Не мислиш ли, че е адски тъпо? И по тези места можеш да пиеш, но ти трябва членска карта, за да го правиш.

Той я поведе по стълбите, прекосиха дървената веранда и влязоха в малко преддверие, където млада жена по дънки стоеше до нещо като катедра от училищна стая, върху която имаше книга за резервации.

— Здравей, сладурче. Трябва ни маса за двама. На някое по-уютно местенце. — И той й показа членската си карта.

Хостесата му се усмихна и ги преведе през малка, спартански обзаведена трапезария, която изглеждаше така, сякаш първоначално е била предвидена за всекидневна на къщата. Сега обаче в нея имаше половин дузина квадратни дървени маси, които до една бяха празни. Две стъпала отвеждаха в открито помещение с тухлен под, махагонов бар и голяма каменна камина, в чието огнище имаше тръстикова кошница, пълна със стари списания. Звучеше тиха кънтри музика, а около кръглите маси във втората зала и край бара бяха насядали местни хора, които се наслаждаваха на обяда си. Момичето ги отведе до малка масичка съвсем близо до камината.

Джейн никога не си беше падала по барове, но трябваше да признае, че този бе доста уютен. По стените бяха окачени носталгични стари реклами, избелели изрезки от вестници и различни футболни сувенири, включително и синьо-златна тениска на „Чикаго Старс“ с номер 18. До нея висяха няколко корици на спортни списания, сложени в рамки, върху които до една имаше снимки на съпруга й.

Кевин им хвърли поглед, докато й държеше стола с плетена облегалка.

— Колкото и хубава да е храната, гледката направо може да ти съсипе апетита.

— Ако не искаш такава гледка, не трябваше да идваш в Салвейшън.

Той изсумтя, докато сядаше.

— Целият град е с промит мозък.

— О, я порасни, Кевин.

— Би трябвало да се досетя, че ще си на негова страна.

Джейн се засмя при вида на съкрушеното му изражение.

— Аз съм му жена! Какво очакваше?

— Е, и? Не беше ли гений или нещо такова? Не се ли очаква да си безпристрастна и справедлива?

Бе спасена от необходимостта да отговори от появата на сервитьорката, която гледаше куотърбека жадно, но той беше погълнат от менюто и сякаш не забелязваше.

— Бихме искали два бургера, пържени картофки и бира. Нека да е „Ред Дог“.

— Имате ги.

— И две гарнитури от зелева салата.

Джейн едва се сдържа да не извърти очи при тази проява на властническо държание.

— Нека моето да бъде салата Коб[37], без бекон, с по-малко сирене, заливката да е отделно. И чаша обезмаслено мляко.

Кевин направи гримаса.

— Ти сериозно ли?

— Храна за ума.

— Все тая.

Сервитьорката си тръгна и Джейн трябваше да изслуша монолог, чиято основна тема беше Кевин Тъкър. Тя изчака и когато храната им пристигна, започна да се храни.

— Какво си намислил в действителност?

— Какво имаш предвид?

— Защо дойде в Салвейшън?

— Хубаво местенце е.

— Има цял куп подобни. — Тя го прониза с поглед, какъвто някоя майка би отправила на сина си тийнейджър. — Кевин, остави пържените картофи и ми кажи какво всъщност правиш тук.

Осъзна, че изпитва желание да защити Кал. Ама че странно, особено като се имаше предвид колко му бе ядосана.

— Нищо. — Той сви рамене и върна шепа картофки в синята им пластмасова кошничка. — Тук съм, за да се позабавлявам малко, това е всичко.

— Какво искаш от него, освен мястото му?

— Че защо ми е каквото и да било от него?

— Иначе нямаше да си тук. — Джейн прокара палец по чашата си с мляко. — Рано или късно Бомбардировача ще трябва да се оттегли и тогава мястото му в отбора ще бъде твое. Защо не можеш просто да изчакаш?

— Защото то трябва да е мое сега!

— Треньорите очевидно не са на същото мнение.

— Те са глупаци!

— Полагаш големи усилия да му вгорчиш живота. Защо? Само защото сте съперници, не означава, че трябва да бъдете врагове.

Тъкър се начумери, от което придоби още по-момчешки вид.

— Защото го мразя и в червата.

— Ако аз мразех някого толкова, колкото ти него, определено бих сторила всичко по силите си, за да стоя надалеч от него.

— Не разбираш.

— Обясни ми.

— Аз… той е истински задник, това е всичко.

— И?

— Той… не знам. — Кевин сведе поглед. Побутна ръба на чинията си. — Не е толкова зле като треньор.

— Аха! Какво означава това?

— Нищо. Просто „аха“.

— Каза го така, сякаш би трябвало да означава нещо.

— Нима?

— Сериозно ли мислиш, че бих искал той да ме тренира? Да ми къса нервите непрекъснато, като ми крещи, че ръката ми не струва нищо, ако нямам акъл за футбола? Повярвай ми, това е последното, от което се нуждая. И без неговата помощ съм дяволски добър куотърбек.

Ала със съветите на Кал сигурно би бил още по-добър, предположи Джейн. Значи затова беше тук. Не само се домогваше до мястото на Бомбардировача, но и искаше той да го тренира. Но освен ако не се заблуждаваше дълбоко, Кевин нямаше никаква представа как да помоли Кал и едновременно с това да запази гордостта си. Скъта тази информация на сигурно място в ума си.

От своя страна, Тъкър очевидно изгаряше от желание да смени темата.

— Съжалявам за онази нощ в хотела. Реших, че си поредната фенка. Не знаех, че двамата сте двойка.

— Няма проблем.

— Определено опазихте връзката си в тайна.

Не за първи път Джейн се зачуди какво ли мислеха за всичко това Джуниър и останалите играчи, които бяха уредили посещението й на неговия рожден ден. И най-вече — бяха ли си държали устите затворени?

Реши, че може да поопипа почвата.

— Няколко души знаеха за нас.

— От отбора?

— Неколцина.

— Не са ми казвали.

Значи приятелите му не бяха проговорили.

— Ти определено не ми се струваш неговия тип.

— Може би не го познаваш толкова добре, колкото си мислиш.

— Може би и не искам.

Той впи зъби в бургера си, отхапвайки залък, който определено беше прекалено голям, за да получи одобрението на който и да било специалист по етикета. Все пак, ентусиазмът му беше заразителен и Джейн си даде сметка, че и тя е гладна.

Докато се хранеха, младокът я забавляваше с разни смешни истории, повечето от които бяха доста цветисти. Фактът, че бе главното действащо лице във всички тях, би трябвало да я подразни, но не го стори. Струваше й се, че тази негова егоцентричност се дължи на липса на увереност, която бе твърдо решен да скрие от света. Макар да имаше доста причини да не го прави, Джейн установи, че харесва Кевин Тъкър.

Той довърши бирата си и се ухили насреща й.

— Проявяваш ли интерес към това да изневериш на Бомбардировача? Защото ако си навита, мисля, че между теб и мен може да се получи нещо.

— Невъзможен си.

Тъкър се усмихна, ала очите му бяха сериозни.

— Знам, че на пръв поглед между нас няма нищо общо, а и ти си няколко години по-голяма от мен, но с теб ми е приятно. Ти разбираш нещата. И си добра слушателка.

— Благодаря. — Джейн не се сдържа и се усмихна в отговор. — И на мен ми е приятно с теб.

— Но сигурно няма да си навита на афера, нали? Така де, та ти си омъжена само от няколко седмици.

— Да, не бива да забравяме този незначителен факт. — Знаеше, че това не би трябвало да й доставя удоволствие, но миналата нощ самочувствието й бе пострадало сериозно, а Кевин Тъкър беше толкова сладък. Все пак, вече имаше предостатъчно грехове на съвестта си и без да напомпва егото си за сметка на неговото. — На колко си години?

— Двайсет и пет.

— А аз съм на трийсет и четири. Девет години по-възрастна от теб.

— Не мога да повярвам. Ти си почти на годините на Бомбардировача.

— Боя се, че е така.

— Не ми пука. — Устните му се свиха, образувайки тънка упорита линия. — Него може и да го е грижа за такива неща като възраст, но за мен те не значат нищо. Работата е там, че… — Той изглеждаше някак огорчен. — Колкото и да го ненавиждам, имам си неписано правило да не се забърквам с омъжени жени.

— Браво!

— Това ти харесва?

— Говори добре за теб.

— Е, предполагам, че е така. — На Кевин, изглежда му стана приятно и като се пресегна през масата, улови ръката й. — Обещай ми нещо, Джейн. Ако някога двамата с Бомбардировача се разделите, непременно ми се обади.

— О, Кевин, наистина не смятам, че…

— Ама че мила картинка!

Дълбок, войнствен глас я прекъсна и я накара да вдигне рязко глава, тъкмо навреме, за да види как Калвин Джеймс Бонър се носи към тях с вид на вулкан, който всеки миг ще изригне. Джейн почти очакваше от ноздрите му да излезе дим и се опита да издърпа ръката си от тази на Кевин, но той, естествено, я стисна още по-здраво. Би трябвало да се досети, че за нищо на света не би пропуснал такава златна възможност да вбеси съпруга й.

— Здрасти, старче. С малката ти женичка тъкмо си бъбрехме. Вземи си стол и се присъедини към нас.

Без да му обръща внимание, Кал впери в нея такъв взривоопасен поглед, че би могъл да помете половин Северна Каролина.

— Да вървим.

— Все още не съм приключила с обяда си. — Тя махна към наполовина изядената салата.

— О, приключила си и още как.

Издърпа салатата изпод носа й и изсипа каквото беше останало в чинията на Тъкър.

Очите й се разшириха. Заблуждаваше ли се или наистина бе свидетел на забележителен пристъп на ревност? Духът й се повдигна още малко, макар че в същото време се опитваше да реши как да се справи със ситуацията. Дали трябваше да направи сцена на обществено място, или насаме?

Кевин й спести необходимостта да вземе решение, като скочи на крака.

— Кучи син!

Един юмрук се стрелна във въздуха и в следващия миг хлапакът бе проснат на пода. Джейн изсъска уплашено и като скочи на крака, се втурна към него.

— Кевин, добре ли си? — След това вдигна свиреп поглед към съпруга си. — Кретен!

— Ама че женчо. Едва го докоснах.

От устата на Тъкър изригна цветиста ругатня и докато той се изправяше, Джейн си напомни, че си има работа с две пораснали деца, и двете — избухливи и свикнали да действат, а не да говорят.

— Престанете веднага! — възкликна тя и също се изправи. — Това трябва да спре още сега.

— Искаш ли да го уредим отвън? — подхвърли Кал на Кевин с ехидна усмивка.

— Не! И тук мога да ти сритам задника.

Тъкър го блъсна в гърдите и той политна назад, но не падна.

Ръцете на Джейн се вдигнаха към бузите й. Те се канеха да започнат побой насред бара и едно от нещата, заради които се биеха, беше тя! Потискайки тази привлекателна мисъл, тя си напомни, че ненавижда насилието и че трябва да сложи край на случващото се.

— Никой няма да сритва ничий задник!

Използва най-строгия си глас, онзи, до който от време на време прибягваше с по-буйните си третокласници. Ала тези момчета не й обърнаха никакво внимание. Вместо това Кал запрати Кевин в един от столовете край бара, а после Тъкър го притисна към стената. Една от рамките с корица на „Спортс Илюстрейтид“, върху която имаше снимка на Бомбардировача, свалящ футболния си шлем, се откачи и тупна шумно на пода.

Джейн знаеше, че не може да ги надвие със сила, затова използва друга тактика. Посегна зад бара, сграбчи един от маркучите там и натисна спусъка. Шурна или обикновена вода, или сода, но каквото и да беше, докато стигне до целта си, то беше изгубило твърде много от силата си, за да има какъвто и да било ефект.

Тя се обърна към зяпачите, които бяха наставали от масите, за да виждат по-добре и се примоли на няколко мъже:

— Няма ли да направите нещо? Спрете ги!

Не й обърнаха никакво внимание.

За миг обмисли идеята да ги остави да се изпопребият, щом така искат, но те бяха прекалено силни, а тя просто не можеше да го понесе. Грабна една кана с бира от бара, втурна се напред и я запрати по тях.

Те ахнаха, изплюха бирата, която им беше влязла в устите и отново започнаха да се налагат, сякаш нищо не се беше случило. Неприятно напомняне за това колко корави бяха и двамата.

Кевин заби юмрук в корема на Кал, който на свой ред му нанесе солиден удар в гърдите. Никой от бизнесмените и пенсионерите, които ги гледаха, не даваше и най-слаб признак, че има желание да помогне. Джейн трябваше да се справи сама, ала единственото, за което се сещаше, беше в разрез с природата й. Само че нямаше по-добра идея, затова седна на един от столовете край бара, пое си дълбоко дъх и запищя, колкото й глас държи.

Звукът беше отвратителен, дори и в нейните уши, но тя не спря. Зяпачите начаса насочиха вниманието си от сбиването към изперкалата блондинка, която седеше на бара и виеше като банши[38]. Кал така се разсея, че Кевин успя да му прасне един по главата, а после и той изгуби концентрация и се озова на пода.

Джейн отново си пое дъх и продължи да пищи.

— Ще престанеш ли! — изрева Бонър, отдръпвайки се със залитане от стената.

Започваше да й се завива свят, но тя се насили да отприщи нов порой от писъци.

Кевин се изправи от пода, дишайки тежко.

— Какво й става?

— Изпаднала е в истерия. — Кал избърса бирата от очите с опакото на ръката си, пое си въздух и се насочи към Джейн с решителен блясък в очите. — Ще се наложи да я зашлевя.

— Да не си посмял! — възкликна тя.

— Налага се. — В погледа му се беше появило нещо почти сатанинско.

— Само да си ме докоснал и ще се разпищя.

— Да не си я докоснал! — извикаха в един глас трима души от тълпата.

Джейн скръсти ръце на гърдите си и ги изгледа свирепо.

— Ако се бяхте намесили, нямаше да се наложи да прибягвам до това.

— Просто най-обикновено сбиване — измърмори Кевин. — Какво толкова го раздухваш.

Кал я хвана за ръката и я дръпна от стола.

— Тя си пада малко нервозна.

— Виждам. — Тъкър вдигна края на ризата си, за да избърше бирата от лицето си. Скулата му беше сцепена и кървеше, а едното му око се беше подуло.

Мъж на средна възраст с колосана бяла риза и черна папийонка я гледаше любопитно.

— Коя всъщност е тя?

Кал се престори, че не е чул.

— Дарлингтън — отвърна Джейн, протягайки ръка, за да се здрависа. — Джейн Дарлингтън.

— Съпругата ми — измърмори Бонър.

— Съпругата ти? — Мъжът с папийонката изглеждаше леко объркан, докато поемаше ръката й.

— Точно така — потвърди тя.

— Това е Харли Крисп. Той държи местната железария. — Джейн никога не беше чувала по-неохотно представяне.

Харли пусна ръката й и се обърна към Кал.

— Как така за първи път се появи тук с Тъкър, а не с теб?

Съпругът й стисна челюст.

— Те са стари приятели.

Джейн си даде сметка, че всички в бара са я зяпнали преценяващо и никой от тях не изглежда особено дружелюбен.

— Много мило от ваша страна, че най-сетне сте намерили време да се запознаете с хората, които живеят тук, госпожо Бонър — каза Харли.

Джейн чу как неколцина души, в това число и привлекателната барманка, замърмориха враждебно и разбра, че историята за студената съпруга-учен на Кал, която се имаше за по-важна от всички други, се беше разнесла.

Бомбардировача отклони вниманието на тълпата, като нареди на барманката да включи разходите за щетите в сметката на Тъкър. Кевин се намуси, като дете, което бяха наказали да стои в стаята си.

— Ти пръв ме удари.

Без да му обръща внимание, Кал сграбчи жена си с ръка, все още влажна от бирата, и се отправи към изхода.

— Радвам се, че се запознах с всички ви — подхвърли тя през рамо към недружелюбната тълпа. — Макар че бих оценила малко повече помощ.

— Ще млъкнеш ли? — изръмжа Кал.

Издърпа я през верандата и по стъпалата. При вида на джипа му, паркиран до бордюра, Джейн си даде сметка, че й предстои още една битка. Бракът с Кал Бонър се превръщаше във все по-сложна и по-сложна задача.

— Имам си кола.

— Как ли пък не! — Устната му кървеше и вече бе започнала да се подува от едната страна.

— Имам.

— Нямаш!

— Дори в този миг си стои паркирана пред бакалията. — Тя бръкна в чантата си, извади кърпичка и му я подаде.

Той не й обърна никакво внимание.

— Купила си кола?

— Казах ти, че имам такова намерение.

Кал се закова на място. Джейн предпазливо докосна устната му с кърпичката, ала той се дръпна рязко.

— А аз ти казах да не го правиш.

— Е, да, но аз съм твърде голяма вече и прекалено независима, за да ти обръщам внимание.

— Покажи ми я. — Бонър изстреля думите като куршуми.

Джейн си спомни не особено ласкавия коментар на Кевин по адрес на форда й и за миг усети безпокойство.

— Защо просто не се срещнем вкъщи?

— Покажи ми я!

Примирена, тръгна по уличката, отвеждаща в центъра на градчето и сви към магазина. Кал крачеше безмълвно до нея и изпод краката му сякаш хвърчаха искри, когато се удряха в паважа.

За съжаление, външният вид на форда не се беше подобрил. Когато тя спря до колата, Кал изглеждаше поразен.

— Кажи ми, че не е това.

— Трябваше ми само нещо, с което да се придвижвам. Вкъщи си имам чудесен сатурн.

Той звучеше така, сякаш в гърлото му беше заседнала кост.

— Някой видя ли те да караш това нещо?

— Почти никой.

— Кой?

— Само Кевин.

— Мамка му!

— Сериозно, Кал, трябва да внимаваш с езика си. Както и с кръвното. Мъж на твоите години… — Тя усети грешката си и побърза да смени посоката. — Колата е напълно подходяща за нуждите ми.

— Дай ми ключовете.

— Няма!

— Печелиш, професоре. Ще ти купя друга. А сега ми дай проклетите ключове.

— Имам си кола.

— Истинска — мерцедес, беемве, каквото поискаш.

— Не искам никаква.

— Ти така си мислиш.

— Не се опитвай да ме сплашиш.

— Още нищо не си видяла.

Започнаха да се събират зяпачи, в което нямаше нищо чудно. Колко често жителите на Салвейшън имаха възможност да видят как местният им герой стои насред града и от него капе кръв и бира?

— Дай ми ключовете — изсъска той.

— Мечтай си!

За нейно щастие тълпата му пречеше да грабне ключовете от ръката й, както искаше да направи. Джейн се възползва от това, шмугна се покрай него, отвори вратата на колата си и скочи вътре.

Кал изглеждаше като тенджера под налягане, която е на път да изригне.

— Предупреждавам те, професоре. За последен път се возиш в тази таратайка, така че се наслаждавай на всяка минута.

Този път властническото му държание изобщо не й се стори забавно. Това с парченцата маршмелоус явно не беше подействало, така че бе време да предприеме нещо по-сериозно. Господин Калвин Бонър трябваше веднъж завинаги да разбере, че в брака си не може да се разпорежда както на футболното игрище.

Тя стисна зъби.

— Знаеш какво можеш да направиш с предупрежденията си, моето момче. Вземи ги и си ги…

— Ще говорим за това вкъщи. — Погледът, който впи в нея, бе смразяващ като ядрена бомба. — А сега тръгвай!

Кипяща от ярост, Джейн потегли рязко. Сякаш колата беше решила да я благослови за последните думи, ауспухът изгърмя оглушително. Тя стисна зъби и подкара към къщи.

Сега вече наистина й беше прекипяло.

15

Джейн използва малката отвертка, която винаги носеше в чантата си, за да извади автоматичната порта от строя. Сега не можеше да се отваря и й бе отнело само две минути, за да го направи. Когато стигна до къщата, паркира форда на алеята, нахлу вътре и с едно парче шнур завърза дръжките на двойната предна врата. След това използва няколко кухненски уреда, за да направи своеобразен лост, с който да застопори задния вход.

Тъкмо проверяваше резетата на френските прозорци, въвеждащи в дневната, когато домофонът забръмча. Без да му обръща внимание, тя се запъти към гаража, където с помощта на малка стълба изключи механизма, отварящ портата, от контакта му на тавана.

Върна се в кухнята, където я посрещна сърдитото жужене на домофона и се зае да дърпа всички пердета на първия етаж. След това изключи телефона от контакта, а когато приключи с него, грабна отвертката, отиде до домофона и натисна копчето.

— Кал?

— Да. Слушай, Джейн, нещо не е наред с портата.

— О, нещо наистина не е наред, но то няма нищо общо с портата!

С едно движение на китката, тя прекъсна жиците и домофонът утихна. След това се качи на горния етаж, пусна компютъра и се залови за работа.

Не мина много, преди да чуе как някой разтърсва вратата така, че тя задрънча, като в същото време блъскаше по нея с юмруци. Когато шумът стана толкова силен, че й пречеше да се съсредоточи, тя разкъса една салфетка и натъпка парчетата в ушите си.

Благословена тишина.

Ескорт! Кал се изтегли върху долната част на покрива, издадена над кабинета на първия етаж. Първо беше съсипала закуската му, а сега го беше изложила пред целия град, като се разкарваше в десетгодишен „Ескорт“! Не можеше да си обясни защо тези две неща му се струват толкова по-лоши от това, че бе успяла да го остави вън от собствената му къща. Може би защото се наслаждаваше на предизвикателството да проникне вътре, да не говорим пък, че вече предвкусваше кавгата, която им предстоеше, когато го направи.

Придвижваше се по покрива с възможно най-лека стъпка, защото не искаше къщата да протече следващия път, когато завали. Хвърли поглед към мрачните облаци, които се събираха на притъмняващото небе и си каза, че това може да стане съвсем скоро.

Достигна ръба на покрива, там, където той се срещаше с балкона, минаващ по предната страна на къщата, и за миг усети разочарование, че разстоянието не е по-широко, та и предизвикателството пред него да е по-голямо. Все пак, декоративната решетка на парапета беше прекалено нестабилна, за да издържи теглото му, което правеше нещата малко по-интересни.

Като се залови за долната част на балкона, се прехвърли от другата страна и с висящи във въздуха крака се придвижи до другия му край, докато не достигна ъгловата колона. Изведнъж отекна гръм и заплющя дъжд, от който ризата залепна за гърба му. Обви крака около колоната за опора, а след това се залови с една ръка за нестабилната решетка, покатери се по хлъзгавата повърхност и се прехвърли през парапета.

Ключалката на френските прозорци, които водеха в спалнята му, не струваше и той се подразни, че госпожа Голям мозък не се беше погрижила за нея. Вероятно смяташе, че е прекалено стар, за да стигне дотук! Това, че устната и ребрата го боляха, а рамото му туптеше убийствено, допълнително подклаждаше раздразнението му и докато насилваше френските прозорци, гневът му отново лумна. Можеше поне да прояви достатъчно уважение към него като сложи един стол под бравата!

Прекоси тъмната си спалня, излезе в коридора и тръгна към светлината, струяща от нейната стая. Бе седнала с гръб към вратата, съсредоточила всички усилия на забележителния си ум върху колоните от неразбираеми данни, които течаха върху монитора й. От двете й уши стърчаха крайчетата на синя салфетка и й придаваха вид на зайче от анимационен филм. Кал си помисли дали да не мине зад нея и да й изкара акъла като издърпа парчетата салфетка от ушите й. Точно това заслужаваше, но бременността й налагаше промяна в плана му. Не че вярваше в страховитите предупреждения на Ани за белязани бебета и усукани пъпни върви, ала все пак нямаше намерение да рискува.

Миризмата на бира се беше просмукала в него като цигарен дим, докато слизаше по стълбите. Беше мокър, бесен и цялото тяло го болеше… и всичко това — по нейна вина! Кръвта му бучеше в нетърпеливо очакване. Когато стигна във фоайето, отметна глава назад и изрева името й.

— Джейн Дарлингтън Бонър! Веднага слизай тук!

Джейн вдигна рязко глава. Крясъкът му проникна през самоделните й тапи за уши. Значи все пак беше открил начин да влезе. Докато вадеше парченцата салфетка и ги изхвърляше в кошчето, се зачуди как ли го бе направил. Без съмнение с помощта на някоя забележителна проява на самонадеяна храброст, тъй като на великия куотърбек и през ум не би му минало да се унижи с нещо толкова очевидно, като това да строши някой прозорец. Въпреки засегнатото си честолюбие, тя почувства мъничко гордост.

Докато ставаше от стола и си сваляше очилата, се опита да си отговори защо нямаше желание да се заключи в стаята си. Не обичаше конфликтите и никога не я беше бивало в тях… какво по-добро доказателство от ужасните й дрязги с Джери Майлс? Може би не искаше да избегне тази битка, защото щеше да бъде с Кал. През целия си живот беше толкова любезна и сдържана, вечно внимаваща да не засегне някого. Ала Бомбардировача не си губеше времето с празни любезности, не се впечатляваше от достойното държание и бе неуязвим за обиди. С него не беше нужно да внимава какво говори и как се държи. Можеше просто да бъде себе си. Докато прекосяваше стаята, пулсът й се ускори, а умът й работеше на пълна пара. Чувстваше се напълно и прекрасно жива.

От фоайето на долния етаж Кал я гледаше как се приближава до най-горното стъпало. Стегнатото й малко дупе, обуто в панталон, се полюшваше лекичко, а плетената зелена блуза подчертаваше чифт гърди толкова невнушителни по размер, че и сам не можеше да си обясни защо така силно жадува да ги види. Косата й, прибрана назад с помощта на фиби, като на някоя ученичка от богаташко семейство, се развяваше напред-назад, също толкова непокорна, колкото и устата й.

Тя сведе поглед към него, ала вместо да е уплашена, както би трябвало, беше готов да се обзаложи, че в очите й вижда палава искрица.

— Някой ми се струва ядосан — провлече тя, дръзко и почти безочливо.

— Ти… — Кал сложи ръце на хълбоците си. — … ще ми платиш за това.

— И какво ще направиш, здравеняко? Ще ме напляскаш ли?

И просто така, изведнъж, той се втвърди. По дяволите! Как успяваше да му причинява това? И що за приказки от устата на една уважавана университетска преподавателка?

Неканеният образ на това сладко малко дупе, изпълнило дланта му, изплува в съзнанието му. Той стисна зъби, присви очи и й отправи толкова гаден поглед, че направо го беше срам от себе си, задето го насочва към една беззащитна бременна жена.

— Може би имаш нужда именно да те нашляпат по голото дупе.

— Нима? — Вместо да припадне от страх, както би сторила всяка разумна жена, тя придоби преценяващо изражение. — Може и да се окаже забавно. Ще помисля върху това.

След тези думи тя се врътна и се прибра в стаята си, оставяйки го да стои в подножието на стълбите. Кал беше поразен. Как бе успяла да размени ролите им? И какво имаше предвид с това, че щяла да си помисли?

А после си напомни, че изпотрошеният й форд стои на алеята, където би трябвало да се намира неговият страхотен джип, и се втурна по стълбите след нея. Изобщо не беше приключил с тази битка!

Джейн го чу да се приближава и се засрами от приятния трепет, с който я изпълни тежкият тропот на краката му. Едва през последните няколко седмици беше осъзнала колко много й бе тежало на плещите задължението непрестанно да запазва достойнство. Ала за Бонър достойнството беше от полза, колкото за едно куче — чорапогащник.

Нахълта в стаята й и посочи с пръст към челото й.

— От този миг нататък трябва да уточним някои неща между нас. Аз съм главата на това домакинство и очаквам уважение! Да не съм чул още една дързост от теб! Ясен ли съм?

Методите му на конфронтация несъмнено действаха страхотно с други мъже, но тя усети как я жегва съчувствие към нещастните момичета, които бе избирал за свои партньорки в миналото. Вероятно направо бе съсипвал тези истински дечица.

Ала по някаква причина представата как той крещи на една беззащитна двайсетгодишна кралица на красотата отказваше да се оформи в ума й и на Джейн не й отне много време, за да се досети защо. Той никога не би го направил. Кал беше неспособен да отприщи цялата сила на гнева си срещу някой, когото смяташе за по-слаб от себе си. Тази мисъл я изпълни с дълбоко чувство на гордост.

— Отново ти тече кръв от устната — каза тя. — Да отидем в банята и аз ще се погрижа за теб.

— Никъде няма да ходя, докато не уредим това.

— Най-сърдечно те моля. Открай време си мечтая да се грижа за ранен воин.

Това го накара да замълчи за миг и от опасното му изражение и присвитите очи коленете й омекнаха мъничко. Той беше деветдесет килограма динамит, готов да се взриви, защо тогава не се боеше от него?

Кал пъхна палец в джоба на дънките си.

— Ще те оставя да ме закърпиш при едно условие.

— Какво?

— Като приключиш, ще си седиш тихичко, имам предвид ще си държиш устата затворена, докато те правя на пух и прах.

— Дадено.

— Дадено? — Ревът му едва не проби тъпанчетата й. — Това ли е всичко? Май не ти е ясно какво ти казах, защото иначе не би стояла насреща ми, пробутвайки ми някакво си „Дадено“!

Тя се усмихна, защото знаеше, че така още повече ще го подразни.

— Вярвам, че прямото общуване е много важно за един брак.

— Не говорим за прямо общуване, а че ще те разкъсам на парченца. — Кал поспря и вирна брадичка. — Ще нашаря с голи ръце дупето ти.

— Все едно. — Джейн махна нехайно с ръка, докато отиваше към банята.

Почти й беше жал за него. Той беше мъж на действието и физическата сила, спъван от стриктен морален кодекс и съвест, което правеше една наистина удовлетворителна караница с някоя жена изключително трудна. Най-сетне й стана ясно защо толкова обича футбола със силните му удари и цял куп правила. За него комбинацията от груб физически контакт и незабавна справедливост вероятно бе най-добрият възможен свят.

Това обаче представляваше сериозен проблем във връзките с другия пол.

Тя прекоси подобната на крипта баня, отвори шкафчето над мивката и се зае да преглежда съдържанието му.

— Надявам се, че имаш нещо, което здравата щипе.

Когато не й отговори, Джейн се обърна и преглътна с усилие, виждайки го да изхлузва ризата през главата си. Докато се протягаше, ожулените му ребра изпъкнаха, а пъпът му образува тесен овал. Видя копринените косъмчета под мишниците му и белега на рамото.

— Какво правиш?

Той метна ризата настрани и разкопча копчето на дънките си.

— Ти как мислиш? Смятам да си взема душ. Или забрави, че изля цяла кана с бира върху главата ми, а после ме заключи вън от собствената ми къща посред свирепа буря? А, да — ако не искаш да си имаш сериозни неприятности, погрижи се портата, която саботира, да работи без проблем утре сутринта. — Кал си свали ципа.

Джейн се извърна, като внимаваше да го стори колкото се може по-нехайно. За щастие, в банята имаше много огледала, та като наклони глава, можа да види всичко. За съжаление, „всичко“ в този случай беше гърбът му. Все пак и тази гледка бе достатъчно великолепна. Широки плещи, тесни бедра и стегнато, плоско дупе. От едната страна на гръбнака му имаше червено петно от сбиването с Кевин. Тя се намръщи при вида на различните белези, стари и нови, и се замисли за всичко, което тялото на този остаряващ боец беше понесло.

Той отвори вратата на цилиндричната душкабина, която изглеждаше като извадена от космическия кораб „Ентърпрайз“[39], и пристъпи вътре. За съжаление, долната половина на вратата беше матирана и й пречеше да види повече.

— Преувеличаваш за свирепата буря — повиши глас тя, за да надвика шума на водата. — Току-що започна да вали.

— Не е току-що, а преди да се покатеря през балкона.

— О, така ли влезе? — Впечатлена, Джейн се обърна към душа.

— Само защото ти нямаше достатъчно вяра в мен, за да залостиш вратите на горния етаж.

Подсмихна се, като усети наранените нотки в гласа му.

— Съжалявам. Не помислих за това.

— Очевидно. — Кал показа глава изпод струята. — Искаш ли да се присъединиш към мен?

Копнееше да каже „да“, ала в гласа му се долавяше изкусителна копринена нотка, която й напомняше за змия, пълзяща по Дървото на познанието, затова се престори, че не го е чула. Докато го чакаше да се изкъпе, се зае да рови из чекмеджетата, търсейки някакъв антисептичен мехлем.

Откри тубичка паста зъби, надлежно изстискана от дъното нагоре, както и прилежно затворен сух дезодорант. Черният му гребен беше забележително чист и не бе изпочупен. Имаше още конец за почистване на зъби, лъскава сребриста нокторезачка, крем за бръснене и няколко ножчета, както и Тайленол и голяма туба с Бен-Гей[40]. Както и презервативи. Цяла кутия. При мисълта, че той ги използва с друга, я прониза нетърпима болка.

Пропъди неканените образи и коленичи, за да погледне под мивката, където откри още Бен-Гей, три опаковки соли за баня и тубичка с антибиотично мазило. Водата спря и секунди по-късно вратата на душкабината се отвори.

— Тъкър те използва — каза Кал. — Ясно ти е, нали?

— Не е вярно. — Джейн се обърна тъкмо навреме, за да го види как увива дебела черна хавлия около кръста си. Гърдите му все още бяха влажни, а косата — прилепнала към главата му.

— Напротив. Използва те, за да засегне мен.

Той очевидно не вярваше, че младежът би могъл да я намира за привлекателна и това я жегна достатъчно, за да я накара да си отмъсти.

— Може и така да е, но между мен и Кевин има и леко сексуално привличане.

Кал тъкмо бе посегнал към една кърпа за ръце, за да си избърше косата, ала при тези думи ръката му увисна във въздуха.

— За какво говориш? Какво сексуално привличане?

— Седни, за да се погрижа за устната ти. Отново кърви.

Капчици вода се разхвърчаха от косата му, когато той пристъпи рязко напред.

— Няма да сядам! Искам да знам какво имаш предвид.

— По-възрастна жена, много привлекателен млад мъж. Случва се откакто свят светува. Но не се тревожи. Той не се забърква с омъжени жени.

При описанието й Кал присви злобно очи, докато заприличаха на две цепнатинки.

— И от това се очаква да се успокоя?

— Само ако мисълта за мен и Кевин те притеснява.

Грабна хавлията, към която беше посегнал, и яростно си затърка косата.

— Знаеш, че проявява интерес към теб, само защото носиш моя пръстен. Ако не беше така, изобщо нямаше да ти обърне внимание.

Беше открил най-уязвимото й място и само за миг играта престана да бъде забавна. Празните му заплахи за насилие не я бяха разтревожили ни най-малко, но това, че според него друг мъж не би могъл да я сметне за привлекателна, я жегна право в сърцето.

— Не, не го знам.

С тези думи тя се отправи към спалнята си.

— Къде отиваш? — извика той след нея. — Мислех, че искаш да се погрижиш за раните ми.

— Антибиотикът е на тоалетката. Сам го направи.

Последва я в стаята й, като спря точно до вратата.

— Кевин… означава ли нещо за теб? — попита и метна кърпата за ръце на пода. — Как, по дяволите, би могла да изпитваш нещо към него? Та ти дори не го познаваш.

— Разговорът ни приключи.

— Мислех, че си поддръжница на прямото общуване.

Загледана през прозореца, Джейн не каза нищо, мечтаейки си той да се махне.

Кал се приближи зад нея и когато проговори, гласът му беше странно дрезгав.

— Засегнах чувствата ти, нали?

Тя кимна бавно.

— Не беше нарочно. Просто… Не искам да бъдеш наранена, това е всичко. Нямаш много опит със спортисти. Те могат да бъдат… ами, не знам… безчувствени към жените, предполагам.

— Знам. — Джейн се обърна към него тъкмо навреме, за да види как тънка струйка вода се плъзна по едно от плоските тъмни зърна на гърдите му. — Мисля, че ми стига толкова драма за днес. По-добре си върви.

Вместо това той се приближи още малко и когато проговори, в гласа му имаше учудващо нежна нотка.

— Дори не стигнахме до пляскането на голо дупе.

— Може би някой друг път.

— Ами ако направим само частта с голото дупе?

— Не е добра идея да оголваме каквото и да било един пред друг за известно време.

— И защо не?

— Защото само усложнява всичко.

— Миналата нощ нямаше нищо сложно. Поне докато ти не взе да се надуваш.

— Аз? — Джейн вирна глава. — През целия си живот никога не съм се надувала!

— Така ли? — Явно бе очаквал именно възобновения й боен дух, защото в очите му начаса припламнаха дръзки искри. — Е, аз най-случайно бях с теб в онова автокино снощи и повярвай ми, ти се надуваше.

— Кога?

— Много добре знаеш.

— Не знам.

— Онова как било „много приятно“.

— Не знам какво… О, това ли! — Тя го погледна изпитателно. — Да не би думите ми да са те засегнали?

— По дяволите, ясно е, че не са ме засегнали. Мислиш ли, че не знам колко ме бива? А ако ти не го осъзнаваш, е, проблемът си е твой.

Имаше нацупено изражение и тя осъзна, че миналата нощ бе наранила чувствата му. Тази мисъл я трогна. Въпреки привидно безграничната си самонадеяност, той също изпитваше неувереност и съмнения.

— Беше повече от приятно — призна Джейн.

— И още как.

— Бих казала, че беше… беше… — Погледна го с крайчеца на окото си. — Каква е думата, която търся?

— Защо не започнеш с „направо страхотно“?

Духът й направи квантов скок нагоре.

— Страхотно? Да, това е добро като за начало. Определено беше страхотно. Освен това беше… — Тя зачака.

— Вълнуващо и адски секси.

— Това също, но…

— Дразнещо.

— Дразнещо?

— Да. — Той вирна войнствено брадичка. — Искам да те видя гола.

— Нима? И защо?

— Защото така.

— Това нещо типично мъжко ли е?

Войнствеността му се изпари и едното ъгълче на устните му — здравото — се изви.

— Би могло да се каже.

— Е, вярвай ми, не изпускаш кой знае какво.

— Вероятно мога да преценя по-добре от теб.

— О, сигурна съм, че не е така. Нали знаеш безкрайно дългите крака на моделите? Онези, които стигат чак до подмишниците им?

— Аха.

— Моите не са такива.

— Нима?

— Краката ми не са къси, но не са и изключително дълги. Средна хубост. А що се отнася до гърдите ми… Би ли казал, че си от мъжете, които си падат по гърди?

— Не е като да не привличат вниманието ми.

— Е, моите няма да го направят. Виж, ханшът ми е друга история. Той е огромен.

— Не е.

— Приличам на круша.

— Не приличаш.

— Благодаря за подкрепата, но тъй като не си ме виждал гола, не може да се каже, че си особено сведущ по въпроса.

— Още сега може да се погрижим за това.

Едва ли би могъл да изглежда по-съблазнително, отколкото в този момент: сивите му очи блещукаха, неочакваната трапчинка отново се беше появила точно под скулата му, беше забавен, топъл, секси. А тя едва ли би могла да бъде по-уязвима. И в този миг я осени прозрение, което едва не я събори — беше влюбена в него. Дълбоко и завинаги. Обичаше мъжествеността му, интелигентността му, сложната му личност. Обожаваше чувството му за хумор и лоялността към семейството му, както и старовремския му морален кодекс, който повеляваше, че трябва да се погрижи за детето си. Дори да не го искаше.

Нямаше нито време да мисли за това, нито къде да избяга, за да се опита да обмисли щателно случилото се. Забеляза го да вдига ръка и усети как той проследи линията на челюстта й с палец.

— Харесвам те, Роузбъд. И то много.

— Наистина ли?

Кал кимна.

Джейн забеляза, че бе казал „харесвам те“, а не „обичам те“ и преглътна буцата в гърлото си.

— Казваш го просто, за да ме накараш да се съблека.

Развеселените бръчици около очите му станаха още по-дълбоки.

— Идеята е примамлива, но това е нещо твърде важно, за да лъжа.

— Мислех, че ме мразиш.

— Така беше. Но е трудно да те мразя наистина… и с основание.

В гърдите й се надигна надежда.

— Значи ми прощаваш?

Той се поколеба.

— Не съвсем. Това е нещо много голямо за прошка.

За кой ли път тя почувства как я залива чувство за вина.

— Знаеш, че съжалявам, нали?

— Наистина ли?

— Аз… не се извинявам за бебето, но се чувствам виновна за начина, по който те използвах. Не мислех за теб като за истинско човешко същество, а като за някакъв предмет, който щеше да ми даде желаното. Ако някой се отнесе с мен така, никога не бих проявила снизхождение и ако това е утеха за теб, искам да знаеш, че самата аз никога няма да си простя.

— Може би трябва да направиш като мен и да разделиш греха от грешника.

Джейн се взря в очите му, мъчейки се да надзърне в сърцето му.

— Наистина ли вече не ме мразиш?

— Вече ти казах, че те харесвам.

— Не разбирам как би могъл.

— Предполагам, че просто така се случи.

— Кога?

— Кога реших, че те харесвам ли? Онзи ден у Ани, когато откри, че съм умен.

— А ти откри, че съм стара.

— Не ми напомняй. Още не съм се съвзел от това. Вероятно бихме могли да кажем, че от службата за издаване на документи са направили грешка с шофьорската ти книжка.

Джейн не обърна внимание на обнадеждения блясък в очите му.

— Как би могъл да решиш, че ме харесваш в онзи ден? Тогава се скарахме жестоко.

— И аз не знам. Просто ей така.

Тя се замисли за онова, което й разкриваше. Нищо не би могло да прилича по-малко на обяснение в любов, ала думите му все пак показваха, че изпитва топло чувство към нея.

— Ще трябва да си помисля за това.

— За кое?

— Дали ще се съблека, или не.

— Добре.

Ето още нещо, което харесваше у него. При цялото му перчене и празни заплахи, той можеше да различи важното от несъщественото и очевидно разбираше, че за това не бива да я притиска.

— Трябва да уредим още нещо.

Тя го погледна предпазливо и въздъхна.

— Харесвам колата си. Тя има характер.

— Същото важи и за много психопати, но не означава, че искаш някой от тях в къщата си. Ето какво ще направим…

— Кал, моля те, не се хаби да ми изнасяш една от властните си лекции, защото единственото, което ще постигнеш, е да ме накараш отново да те заключа навън. Помолих те да ми помогнеш да си намеря кола, ти отказа и аз го сторих сама. Колата остава. И изобщо няма да навреди на репутацията ти. Помисли малко. Когато хората ме видят да я карам, ще го сметнат за още едно доказателство, че съм недостойна да бъда твоя съпруга.

— Май си права. Всички, които ме познават, са наясно, че не бих останал за дълго с жена, която кара такава трошка.

— Ще се въздържа да изкоментирам какво говори това за ценностната ти система.

Всъщност съпругът й имаше прекрасна ценностна система. Само вкусът му за жени се нуждаеше от основен ремонт.

Той се ухили, ала Джейн не допусна това да й повлияе. Нямаше да бъде спечелена толкова лесно.

— Искам да ми обещаеш, че няма да докосваш колата ми. Няма да я откараш или да наредиш да я изтеглят кой знае къде, когато ме няма. Тя си е моя и остава. И за да сме наясно, отсега ти казвам, че пипнеш ли я и с пръст, никога вече няма да се насладиш дори и на една кутия „Лъки Чармс“ в тази къща.

— Пак ли ще ме оставиш без маршмелоус?

— Никога не се повтарям. Мислех си за миша отрова.

— Ти си най-кръвожадната жена, която познавам.

— Това е равносилно на бавна и мъчителна смърт. Не ти я препоръчвам.

Той се засмя и се върна в банята, където затвори вратата, само за да покаже глава миг по-късно.

— Всичките тези разправии ми отвориха апетит. Какво ще кажеш да измислим нещо за хапване, щом се облека?

— Става.

Навън дъждът продължаваше да се излива, а в уютната кухня те хапнаха супа, салата и сандвичи, с гарнитура от тако чипс. Докато вечеряха Джейн успя да изкопчи още малко подробности за работата му с тийнейджърите и откри, че от години посвещава част от времето си на деца в неравностойно положение. Беше помагал финансово на центрове за извънучилищни занимания, изнасял бе речи, за да набира доброволци, които да дават допълнителни уроци на онези, които се нуждаеха от тях, бе основал футболни лиги за деца и беше лобирал пред щатските власти за подобряване на програмите им за сексуално и антидрога обучение.

Той отхвърли небрежно забележката й, че не всички известни личности биха отделили толкова време, без да получат нещо в замяна, като изръмжа: „Е, просто го правя“.

Часовникът в коридора отбеляза полунощ. Постепенно разговорът им замря и между тях се възцари неловкост, която липсваше преди. Джейн си играеше с една недоядена коричка. Кал се раздвижи върху кухненския стол. През цялата вечер й беше толкова приятно и спокойно, ала сега изведнъж се смути и се почувства неудобно.

— Късно е — каза най-сетне. — Мисля, че ще си лягам.

Изправи се и вдигна чинията си от масата.

Той също стана и взе чинията от ръката й.

— Ти сготви, аз ще разтребя.

Но вместо да отиде на мивката, остана на мястото си, вперил жаден поглед в нея. Тя можеше да чуе неизречения му въпрос: „Тази вечер, Роузбъд? Готова ли си да захвърлим всички преструвки и да направим това, което и двамата желаем?“.

Ако бе протегнал ръка към нея, щеше да бъде изгубена, но той не го стори и Джейн разбра, че този път първият ход трябва да е неин. Веждите му се повдигнаха в безмълвно предизвикателство.

В гърдите й пропълзя паника. Съвсем наскорошното осъзнаване, че е влюбена в него, променяше всичко. Искаше сексът между тях да означава нещо.

Забележителният ум, който я бе водил през целия й живот, сега отказваше да действа. Обзе я объркване. Имаше чувството, че се е вкаменила и единственото, което успя да изтръгне от себе си, беше любезна усмивка.

— Беше ми приятно тази вечер, Кал. Утре сутринта ще поправя портата.

Той не каза нищо — просто я гледаше.

Джейн се опита да измисли някаква небрежна забележка, която да разсее напрежението, но нищо не й идваше наум. А той все така си стоеше там и я гледаше. Сигурна бе, че е наясно колко неловко се чувства тя, но същото не можеше да се каже и за него. И защо да му е неудобно, когато не споделяше чувствата й? За разлика от нея, не беше влюбен.

Извърна се, обгърната от усещане за загуба. Докато излизаше от кухнята, мозъкът й я уверяваше, че постъпва правилно, но сърцето й нашепваше, че е страхливка.

Кал я гледаше как го оставя сам, обзет от разочарование. Тя бягаше, а той не беше сигурен защо. Тази вечер се опита да не я притиска. Остави й достатъчно лично пространство, внимаваше разговорът да се води на безопасни теми. Всъщност, на самия него му беше толкова приятно, че почти забрави мисълта за секс. Почти, но не напълно. Желанието бе твърде силно, за да може изцяло да го прогони от ума си. На нея й хареса да се любят предишната вечер… сигурен беше в това… но тогава защо лишаваше и двамата от една от основните наслади на живота?

Отнесе съдовете от вечерята в умивалника и ги изплакна. Разочарованието му се превърна в раздразнение. Защо й позволяваше да го разстройва толкова много?

Отвратен от себе си, той се качи на горния етаж, но когато влезе в стаята си, сякаш извадена от някой бордей, настроението му съвсем се скапа. Мощен гръм накара прозорците да задрънчат и той си даде сметка, че бурята се е усилила. Чудесно! Тъкмо беше в унисон с душевното му състояние. Приседна на ръба на леглото и събу едната си обувка.

— Кал?

Вдигна глава и видя вратата на банята да се отваря, ала тъкмо в този миг една ослепителна светкавица разтърси стените и къщата потъна в мрак.

Минаха няколко секунди, а после до ушите му долетя тихо кискане.

Той свали и другата си обувка.

— Току-що останахме без ток. Ще ми кажеш ли какво му е толкова смешното?

— Не е точно смешно. По-скоро е от онези ситуации с една добра и една лоша новина.

— В такъв случай, първо ми кажи добрата.

— Ами те всъщност са слети в едно.

— Не усуквай!

— Добре. Не се ядосвай, обаче… — Разнесе се приглушен смях. — Кал… аз съм гола.

16

Един месец по-късно

Кал пъхна глава в спалнята през вратата на банята, която ги свързваше. В очите му проблясваха искрици.

— Мисля да си взема душ. Искаш ли да се присъединиш?

Тя плъзна поглед по съблазнителното му голо тяло, така красиво очертано в утринната светлина, и трябваше да потисне порива да оближе устни.

— Може би някой друг път.

— Не знаеш какво пропускаш.

— Мисля, че знам.

Нотките на копнеж, промъкнали се неволно в гласа й, сякаш го развеселиха.

— Горката малка Роузбъд. Сама се вкара в задънена улица, а?

И с дръзка усмивка той изчезна в банята.

Джейн се изплези на празния праг, а после подпря буза на сгънатия си лакът и се замисли за онази априлска нощ преди един месец, когато бе взела импулсивното решение да свали дрехите си и да отиде при него. Неочакваното спиране на тока в същия миг, в който прекрачи прага на спалнята му, постави началото на една нощ, изпълнена с наслада и страст, която тя никога нямаше да забрави. Усмихна се на себе си. През изминалия оттогава месец Кал беше станал специалист в правенето на любов, разчитайки само на осезанието си.

Тя също бе станала доста добра, помисли си Джейн, не без известна доза гордост. Може би сластната му природа и липсата му на задръжки й бяха помогнали да се освободи от своите собствени. Би направила всичко… абсолютно всичко… освен да му позволи да я види гола.

Беше се превърнало в игра. Любеше се с него само нощем, на загасени лампи, и винаги се събуждаше преди съмване, за да може да се прибере в стаята си или пък да се мушне в неговата, ако се случеше да заспят в нейното легло. Той би могъл да промени правилата. Бе напълно способен да я надвие или пък да я остави толкова без дъх с целувките си посред бял ден, че тя да отстъпи, но никога не го направи. Състезателният му дух беше твърде силен, за да му позволи да спечели с хитрост, а не поради нейната пълна капитулация.

Настояването й да правят любов на тъмно беше започнало като нежна форма на сексуална закачка, ала седмиците неусетно се нижеха една след друга, а тя осъзна колко силно се беше влюбила в него, и че нещо се бе променило. Започна да се тревожи как ще реагира, когато най-сетне я види гола. Сега беше в четвъртия месец на бременността си и макар да цъфтеше от здраве, талията й се бе разширила толкова, че вече изобщо не можеше да закопчее панталоните си, а дните на блузите, напъхани в полата, бяха отминали безвъзвратно. Със своя растящ корем и скромни по размери гърди, изобщо не би могла да се мери с красавиците от миналото му.

Ала не само недостатъците на тялото й я изпълваха с нерешителност. А ако точно загадъчността го привличаше в леглото й всяка нощ? Тайнствеността и изкусителната сила на непознатото? Задоволеше ли веднъж любопитството си, нямаше ли да изгуби интерес?

Искаше й се да вярва, че няма да има значение, но знаеше колко много съпругът й обича предизвикателствата. Дали все така щеше да се наслаждава на компанията й, ако се подчинеше на волята му? Тя като че ли беше единствената жена в живота му, с изключение на майка му и баба му, която му се опълчваше и отстояваше своето.

Кал беше интелигентен, добър мъж с щедро сърце. Но освен това бе властен и имаше силен състезателен дух. А ако единствено непознатото усещане от нейното неподчинение го караше да търси компанията й, както в леглото, така и извън него?

Джейн осъзна, че времето на игричките бе изтекло. Трябваше да престане да бъде такава страхливка, да си свали дрехите, така че той да я види, и да се изправи срещу истината. Ако не я желаеше заради самата нея, а единствено заради предизвикателството да я покори, значи случващото се между тях не струваше нищо. Трябваше да го направи скоро, реши тя. Лудост бе да продължава по този начин.

Стана от леглото и отиде в банята си. Изпи сутрешните витамини, изми зъбите си, върна се в стаята си с ръка върху нарасналия си корем и се приближи до прозореца, за да погледне към майското утро навън. Планинският склон беше покрит с пъстри багри — разцъфнал кучешки дрян, рододендрони, азалии, както и напъпили планински лаври. Първата й пролет в Апалачите беше по-красива, отколкото би могла да си представи. Теменужки, нарциси и розови орхидеи се бяха разлистили в горите, където се разхождаше, а край къщата бяха нацъфтели глицинии, както и цял куп къпинови храсти. Досега Джейн не бе преживявала толкова великолепен, спиращ дъха месец май.

Но, разбира се, за първи път беше и влюбена.

Даваше си сметка колко е уязвима, ала докато предпазливостта, спотаявала се в очите на Кал толкова дълго, постепенно отстъпваше място на смях и нежност, тя започна да вярва, че може би той също я обикваше неусетно. Преди два месеца подобна идея би била абсурдна, но сега не й се струваше толкова невъзможна.

Макар уж да нямаха нищо общо помежду си, никога не оставаха без теми за разговор, нито без неща, които да правят заедно. Утрините й минаваха пред компютъра, докато Кал тренираше и изпълняваше местните си ангажименти, ала повечето следобеди и доста вечери прекарваха заедно.

Кал боядиса къщата на Ани, а Джейн довърши засаждането на градината. На няколко пъти бяха отишли заедно в Ашвил, където бяха вечеряли в някои от най-добрите ресторанти на града и се бяха разхождали из парка на имението Билтмор[41] заедно с цели автобуси екскурзианти. Бяха изкачили някои от по-леките туристически пътеки в националния парк „Грейт Смоуки Маунтънс“ и бяха посетили „Конемара“, къщата на Карл Сандбърг[42], която я беше очаровала с прекрасното си местоположение и където Кал я беше снимал как си играе с козите, отглеждани там.

По негласно споразумение никога не ходеха в Салвейшън заедно. Когато Джейн искаше да напазарува нещо, отиваше сама. Понякога се натъкваше на Кевин и двамата обядваха заедно в „Петикоут Джънкшън Кафе“, където се преструваше, че не забелязва враждебните погледи на местните. За щастие, все още можеше да прикрива бременността си, като носи широки дрехи.

Двамата с Кал продължаваха да се карат, когато той отново опиташе да се държи властно, но обикновено това бяха приятни сдърпвания и съпругът й никога не проявяваше ледената омраза от първите им седмици заедно. Вместо това беснееше на воля, а на нея и през ум не й минаваше да му развали удоволствието, като откаже да отвърне на предизвикателството му. Истината бе, че тези двубои й харесваха точно толкова, колкото и на него.

Душът спря и тъй като нямаше смисъл да се излага на допълнително изкушение, тя му даде няколко минути, за да се избърше и да се загърне с хавлия, преди да почука лекичко на полуотворената врата и да влезе в банята.

Кал стоеше до умивалника, а черната хавлия беше увита толкова ниско около кръста му, че Джейн се учуди как изобщо се задържа на място. Докато нанасяше крем за бръснене върху лицето си, той обходи с поглед червената й нощничка със Снупи[43].

— Кога най-сетне ще се смилиш над мен, професоре, и ще престанеш да ме съблазняваш с тези сексапилни неглижета?

— Утре мисля да си облека една с Мечо Пух.

— Не знам дали сърцето ми ще издържи.

Тя се усмихна, затвори капака на тоалетната чиния и седна. Известно време просто го гледаше как се бръсне, преди да се върне на темата от вчерашния им спор.

— Кал, обясни ми още веднъж защо не искаш да прекараш малко време с Кевин?

— Пак ли започваме?

— Все още не разбирам защо отказваш да го тренираш. Хлапето наистина те уважава.

— Тъкър ме мрази и в червата.

— То е само защото иска да се издигне. Той е млад и талантлив, а ти му пречиш.

Мускулите му се напрегнаха. Не му харесваше Джейн да прекарва време с Кевин, но тъй като тя беше дала да се разбере, че гледа на него като на приятел и тъй като той беше заплашил младежа, че ще му строши и двете ръце, ако само я докосне, между тях се беше възцарило несигурно примирие.

Кал отметна глава назад, за да се обръсне под брадичката.

— Не е чак толкова талантлив, колкото си мисли. Има страхотна ръка, по това няма спор. Бърз е, както и агресивен, но има много да учи за разчитането на противниковата защита.

— Защо ти не го научиш?

— Както вече казах, не виждам логика в това да тренирам конкурента си, пък и съм последният човек, от когото той ще приеме съвет.

— Не е вярно. Защо според теб все още е в Салвейшън?

— Защото спи със Сали Теримън.

Джейн няколко пъти беше виждала в града добре надарената Сали и реши, че в думите му има нещо вярно, но тъй като искаше да говорят за друго, не им обърна внимание.

— Ще стане още по-добър играч, ако поработиш с него, пък и така ще оставиш нещо важно след себе си, когато се оттеглиш.

— Което изобщо няма да е скоро.

Той сведе глава и изплакна крема за бръснене. Джейн знаеше, че навлиза в опасни води и трябва много да внимава.

— На трийсет и шест си, Кал. Не може да ти остава много време.

— Какво разбираш ти? — Взе една кърпа и си избърса лицето. — Аз съм в отлична форма. Няма никаква причина да се оттеглям.

— Може би не още сега, но със сигурност в обозримото бъдеще.

— Все още ми остават доста години.

Джейн си помисли за рамото, което той разтъркваше, когато си мислеше, че никой не го гледа, за хидромасажната вана, която бе накарал да инсталират в банята, и разбра, че сам се залъгва.

— Какво ще правиш, когато се оттеглиш? Имаш ли някакви бизнес начинания, които да те очакват? С трениране ли мислиш да се заемеш?

Мускулите на гърба му се напрегнаха почти незабележимо.

— Гледай си топ кварките, професоре, и остави аз да се погрижа за бъдещето си, става ли? — Той отиде в стаята си и извади чифт боксерки. — Нали не си забравила, че този следобед потеглям към Тексас.

Беше променил темата.

— Някакъв голф турнир, нали така?

— Благотворителният голф турнир на Боби Том Дентън.

— Това някакъв твой приятел ли е? — Джейн стана от тоалетната чиния и се облегна на рамката на вратата към стаята му.

— Миличка, не ми казвай, че никога не си чувала за Боби Том Дентън. Та той е един от най-прочутите уайд рисийвъри на всички времена.

— Уайд рисийвъри?

— На тях куотърбековете подават топката. Сериозно ти казвам, денят, в който Боби Том си прецака коляното и трябваше да се оттегли от активна кариера, беше един от най-лошите в историята на професионалния футбол.

— С какво се занимава сега?

Кал си обу светъл памучен панталон.

— Най-вече се преструва. Живее в Телароса, Тексас, с жена си Грейси и наскоро родилото им се бебе. Държи се така, сякаш семейството му и благотворителната организация, която ръководи, са всичко, от което се нуждае.

— Може би наистина е така.

— Ти не познаваш Боби Том. От съвсем малък живее, само за да играе футбол.

— Звучи така, сякаш сега върши важна работа.

— Фондацията „Дентън“? — Той нахлузи тъмнокафяво поло през главата си. — Не ме разбирай погрешно, прави много добрини. Само този голф турнир, например, ще донесе няколкостотин хиляди долара за цял куп каузи, които го заслужават, но както аз виждам нещата, много хора в тази страна биха могли да ръководят нещо подобно, но на света има само един мъж, който може да улавя футболна топка като Би Ти.

Според нея да управляваш благотворителна организация беше далеч по-важно от това да ловиш пасове, ала знаеше кога да си държи езика зад зъбите.

— Да се оттеглиш от активна дейност би могло да бъде вълнуващо. Вземи себе си, например. Ще имаш възможност да започнеш съвсем нов живот, докато си още млад.

— Харесвам си живота такъв.

Преди Джейн да успее да добави още нещо, Кал прекоси разстоянието, което ги делеше, притегли я в прегръдките си и започна да я целува, докато тя не остана без дъх. През панталоните му усети как се втвърдява, но беше ден и той се отдръпна с видима неохота, като й хвърли жарък поглед.

— Готова ли си да се предадеш?

Очите й се плъзнаха по устните му и тя въздъхна.

— Почти.

— Нали ти е ясно, че нямам намерение да те улеснявам? Няма да се задоволя с нищо по-малко от това да се съблечеш чисто гола на дневна светлина.

— Знам.

— Може дори да те накарам да се поразходиш навън.

Джейн го изгледа мрачно.

— Изобщо няма да се учудя.

— Разбира се, никога не бих те накарал да направиш нещо такова чисто гола.

— Ти си самото състрадание.

— Вероятно ще ти позволя да обуеш някои от онези готини обувки на високи токчета, които имаш.

— Ти си един на милиони.

Той отново започна да я целува. Този път ръцете му бяха върху гърдите й и двамата дишаха толкова тежко, че тя не искаше никога да спират. Точно тази сутрин си бе казала, че ще спре игричките с него, и ето че моментът беше настъпил. Едната й ръка се спусна към ръба на нощничката й.

В този миг телефонът иззвъня. Повдигна нощницата си малко по-високо и продължи да го целува, ала настоятелният звън развали атмосферата.

Кал простена.

— Защо телефонният секретар не се включва?

Джейн пусна нощницата си.

— Чистачките бяха тук вчера следобед. Трябва да са го изключили по погрешка.

— Обзалагам се, че е татко. Каза, че ще ми се обади тази сутрин.

Пусна я неохотно, опря за миг чело в нейното, а после я целуна по върха на носа.

Тя просто не можеше да повярва. Защо трябваше глупавият телефон да иззвъни, точно когато най-сетне бе събрала смелост да му позволи да види дундестото й тяло. За да го остави да говори на спокойствие, отиде в банята си, изкъпа се и се облече. След това слезе в кухнята.

Кал тъкмо прибираше портфейла си в джоба на панталона си.

— Татко беше. Двамата с мама днес ще обядват заедно в Ашвил. Надявам се, че ще успее да я убеди да сложи край на тази лудост и да се върне у дома. Не мога да повярвам, че е толкова упорита.

— В брака участват двама души.

— И един от тях е страшно вироглав.

Джейн се бе отказала да спори с него на тази тема. За него нямаше никакво съмнение, че майка му е виновна за раздялата на родителите му, тъй като именно тя се бе изнесла, и професорката с нищо не можеше да го убеди, че историята може да има и друга страна.

— Знаеш ли какво отговорила мама на Итън, когато той й предложил пасторски съвет? Да си гледа работата.

Тя повдигна вежди.

— Не съм сигурна, че брат ти е най-подходящият човек, който да предлага нещо такова.

— Та той е нейният пастор!

Джейн едва се сдържа да не извърти очи. Вместо това търпеливо изтъкна очевидното:

— Това засяга и двама ви с Итън прекалено лично, за да може да им давате съвети или да ги консултирате.

— Е, да, предполагам, че е така. — Докато вземаше ключовете на колата си от кухненския плот, той се намръщи. — Просто не разбирам как нещо такова може да се случи.

Тя се загледа в разтревоженото му лице и й се прииска Лин и Джим да оправят проблемите помежду си, не само заради самите тях, но и заради своите синове. Кал и Итън обичаха родителите си и това отчуждение ги нараняваше.

За кой ли път се зачуди какво се бе случило с Лин и Джим Бонър. В продължение на години като че ли бяха успявали да живеят заедно съвсем добре. Защо сега се бяха разделили?

Джим Бонър влезе в ресторанта „Блу Ридж“ в „Гроув Парк Ин“, най-известния хотелски комплекс в Ашвил. Това открай време беше едно от любимите места на Лин и той я бе поканил да се видят тук за обяд. Може би приятните спомени щяха да смекчат упоритото сърце на жена му.

„Гроув Парк Ин“ беше построен в началото на века, с цел да осигурява за богаташите на нацията луксозно кътче за спасение от летните горещини. Издигната в подножието на планината Сънсет от грубо издялан гранит, масивната постройка беше ту грозна, ту великолепна, в зависимост от гледната точка.

Досущ като останалата част от комплекса, ресторантът „Блу Ридж“ беше издържан в стил селски чар. Джим слезе по няколкото стъпала, които отвеждаха до долното ниво на ресторанта и видя Лин, седнала на малка маса до високите прозорци, с гледка към планината. Ако можеше, би я изпил с очи.

Тъй като отказваше да я посети в планината Хартейк, трябваше да й се обажда по телефона или да се опитва да я зърне, когато знаеше, че ще идва в града. Намираше си извинения, за да се отбие в църквата в сряда вечер, когато тя се срещаше с комисията по богослуженията, а когато минаваше покрай „Ингълс“, се оглеждаше за колата й, паркирана пред него.

От своя страна, Лин като че ли правеше всичко по силите си, за да го избягва. Винаги се отбиваше в къщата тогава, когато знаеше, че няма да се натъкне на него — когато той приемаше пациенти или правеше визитации. Беше изпитал облекчение, когато прие да се срещнат днес.

Удоволствието, че я вижда, отстъпи място на раздразнение. Отминалият месец изобщо не я беше променил, докато той се чувстваше стар и очукан. Носеше лавандулово-кремаво сако с рехава плетка, което съпругът й открай време харесваше, копринени блуза и пола, и сребърни обици. Докато издърпваше тежкия дървен стол насреща й, Джим се опита да убеди сам себе си, че под очите й има следи от безсъние, ала най-вероятно виждаше просто сенки, хвърлени от светлината, която влизаше през прозореца.

Тя му кимна по същия сърдечен начин, с който поздравяваше непознати. Какво се бе случило с изкусителното планинско момиче, което се кикотеше невъздържано и украсяваше масата за вечеря с глухарчета?

Сервитьорът се приближи и Джим поръча две чаши от любимото им вино, само за да види как Лин помолва за диетично пепси за себе си. Когато келнерът си тръгна, той я погледна въпросително.

— Качила съм поне два килограма — обясни тя.

— Вземаш хормони. Нормално е да качиш малко килограми.

— Не е от хапчетата, а от готвенето на Ани. Ако в някое ястие няма солидна буца масло, тя смята, че не става за ядене.

— Мен ако питаш, най-добрият начин да се отървеш от тези два килограма, е да се върнеш вкъщи.

Лин замълча за миг, преди да отговори.

— Планината Хартейк винаги е била мой дом.

Джим изпита чувството, че вледеняваща струя облъхна врата му.

— Имам предвид истинския ти дом. Нашата къща.

Вместо да отвърне, тя взе менюто и започна да го изучава. Сервитьорът им донесе напитките и взе поръчката им. Докато чакаха храната си, жена му говореше за времето и за концерта, на който бе отишла предишната седмица. Напомни му да извика някой да провери климатика и поговори за строежа на някакъв нов път. Изпълни го болка. Тази красавица, която някога говореше каквото й е на сърцето, вече никога не го правеше.

Изглеждаше твърдо решена да избягва всякакви лични теми, ала Джим знаеше, че ще й бъде невъзможно да не говори за синовете им.

— Гейб се обади от Мексико снощи. Очевидно никой от братята му не е сметнал за необходимо да го уведоми, че си се изнесла.

Лин сбърчи разтревожено чело.

— Не му споменал нищо, нали? Вече му се струпа предостатъчно. Не искам да се тревожи.

— Не, нищо не му казах.

Облекчението й беше видимо.

— Толкова се тревожа за него. Ще ми се да се върне у дома.

— Може би някой ден.

— Безпокоя се и за Кал. Забелязал ли си?

— На мен ми се струва добре.

— Повече от добре. Вчера го видях в града и никога не съм го виждала да изглежда по-щастлив. Не го разбирам, Джим. Винаги го е бивало да преценява хората — тази жена ще му разбие сърцето. Защо не може да прозре какво представлява наистина?

Съпругът й се навъси при мисълта за новата им снаха. Преди няколко дни я беше срещнал в града, а тя го бе подминала, сякаш не съществува. Отказваше да отиде на църква, отхвърли поканите на някои от най-милите жени в града и дори не се появи на тържествената вечеря в чест на Кал, дадена от семейство Джейси. Единственият човек, на когото сякаш обръщаше някакво внимание, беше Кевин Тъкър. Нищо от това не вещаеше добро за сина му.

— Просто не разбирам — продължи Лин. — Как може да е толкова щастлив, когато е женен за такава…

— Студена кучка.

— Мразя я. Чувството е по-силно от мен. Тя ще го нарани, а той не го заслужава. — По челото й се появиха бръчки, а гласът й придоби дрезгавина, която издаваше колко дълбоко бе разтревожена. — Толкова години го чакахме да улегне и да се ожени за някоя добра жена, която да го обича, а виж го каква си избра… абсолютна егоистка.

— Лин, с теб не сме в състояние да оправим дори собствените си проблеми. Как очакваш да решим тези на Кал?

— Не е същото. Той… той е уязвим.

— А ние не сме ли?

За първи път в гласа й се промъкнаха леко отбранителни нотки.

— Не съм казала такова нещо.

Горчивина стегна гърдите на Джим и се надигна в гърлото му като жлъчка.

— Писна ми от тази игра на котка и мишка. Предупреждавам те, Лин, няма да търпя още дълго.

Начаса си даде сметка, че сбърка. Тя не обичаше да я притискат в ъгъла и на агресията винаги отвръщаше с характерната си тиха упоритост. Сега го изгледа спокойно.

— Ани ми каза да ти предам, че не иска да се обаждаш в къщата.

— Е, много съжалявам, ама няма да стане.

— Наистина ти е ядосана.

— Така е, откакто бях на осем години.

— Не е вярно. Разклатеното й здраве я прави свадлива.

— Ако не слага буци масло във всичко, което готви, може и да се почувства по-добре. — Той се облегна назад в стола си. — Знаеш ли защо не иска да говорим? Защото й е добре да си в планината Хартейк през цялото време и да се грижиш за нея. Няма да се откаже от това току-тъй.

— Така ли мислиш?

— И още как.

— Грешиш. Опитва се да ме защити.

— От мен? Да бе, да. — Гласът му омекна. — По дяволите, Лин, винаги съм ти бил добър съпруг. Не заслужавам подобно отношение.

Тя сведе очи към чинията си, а когато отново ги вдигна, в тях имаше болка.

— Винаги става дума за теб, нали, Джим? От самото начало всичко се върти около теб. Какво заслужаваш ти. Какво изпитваш ти. В какво настроение си ти. Изградих живота си около това да се опитвам да ти угодя, ала не се получи.

— Това е нелепо. Правиш от мухата слон. Виж, забрави какво ти наприказвах онази нощ. Не го мислех наистина. Просто… и аз не знам… преживявах някаква криза на средната възраст или нещо такова. Харесвам те такава, каквато си. Винаги си била най-добрата съпруга, която един мъж би могъл да има. Да забравим всичко това и да продължим както преди.

— Не мога да го сторя, защото ти не можеш да го направиш.

— Не знаеш какво говориш.

— Някъде дълбоко в теб се е спотаило негодувание, родено в деня, в който се оженихме, и е останало там и досега. Искаш да се върна, защото си свикнал с мен. Не мисля, че ме харесваш особено, Джим. Може би никога не си ме обичал.

— Глупости! Драматизираш. Просто ми кажи какво ти е нужно и аз ще ти го дам.

— Точно в този миг искам да правя каквото аз желая.

— Добре! Прави, каквото щеш. Не ти преча и не е нужно да бягаш от мен.

— Напротив.

— Възнамеряваш да ме обвиняваш за всичко, нали? Давай! Обясни на синовете си какъв ужасен човек съм. И докато го правиш, не забравяй да им напомниш, че ти си тази, която обръща гръб на един трийсетгодишен брак, не аз.

Тя го изгледа спокойно.

— Знаеш ли какво мисля? Мисля, че ти загърби брака ни в деня, в който изрекохме съпружеските си обети.

— Знаех си, че ще ми натякваш за миналото. Сега ще ме обвиняваш за греховете на едно осемнайсетгодишно момче.

— Нищо подобно. Просто се уморих да живея с онази част от теб, която все още е на осемнайсет години, не знае как да преглътне факта, че си направил бебе на Амбър Лин Глайд и трябва да си понесеш последствията. Момчето, което смята, че заслужава нещо по-добро, и до днес е тук. — Гласът й стана мек и слаб. — Уморих се да живея с вината, Джим. Омръзна ми постоянното чувство, че трябва да се доказвам.

— Тогава престани да го правиш! Не съм те карал да живееш така. Сама си си го причинила.

— А сега трябва да намеря начин да поправя стореното.

— Не мога да повярвам колко себично се държиш. Развод ли искаш, Лин? Натам ли биеш? Ако това целиш, кажи ми го тук и сега. Повече не мога да живея в това неустановено положение. Просто ми го потвърди.

Почака, за да види изумлението й. Предположението му бе немислимо. Ала по лицето й не се изписа шок и той започна да изпада в паника. Защо не му казваше да не говори глупости, че нещата между тях не са чак толкова зле, че да мислят за развод? Вместо това се оказа, че отново е преценил всичко напълно погрешно.

— Може би така ще е най-добре.

Джим се вцепени.

По лицето на Лин се изписа далечно, почти замечтано изражение.

— Знаеш ли какво ми се иска? Да можехме да започнем отначало. Да се срещнем, без да ни свързва общо минало. Просто двама непознати, които се виждат за първи път. Тогава, ако не харесаме това, което открием, можем просто да си тръгнем. А ако го харесаме… — Гласът й пресипна от вълнение. — Силите ще бъдат равнопоставени. Никой няма да има надмощие.

— Надмощие? — В гърдите му се надигна страх. — Не знам за какво говориш.

Тя го изгледа със съжаление, което го проряза като нож.

— Наистина не знаеш, нали? В продължение на трийсет и седем години цялата власт в брака ни беше у теб, а аз нямах нищо. В продължение на трийсет и седем години трябваше да живея с факта, че във връзката ни аз съм второ качество. Повече не мога да се примирявам с това.

Говореше толкова търпеливо, като възрастен, обясняващ нещо на дете, и Джим се вбеси.

— Добре тогава! — Изгубил способността да мисли трезво, той бе тласкан единствено от чувствата си. — Ще си получиш развода. Да ти приседне дано!

Хвърли на масата пачка банкноти, като дори не ги преброи, скочи от стола и излезе от ресторанта, без да поглежда назад! Когато се озова в коридора, си даде сметка, че се е изпотил. Тя бе преобърнала живота му с главата надолу от деня, в който я срещна за първи път.

Тя искаше да говорят за надмощие! Откакто беше на петнайсет години, притежаваше властта да промени живота му из основи. Ако не я беше срещнал, всичко би могло да бъде различно. Нямаше да бъде принуден да се върне в Салвейшън и да стане семеен лекар, това поне беше сигурно. Щеше да се посвети на научна дейност или пък щеше да работи за някоя международна организация и да обиколи света, занимавайки се с инфекциозни заболявания, както мечтаеше. Щеше да има милион възможности пред себе си, ако не бе принуден да се ожени, но заради нея не бе могъл дори да помисли за някоя от тях. Имаше жена и деца, които да издържа, така че се беше върнал в родния си град с подвита опашка, за да поеме практиката на баща си.

В гърдите му се надигна негодувание. Курсът на живота се бе променил безвъзвратно, когато бе твърде млад, за да разбира какво се случва. Тя му го причини — същата жена, която току-що му бе заявила, че нямала никаква власт. Завинаги беше съсипала бъдещето му, а сега обвиняваше него.

Внезапно се закова на място, а кръвта се качи в главата му. Исусе! Тя имаше право.

Отпусна се безсилно върху един от диваните до стената и отпусна глава в дланите си. Секундите се превърнаха в минути, докато всички умствени бариери, които бе издигнал около истината, ставаха прозрачни.

Вярно беше, че изпитваше негодувание към нея, ала горчивината му се бе превърнала в такъв стар и познат спътник, че той вече не виждаше истинската й същност. Лин беше права. След цялото това време, той все още я винеше.

Безбройните начини, по които я бе наказвал, го връхлетяха неудържимо: намирането на недостатъци и тънките иронични забележки, сляпата му упоритост и отказът да признае нейните желания. С всички тези малки обиди бе измъчвал жената, която бе неговата душа.

Притисна ръце към очите си и поклати глава. Беше права за всичко.

17

Ръцете на Джейн трепереха, докато мажеше лосион с аромат на бадеми по всеки сантиметър от трийсет и четири годишното си тяло. През прозореца на спалнята й струеше слънчева светлина, а в съседната стая куфарът на Кал беше отворен върху леглото, готов за полета му до Остин в късния следобед. Беше се престрашила тази сутрин и сега искаше да го направи, преди да е изгубила кураж.

Разреса косата си, докато заблестя, а после се взря в голото си тяло, отразено в огледалната стена зад хидромасажната вана. Опита да си представи как ще се стори то на Кал, ала единственото, за което мислеше, бе как няма да изглежда. Нямаше да изглежда като тялото на двайсетгодишна манекенка, слязла от страниците на някое списание.

С отвратено възклицание се върна в стаята си, грабна най-красивия халат, който имаше — копринен, с цвят на праскова и украсен по ръба и ръкавите с наситенозелени лаврови листа — и рязко напъха ръце в него. Та тя беше физик, по дяволите! Преуспяла в професията си жена! Откога мереше стойността си според това колко голям беше ханшът й?

И откога можеше да уважава мъж, който гледаше на нея само като на тяло? Ако мерките й не отговаряха на стандартите на Кал, значи бе крайно време тя да го разбере. Между тях не можеше да има продължителна връзка, ако той се интересува единствено как изглежда съпругата му гола.

Джейн искаше истинска връзка повече от всичко, което бе желала някога. Твърде много се боеше, че силните чувства, които изпитва, са само от нейна страна. Необходимо бе да престане да отлага и да открие дали между тях съществува нещо трайно, или тя е само поредният тъчдаун в кариерата на Кал Бонър.

Чу лекото бръмчене, с което се отваряше вратата на гаража, и сърцето й се качи в гърлото. Беше се прибрал. Обзеха я най-различни опасения. Трябваше да избере някой по-подходящ ден, не такъв, в който той се готвеше да прелети половината страна, за да отиде на голф турнир. Можеше да изчака, когато ще е по-спокойна, по-уверена в себе си. Вероятно…

Отврати се от собственото си малодушие и устоя на почти неустоимия порив да измъкне всички дрехи от гардероба и да се натъпче в тях, докато по размер не заприлича на полярна мечка. Днес щеше да направи първата стъпка към това да открие дали бе дарила сърцето си напразно.

Пое си дълбоко дъх, завърза колана на халата на панделка и излезе в коридора с боси крака.

— Джейн?

— Тук съм.

Когато спря на най-горното стъпало, сърцето й биеше толкова силно, че почти й се зави свят.

Кал се появи във фоайето на долния етаж.

— Познай кой… — Така и не довърши, когато вдигна поглед и я видя, застанала там посред бял ден, облечена само в лъскав копринен халат. Усмихна се и напъха ръка в джоба на дънките си. — Определено знаеш как да посрещнеш един мъж.

Джейн не би могла да каже каквото и да било, дори да искаше. С разтуптяно сърце вдигна ръка към колана на халата си, изричайки безмълвна молитва.

„Моля те, нека да ме желае заради самата мен, а не защото ме смята за предизвикателство. Моля те, нека ме обича поне мъничко.“

Пръстите й подръпнаха несръчно колана и очите й се впиха в неговите, когато ефирната дреха се разтвори. Едно движение на раменете и коприната се плъзна по нея и се свлече на купчинка в краката й.

Топла слънчева светлина окъпа тялото й, разкривайки всичко: малките й гърди, закръгления корем, огромния й ханш и съвсем обикновените й крака.

Кал изглеждаше зашеметен. Тя сложи ръка на парапета и бавно пое по стъпалата, обгърната единствено в деликатен воал от лосион с аромат на бадеми.

Устните му се разтвориха, а погледът му се премрежи.

Джейн стъпи на последното стъпало и се усмихна.

Той облиза устни, сякаш изведнъж бяха пресъхнали, а когато проговори, гласът му беше дрезгав:

— Обърни се, Ит.

— За нищо на света.

Тя вдигна рязко глава и ахна, когато видя преподобния Итън Бонър, застанал на прага, точно зад Кал.

Той я изучаваше с нескрит интерес.

— Надявам се, че не съм дошъл в неподходящ момент.

Със задавен стон Джейн се обърна и се втурна нагоре по стълбите, като прекрасно осъзнаваше каква гледка им предоставя. Грабна халата си от пода, притисна го до себе си и изтича в спалнята. Затръшна вратата и се подпря безсилно на нея. Толкова унижена не се бе чувствала никога в живота си.

Стори й се, че минаха броени секунди, когато чу леко почукване.

— Мила? — В гласа на съпруга й се долавяха предпазливите нотки на човек, който си дава сметка, че разполага само с няколко минути, за да обезвреди тиктакаща бомба.

— Няма ме. Върви си.

Сълзи опариха очите й. Беше мислила за това толкова дълго, отдаваше му такова значение, а ето че всичко бе свършило катастрофално.

Вратата се разтресе зад гърба й.

— Отдръпни се, миличка, и ме пусни да вляза.

Джейн се подчини, прекалено потисната, за да спори. Все така притискайки халата пред себе си, тя долепи голия си гръб до съседната стена.

Кал влезе предпазливо, като войник, стъпващ в минно поле.

— Добре ли си, миличка?

— Престани да ме наричаш така! Никога не съм преживявала по-голям позор.

— Няма защо да се срамуваш, скъпа. Горкият Ит дълго няма да забрави този ден. Нито пък аз.

— Брат ти ме видя гола! Стоях на стълбите както майка ме е родила, излагайки се като абсолютна глупачка.

— Ето къде грешиш. Нямаше нищо глупаво в голотата ти. А сега дай да закача този халат, преди да си го съсипала.

В отговор Джейн още по-здраво притисна дрехата до себе си.

— Той ме е гледал през цялото време, а ти не каза нито дума! Защо не ме предупреди, че не сме сами?

— Е, ти ме хвана неподготвен, миличка. Не бях в състояние да мисля трезво. А Ит нямаше как да не те види. От години не е зървал красива гола жена от плът и кръв. Щях да се тревожа, ако не беше гледал.

— Та той е свещеник!

— Беше благословено събитие. Сигурна ли си, че не искаш да закача този халат?

— Опитваш се да обърнеш станалото на шега.

— Ни най-малко. Само един безчувствен задник може да сметне нещо толкова травмиращо за смешно. Знаеш ли какво? Още сега ще сляза долу и ще го убия, преди да се е измъкнал.

Джейн отказваше да се усмихне. Вместо това реши да се нацупи. Беше нещо, което открай време искаше да направи, но до този миг все не й се беше удавало. Сега обаче то сякаш й дойде отвътре.

— Току-що претърпях шока на живота си, а ти се държиш така, сякаш всичко е голям майтап.

— Аз съм задник. — Той я отдръпна лекичко от стената и прокара ръце по голия й гръб. — Ако бях на твое място, щях да си кажа да се разкарам оттук, защото не заслужавам да дишам един и същ въздух с теб.

— Точно така си е.

— Миличка, наистина започвам да се тревожа за този чудесен халат. Притиснат между нас по този начин, направо ще го съсипем. Не мислиш ли, че ще е най-добре да го взема?

Джейн притисна буза до гърдите му, наслаждавайки се на топлите милувки на ръцете му по гърба й. Все още обаче не беше приключила напълно с цупенето.

— Никога вече няма да мога да го погледна. Той бездруго ме смята за някаква езичница. Това напълно ще затвърди мнението му.

— Вярно е, но Итън открай време има слабост към жени, на които грехът им е в кръвта. То е нещо като неговия трагичен недостатък.

— Не може да не е забелязал, че съм бременна.

— Ако го помоля, ще си държи устата затворена.

Тя въздъхна и се отказа от цупенето.

— Май ще трябва да довърша започнатото, а?

Той докосна бузата й с длан и нежно прокара палец по челюстта й.

— Почти съм сигурен, че стигна до мястото, от което няма връщане назад, в мига, в който застана на върха на стълбите.

— Май е така.

— Но ако нямаш нищо против, след като чака толкова дълго, задръж още няколко секунди, докато дръпна пердетата докрай и вкарам малко повечко светлина тук.

Кал се насочи към прозореца, а Джейн въздъхна.

— Нямаш намерение да ме улесниш, нали?

— Ни най-малко. — Дръпна пердетата настрани, оставяйки ярката следобедна светлина да нахлуе в стаята.

— А Итън?

— Брат ми не е глупак. Отдавна си е тръгнал.

— Ти се съблечи пръв.

— Как ли пък не! Виждала си ме гол безброй пъти. Сега е мой ред.

— Ако мислиш, че ще се съблека, докато ти лежиш с всичките си дрехи…

— Точно това си мисля. — Той отиде до леглото й и струпа възглавниците до таблата за главата. След това си свали обувките и се изпружи, облягайки глава на ръцете си като някой, който се кани да се наслади на интересен филм.

Джейн усети, че е едновременно развеселена и подразнена.

— Ами ако съм размислила?

— И двамата знаем, че си прекалено горда, за да се откажеш сега. Кажи ми, ако искаш да затворя очи.

— Сякаш наистина би го сторил!

Защо бе направила толкова голям въпрос от това? За някой с нейния брилянтен ум, беше пълна идиотка. Дяволите да го вземат и него! Защо просто не издърпа халата от ръката й и не сложи край на тази история? Но не. Би било твърде лесно. Вместо това си лежеше там, а в сивите му очи проблясваха предизвикателни искрици и Джейн знаеше, че изпитва решителността й. Раздразнението й се усили. Това беше тест за него, не за нея. Той бе този, който имаше нещо за доказване и бе време да му даде възможност да го стори.

Джейн затвори очи и пусна халата.

Мъртвешка тишина.

Десетки мисли запрепускаха в главата й, всички до една ужасни: тялото й му беше противно, сигурно е припаднал при вида на ханша й, издутият й корем го отвращаваше.

Последната мисъл запали фитила на гнева й. Той беше червей. По-долен от червей! Кой мъж се отвращава от тялото на жената, която носи детето му? Той бе най-низшата форма на живот.

Тя отвори очи.

— Знаех си! Така си и мислех, че тялото ми ще ти е противно. — Сложи ръце на хълбоците си, отиде до леглото и го изгледа свирепо. — Е, за твоя информация, господинчо, всички онези сладки секси котенца от миналото ти може и да са имали съвършени тела, но те не могат да различат лептон от протон, и ако си мислиш, че ще стоя тук и ще те оставя да ме съдиш по размера на ханша ми и по това, че коремът ми не е плосък, ти предстои неприятна изненада. — Тя размаха пръст пред лицето му. — Ето как изглежда една истинска жена! Това тяло е било създадено от Бог, за да върши работа, а не да го зяпа някакъв спортист с бушуващи хормони, който се възбужда само от момиченца, играещи си все още с кукли Барби.

— По дяволите! Ще трябва да ти запуша устата. — С едно движение той я придърпа върху леглото, покри тялото й със своето и впи устни в нейните.

Целувката му беше дълбока и ожесточена. Започна от устата, а после се спусна към гърдите й, към корема, сгъвките на коленете й, с няколко вълнуващи спирки по пътя. Раздразнението й се стопи за миг, изместено от копнеж.

Не беше сигурна кога точно си е свалил дрехите, защото самата тя бързо се изгуби в насладата да усеща това силно, едро тяло между ръцете и устните си. За мъж на действието, той никога не бързаше, когато правеше любов, и днес не беше изключение. Под ярката светлина, обливаща телата им, той задоволяваше любопитството си, като изследваше всеки сантиметър от нея, обръщаше я ту насам, ту натам, към светлината встрани от светлината, докато тя не му се примоли:

— Моля те… не мога повече.

Устните му тъкмо си играеха със зърното й и горещият му дрезгав дъх опари влажната й кожа.

— Ще трябва да понесеш още много, преди да приключим.

Наказа го, задето я измъчваше, със собствено изтезание, използвайки устата си по начин, който знаеше, че той обожава, ала това възпламени и нейното желание, така че когато Кал най-сетне достигна до ръба, Джейн също беше там. Той я покри с тялото си и тя достигна върха в мига, в който проникна в нея.

— Видя ли сега какво направи — оплака се тя, когато отново се върна на земята.

Очите му имаха наситеносивия цвят на пролетна буря, гласът му бе пропит с най-прекрасната заплаха, докато потъваше още по-дълбоко в нея.

— Горкичката ми! Май ще трябва да започна отначало.

— Вече не ми е интересно.

— Тогава затвори очи и си мисли за нещо друго, докато аз приключа.

Тя се засмя, той я целуна и много скоро отново се изгубиха един в друг. Никога досега не се бе чувствала толкова свободна. Захвърляйки дрехите си, се бе отърсила и от последните защитни прегради, които бе издигнала около себе си.

— Обичам те — прошепна тя. — Толкова много те обичам.

Кал целуна устните й, сякаш се опитваше да изпие думите й.

— Сладката ми… Толкова си сладка… Така красива…

Телата им откриха ритъма от древни времена и заедно те преодоляха всички бариери, които ги разделяха. Докато я любеше с тялото си, тя знаеше, с непоколебима увереност, че я обича и със сърцето си. Не можеше да бъде другояче и тази мисъл я запрати на върха. Заедно се докоснаха до сътворението.

Прекараха следващите няколко часа, наслаждавайки се на голотата си. Той й позволи да си обуе чифт сини сандали. Джейн му разреши да носи черната хавлия, но настоя да я преметне около врата си.

Обядваха късно следобед в леглото, където си измисляха сексуални игри със сочни парчета портокал. След това, докато си вземаха душ заедно, тя коленичи пред него и го люби под топлата струя, докато и двамата изгубиха контрол.

Бяха ненаситни. Джейн имаше чувството, че е създадена, само за да дарява с наслада този мъж и на свой ред да получава удоволствие единствено от него. Никога не се бе усещала толкова обичана, така сигурна в женствеността си. Чувстваше се великолепна и силна, нежна и щедра, напълно задоволена и макар той да не беше изрекъл думите, знаеше с цялото си същество, че я обича. Толкова дълбоки чувства не можеше да бъдат едностранни.

Кал тръгна за летището, чак когато не му оставаше почти никакво време. Докато гледаше как джипът се носи с огромна скорост по алеята, Джейн се усмихна и обви ръце около тялото си.

Всичко щеше да бъде наред.

Най-добрата кънтри група в Телароса свиреше бърза мелодия, ала Кал отклони две покани да танцува — от мажоретка на „Далас Каубойс“ и от една страхотна мадама от хайлайфа на Остин. Биваше го на дансинга, но тази вечер не беше в настроение и то не само защото по-рано през деня беше изиграл една доста скапана партия голф. Обземаше го депресия, гъста и мрачна като планинска нощ.

Част от причината за това негово състояние се доближи до него с много по-весел вид, отколкото един мъж отказал се от футбола, би трябвало да има. Русокосо момиченце, което дори толкова мъничко даваше всички признаци, че когато порасне, ще разбива мъжките сърца, бе сгушено в сгъвката на ръката му, на същото място, което някога беше заемано от футболната топка. Доколкото Кал можеше да прецени, единствените моменти, в които Уенди Сюзън Дентън не беше в обятията на баща си, бяха когато Боби Том размахваше стика за голф или когато майка й я кърмеше.

— Грейси показа ли ти пристройката на къщата? — попита Боби Том Дентън. — Сега, с бебето, решихме, че искаме повечко място. Пък и откакто Грейси я избраха за кмет на Телароса има нужда от кабинет и вкъщи.

— Показа ми я, Би Ти.

Кал се огледа наоколо, търсейки път за бягство, но така и не откри такъв. Хрумна му, че да прекара няколко минути насаме с жената на бившия уайд рисийвър, Грейси Сноу-Дентън, беше едно от малкото удоволствия, които бе изпитал този уикенд. По същото време Боби Том бе зает да очарова спортните журналисти и да разнася Уенди насам-натам, така че за мъничко Бомбардировача не беше принуден да гледа крехкото шаващо вързопче в ръцете му и да вижда собственото си бъдеще.

За своя изненада, страшно беше харесал майката на Уенди, въпреки че кметицата Грейси изобщо не беше от онзи тип мадами, за които някой би очаквал жива легенда като Боби Том да се ожени. Той винаги се бе движил сред поразяващо красиви сексбомби, докато Грейси беше по-скоро сладка и определено миловидна, откровена и искрено я беше грижа за другите. Приличаше на неговата професорка, само дето нямаше нейния навик да се отнесе някъде по средата на разговора, потънала в мисли за теория, която само тя и още около дузина души на света бяха в състояние да схванат.

— С Грейси доста се позабавлявахме, докато правехме проекта на пристройката към къщата. — Боби Том се ухили и побутна широкополата си шапка назад.

Кал си помисли, че Би Ти би могъл да даде няколко урока на Итън за това как да бъде красив като филмова звезда, макар че по лицето му имаше повече бръчки, отколкото по това на преподобния. Въпреки това, той беше адски добре изглеждащо копеле.

— А каза ли ти за тухлената улица, която купих от онзи град в Западен Тексас? Грейси научи, че се канят да изкъртят тухлите и да ги заменят с асфалт, така че отидох и се спазарих с тях. Нищо не може да се мери по красота с използвани тухли. Непременно поогледай къщата и виж какво сме направили с нея.

Боби Том продължи да бърбори за стари тухли и широкодъсчени подове, сякаш това бяха най-важните неща на света, докато бебето се гушеше блажено в сгъвката на лакътя му, смучеше юмручетата си и правеше мили очи на баща си, който не можеше да й се нарадва. Кал имаше чувството, че ще се задуши.

Два часа по-рано беше чул разговора, който великият уайд рисийвър беше провел с Фийби Кейлбоу, собственичката на „Чикаго Старс“, за кърмене! Би Ти явно не беше сигурен, че Грейси го прави както трябва. Не смяташе, че го приема достатъчно сериозно. Боби Том, който никога не бе вземал на сериозно нищо друго, освен футбола, се бе държал така, сякаш кърменето на едно бебе беше най-важната тема на света!

Дори сега мисълта за това караше Бомбардировача да се препоти. Досега бе твърдо убеден, че всичко е просто фасада и Боби Том само се преструва, че животът му е прекрасен, но сега знаеше, че наистина го мисли. Той сякаш не забелязваше, че нещо не е наред. Фактът, че най-великият уайд рисийвър в историята на професионалния футбол се бе превърнал в мъж, чийто живот се въртеше около едно бебе и широкодъсчен паркет, беше ужасяващ! Кал никога не би повярвал, че легендарният Боби Том Дентън би могъл да забрави кой е, ала именно това се бе случило.

За негово облекчение в този миг се появи Грейси и отведе съпруга си нанякъде. Точно преди двамата да се отдалечат, Би Ти погледна жена си с изражение на пълно и абсолютно щастие, от което Кал изпита чувството, че са го изритали в стомаха.

Допи бирата си и се опита да увери сам себе си, че никога не беше гледал професорката по този начин, но работата беше там, че нямаше как да е сигурен. Напоследък тя правеше с него каквото си поиска и кой знае какво глупашко изражение се появяваше върху лицето му, когато беше близо до нея.

Ако само не му беше казала, че го обича, може би нямаше да е обзет от такава паника. Защо й трябваше да изрича тези думи? Когато ги чу, всъщност му стана приятно. Имаше нещо удовлетворяващо в това да спечели любовта на една толкова интелигентна, забавна и сладка жена като професорката. Ала тази лудост се бе изпарила, когато пристигна в Телароса и се сблъска с живота на Боби Том Дентън след оттеглянето му от футбола.

Би Ти може и да беше щастлив от руслото, в което бе навлязло ежедневието му, но Кал знаеше, че самият той не би могъл да бъде. Извън футбола не го очакваше нищо, никаква благотворителна организация, която да ръководи, никаква почтена работа, на която би искал да се отдаде.

Как можеше един мъж да бъде истински мъж, ако не работи? Боби Том си имаше фондацията „Дентън“, ала Бомбардировача знаеше, че самият той не притежава този талант да кара парите да се умножават. Вместо това оставяше авоарите си да си седят в няколко сметки и да трупат лихви. За Кал нямаше достоен живот, който да го очаква от другата страна на голлинията.

Там не го очакваше нищо, освен Джейн. Предишния ден, когато се беше сбогувал с нея, той знаеше, че за разлика от него, тя вече не смята нещата само в краткосрочен план. Тя мислеше за паркети и кърпи за баня с монограм, и за това къде щяха да се установят, когато остареят. Ала Бомбардировача изобщо не беше готов за нещо такова и не искаше жена му да му казва, че го обича! Утре като нищо щеше да поиска от него да разглежда мостри на боя и да избира килими. Сега, когато бе изрекла тези думи, щеше да очаква от него да направи нещо по въпроса, а той въобще не беше готов за това. Още не. Не и когато единствената работа, която умееше, бе да хвърля футболна топка. Не и сега, когато му предстоеше най-тежкият сезон в живота му.

Докато Кал играеше голф в Тексас, Джейн правеше дълги разходки в планината и мечтаеше за бъдещето. Мислеше си за места, където биха могли да живеят и как да промени работната си програма, та от време на време да пътува с него. В неделя следобед свали грозните тапети с металическите червени рози от стените на кътчето за закуска и направи цяла тенджера пилешка супа с фиде.

Когато в понеделник сутринта се събуди от шума на душа, разбра, че Кал се бе прибрал по някое време, след като тя заспа снощи и остана разочарована, че не се беше пъхнал в леглото й. През последните няколко седмици бе свикнала да му прави компания, докато се бръсне, но днес вратата на банята си остана затворена и го видя едва когато слезе в кухнята за закуска.

— Добре дошъл у дома — меко каза тя и зачака мига, в който щеше да я вземе в обятията си. Вместо това той измърмори нещо неразбираемо. — Как се справи с голфа? — попита Джейн.

— Отвратително.

Това обясняваше лошото му настроение.

Кал отнесе купичката от закуската на мивката и я напълни с вода, а когато се обърна, посочи с пръст една от голите стени, от които Джейн беше смъкнала тапетите.

— Не ми е приятно, като се връщам у дома да откривам, че домът ми е изтърбушен.

— Не ми казвай, че онези отвратителни рози са ти харесвали.

— Няма значение дали са ми харесвали, или не. Трябваше да говориш с мен, преди да се заемеш да сменяш интериора на къщата ми.

Нежният любовник, за когото си беше мечтала през целия уикенд, се бе изпарил и Джейн усети как по тялото й плъзва тревога. Беше започнала да мисли за това ужасно място, сякаш бе и неин дом, ала очевидно той не смяташе така. Пое си дълбоко дъх, опитвайки се да мисли трезво.

— Реших, че няма да имаш нищо против.

— Е, имам.

— Добре. Може да изберем нови тапети. С удоволствие ще ги сложа.

По лицето му се изписа неприкрит ужас.

— Аз не избирам тапети, професоре! Никога! Нито пък ти, така че забрави това.

Кал грабна ключовете на колата си от кухненския плот.

— Искаш стената да си остане така?

— И още как.

За миг Джейн се поколеба дали да му каже да върви на майната си, или да остави да му се размине. Въпреки че беше наранена, се спря на второто. Винаги можеше да го изпрати по дяволите и по-късно.

— Направих пилешка супа. Ще си дойдеш ли за вечеря?

— Не знам. Ще се видим, когато се върна. Не се опитвай да ме ограничаваш, професоре. Няма да го допусна.

И с тези думи той изчезна в гаража.

Джейн приседна на един от кухненските столове и си заповяда да не драматизира случилото се току-що. Той беше уморен от часовата разлика и ядосан, задето се беше представил зле на турнира пред приятелите си, и това го правеше кисел. Нямаше причина да смята, че дистанцираността му има нещо общо с онова, което бе станало между тях в деня на заминаването му. Въпреки грубиянското си държание тази сутрин, Кал беше добър човек. Нямаше да се обърне срещу нея, само защото тя се бе съблякла посред бял ден и му беше казала, че го обича.

Насили се да изяде половин препечена филийка, докато всички причини, поради които не беше искала да се съблече пред него, се завърнаха в ума й. Ами ако страховете й се бяха оправдали? Ами ако сега, когато беше престанала да бъде предизвикателство за него, той вече не я искаше в живота си? Преди два дена беше напълно уверена, че я обича, но сега не беше толкова сигурна. За нищо.

Даде си сметка, че е изпаднала в мрачни мисли, и се изправи, но вместо да се залови за работа, започна да се разхожда безцелно из къщата. Телефонът иззвъня, два бързи тона, които означаваха, че обаждането е на бизнес линията на Кал, която Джейн никога не вдигаше.

Докато минаваше покрай вратата на кабинета му, телефонният секретар се включи и тя чу глас, който помнеше твърде добре.

— Кал, Брайън е. Слушай, трябва да говоря с теб веднага. Докато бях на почивка, измислих как да го направим. Нищо не размърдва мозъчните клетки така, както плаж, покрит с бял пясък. Както и да е, през уикенда се срещнах с един човек, за да съм сигурен, че може да бъде свършено и по всичко изглежда, че ударихме джакпота. Но ако ще го направим трябва да действаме незабавно. — Той спря за миг и понижи глас. — По очевидни причини не исках да използвам факса ти, затова в събота ти изпратих доклад с експресна поща. Би трябвало да го получиш тази сутрин. Обади ми се веднага, щом го получиш. — Той се изкиска. — Честита годишнина!

Джейн прекрасно си спомняше адвоката на Кал, Брайън Делгадо: алчни очи, арогантна стойка и надменно държание. Нещо в обаждането му я обезпокои, навярно злорадата нотка, която беше доловила в гласа му. Ама че неприятен мъж.

Погледна си часовника и видя, че е станало девет. Тази сутрин вече беше пропиляла твърде много време в тревожни мисли и нямаше намерение да добави и обаждането на Брайън Делгадо към списъка с притесненията си. Върна се в кухнята, сипа си чаша кафе и я отнесе в стаята си, където включи компютъра.

Датата проблесна насреща й и тя усети как косъмчетата на тила й настръхват. За миг не беше сигурна защо, ала след това най-сетне осъзна какво вижда и я осени прозрение. Пети май. С Кал се бяха оженили точно преди два месеца.

„Честита годишнина!“

Тя притисна пръсти до слепоочията си. Съвпадение ли беше? Припомни си ехидния глас на Делгадо: „По очевидни причини не исках да използвам факса ти…“. Какви очевидни причини? Това, че тя би могла да прочете загадъчния доклад преди Кал да го е видял? Скочи от стола си и отиде в кабинета, където седна зад бюрото и се заслуша в съобщението, мислейки усилено.

Малко преди десет пристигна куриерът. Тя се разписа, за да получи пратката, отнесе я в кабинета на Кал и я отвори, без дори да се поколебае.

Докладът беше дълъг няколко страници и беше пълен с печатни грешки, което говореше, че Делгадо най-вероятно го беше съставил собственоръчно. В което нямаше нищо чудно. Сърцето на Джейн се късаше от болка, докато четеше всяка съкрушителна подробност от предложението на Делгадо и се мъчеше да асимилира факта, че през цялото време, докато беше правил любов с нея, Кал беше планирал отмъщение.

Мина повече от час, преди да се насили да се качи на горния етаж и да си събере багажа. Обади се на Кевин и го помоли да дойде. Когато видя куфарите й, той се опита да възрази, но тя отказа да го слуша. Едва когато заплаши сама да свали компютъра си на долния етаж, Тъкър отстъпи и го натовари в колата й. След това го отпрати и седна да чака Кал. Старата Джейн би се измъкнала незабелязано, ала новата Джейн искаше да се изправи срещу него за последен път.

18

Джейн не си беше тръгнала!

През плъзгащата се врата в дневната Кал я видя да стои в задния двор, загледана в планината Хартейк. Мускули, които дори не беше забелязал, че са напрегнати, започнаха да се отпускат. Все още беше тук.

Той тренираше във фитнеса, когато Тъкър връхлетя в залата за вдигане на тежести с новината, че жена му си е събрала багажа и се готви да се прибере в Чикаго. На Кевин му отнело няколко часа да го намери и докато бързаше към вкъщи все още облечен в подгизналата от пот тениска и сиви шорти, Кал беше ужасен, че тя може вече да си е тръгнала.

Все още не разбираше защо би искала да направи нещо толкова драстично. Вярно, тази сутрин той беше кисел и груб, но съжали за това почти веднага и реши да се прибере рано, за да има предостатъчно време да хапне от домашно приготвената й пилешка супа. Само че Джейн не беше от тези, които бягат от битките. Лесно можеше да си я представи как го цапардосва с тиган по главата, но не и как си стяга багажа и си отива.

Сега съпругата му стоеше там отвън, в пълна бойна готовност и Кал внезапно си помисли, че тя е единственият човек, когото познава, чиито дрехи бяха така спретнати, както и тези на най-малкия му брат. Беше избрала да си облече за път кремава памучна рокля с висока талия и редица големи жълто-кафяви копчета отпред. Падаше достатъчно свободна, за да скрива бременността й, ала въпреки това някак си успяваше да изглежда наистина изискана. Роклята беше дълга и покриваше по-голямата част от краката й, но не и малките й тънки глезени, нито пък тесните стъпала, обути в чифт простички кожени сандали.

Диадема с шарки като костенурска коруба прибираше косата й назад. Кал загледа как слънцето си играе със златистите кичури и си помисли колко бе хубава тя. Да, жена му притежаваше класическа красота и докато я съзерцаваше изпита същински водовъртеж от чувства: нежност и страст, объркване и негодувание, гняв и копнеж. Защо изведнъж трябваше да я прихване нещо? Един труден характер беше достатъчен за всяко семейство, а в техния случай той принадлежеше на него.

Ала не нравът му беше сегашното изпитание. Един-два часа в спалнята и тя напълно щеше да забрави ужасното му държание тази сутрин, да не говорим пък за глупавата й идея да се върне в Чикаго. Не, истинският проблем се криеше по-дълбоко. Защо трябваше да му казва, че го обича? Не разбираше ли, че щом тези думи бъдеха изречени веднъж, нищо не можеше да бъде същото?

Само ако се беше появила в живота му десет години по-рано, преди да му се налагаше да се справя с факта, че остарява и че отвъд края на футболната му кариера не го очаква нищо. Лесно й беше на нея да мисли за усядане. Тя имаше чудесна работа, която можеше да върши до края на живота си. Но не и той и сега не можеше да се отърве от усещането, че животът му се носи с главоломна скорост в посока, в която не беше готов да поеме. Тази посока може и да допадаше на Боби Том Дентън, но определено не пасваше за него.

Докато посягаше към дръжката на плъзгащата се врата, беше сигурен само в едно — Джейн здравата се беше напушила и единственият начин да я укроти, минаваше през чаршафите. Ала преди да успее да докара нещата дотам, го очакваше солидна доза извинения.

— Здрасти, професоре.

При звука на гласа му тя се обърна и заслони очите си с ръка. Той беше разчорлен, плувнал в пот и страхотно привлекателен, докато се приближаваше към нея. Нещо заседна в гърлото й като голяма и болезнена буца, която сякаш се опитваше да я задуши.

Кал се облегна на парапета и й отправи вълча усмивка.

— Бях във фитнеса и нямах време да си взема душ, така че освен ако не си в настроение за наистина мръсен секс, най-добре изтичай горе и пусни душа.

Джейн напъха ръце в джобовете на роклята си и бавно изкачи дървените стъпала. Как можеше да се държи по този начин, когато бе извършил нещо толкова непростимо?

— Брайън Делгадо се обади тази сутрин. — Тя пристъпи на верандата.

— Аха. Какво ще кажеш да се пъхнеш под душа с мен и да ми изтъркаш гърба?

— Адвокатът ти изпрати плик с документи. Аз ги прочетох.

Това най-сетне привлече вниманието му, макар че и сега не изглеждаше особено разтревожен.

— Откога проявяваш интерес към договорите ми?

— Беше доклад за мен.

Усмивката му се стопи.

— Къде е?

— На бюрото ти. — Тя го погледна право в очите и се опита да преглътне задушаващата болка. — Трябва да вземеш решение относно мен още сега, защото остават само два дни до заседанието на управителния съвет на лабораторията „Прийз“. За щастие, адвокатът ти вече е свършил предварителната работа. Срещнал се е с Джери Майлс и двамата са уредили по-голямата част от гнусните подробности. От теб се иска само да подпишеш един чек с цял куп нули.

— Не знам за какво говориш.

— Не смей да ме лъжеш! — Джейн сви ръце в юмруци. — Казал си на Делгадо да ме съсипе.

— Веднага ще му звънна и ще оправя всичко. Станало е някакво недоразумение.

Кал се обърна към плъзгащата врата, ала тя пристъпи напред, преди да е отворил.

— Недоразумение? — Не бе в състояние да скрие горчивината си. — Наредил си на адвоката си да унищожи кариерата ми и наричаш това недоразумение?

— Никога не съм му казвал такова нещо. Дай ми само час и после ще ти обясня всичко.

— Обясни ми го сега.

Той сякаш си даде сметка, че тя заслужава нещо повече, защото се отдръпна от вратата и се приближи до парапета.

— Кажи ми какво пишеше в доклада.

— Делгадо е уредил с Джери Майлс, директора на „Прийз“, ти да направиш голямо дарение на лабораторията, при условие, че те се отърват от мен. — Джейн си пое въздух, дълбоко и накъсано. — Джери иска да се чуе с теб, преди да ме уволни, а след това възнамерява да обяви щедростта ти пред управителния съвет на заседанието им в сряда.

Кал изруга тихичко под носа си.

— Само почакай да докопам този кучи син. Това не е първият път, в който Делгадо действа необмислено.

— Искаш да кажеш, че това е негова идея?

— И още как!

Силна емоция стисна гърлото й.

— Не ми причинявай това, Кал. Не си играй с мен.

В очите му припламна гняв.

— Знаеш, че не бих направил нещо такова.

— Значи не си му наредил да ме разследва? Не си му казал да открие най-уязвимото ми място и да го използва против мен?

Кал потърка брадичка с кокалчетата на пръстите си. Джейн никога не го беше виждала толкова неспокоен.

— То беше преди много време. Не е толкова просто.

— Е, аз съм изключително умна. Обясни ми.

Той отново се отдръпна към плъзгащата се врата и сърцето й се сви, когато видя, че избягва да срещне погледа й.

— Трябва да си спомниш как стояха нещата между нас, когато всичко започна. Никога не съм бил от онези, които позволяват някой друг да вземе връх над тях, и исках да ми платиш. — Пъхна палец в ластика на шортите си, само за да го извади миг по-късно. — Наистина казах на Брайън, че възнамерявам да се разправя с теб и му наредих да те разследва, за да мога да ти го върна.

— И какво откри това разследване?

— Че нямаш никакви срамни тайни. — Най-сетне я погледна. — Че си брилянтна и отдадена на работата си. И че тя означава всичко за теб.

— Едва ли ти е трябвал екип от детективи, за да разбереш това.

— Тогава не го знаех.

— Значи реши да ми отнемеш работата — тихо каза Джейн.

— Не! — Кал сграбчи дръжката на вратата. — След първите няколко седмици се успокоих и се отказах от всичко това. Мина ми!

— Не ти вярвам. Никой адвокат не би задвижил нещо подобно, без да е бил упълномощен.

— Той беше упълномощен. Не за това, но… — Съпругът й отвори вратата и влезе в къщата. — Просто така и не му казах да прекрати операцията, това е всичко!

— И защо? — Джейн го последва вътре.

— Просто така и не говорихме по темата повече. — Бонър спря до камината. — Имахме си цял куп други неща на главата. Изскочи проблем с един от договорите ми за реклама и отне време, докато всичко се оправи. После той отиде на почивка, а аз на няколко пъти не му вдигнах, когато ми звъня.

— Защо?

— Не бях в настроение да се занимавам с договори.

— Аз не съм договор.

— Не. Но смятах, че случващото се между нас не му влиза в работата. — Изглеждаше ядосан. — И през ум не ми е минало, че ще се опита да предприеме нещо срещу теб без моето съгласие.

— На мен ми звучи така, сякаш вече го е имал.

— Да, но… — Разтвори ръце в жест, който беше странно уязвим. — Джейн, съжалявам. И за миг не съм си помислял, че би могъл да направи каквото и да било, без да говори с мен.

Тя би трябвало да се почувства по-добре. Все пак, през последния месец не беше кроил планове против нея. Ала продължаваше да се чувства ужасно.

— Това нямаше да се случи, ако бе вдигнал телефона и му беше наредил да си прибере копоите. Защо не го направи, Кал? Боеше се, че ако отстъпиш, мъжествеността ти ще пострада?

— Не беше важно, това е всичко. Нещата между нас потръгнаха и последното, за което си мислех, беше отмъщението.

— Твърде жалко, че не си го споделил със своя кръвопиец.

Той зарови пръсти в бездруго разрошената си коса.

— Виж, не е причинена никаква вреда. Не възнамерявам да отпусна и един цент на „Прийз“ и ако някой там опита да се отърве от теб, ще им спрегна такова дело за дискриминация, че няма да разберат откъде им е дошло.

— Това е моя работа, Кал, не твоя.

— Дай ми само час-два. Всичко ще оправя, обещавам ти.

— А после? — тихо попита Джейн.

— После никога вече няма да има нужда да се тревожиш за подобно нещо…

— Нямах това предвид. След като оправиш нещата, какво ще стане между нас?

— Нищо. Всичко ще си бъде както досега. — Той тръгна към кабинета си. — Ще проведа няколко телефонни разговора, а после ще разтоваря колата ти и двамата с теб ще излезем да хапнем навън. Не мога да повярвам, че ти е минало през ума да избягаш.

Тя го последва до кабинета, но спря на прага. Потърка ръце, ала студът, който усещаше, идваше отвътре, а не отвън.

— Не мисля, че ще можем да продължим както досега.

— Разбира се, че можем. — Кал отиде до бюрото. — Кълна се, направо ще уволня Делгадо.

— Не го обвинявай за онова, което ти си започнал — тихо каза Джейн.

Той се обърна рязко към нея, а тялото му се напрегна.

— Не смей да го казваш! Ти започна всичко и никога не го забравяй!

— Как бих могла, когато ти ми натякваш при всеки удобен случай?

Изгледа я свирепо и тя му отвърна със същото. След това извърна очи. Нищо нямаше да постигнат, като си прехвърлят вината като топка.

Пъхна ръце в джобовете на роклята си и си напомни, че най-големият й страх не се беше оправдал. Той не беше кроил отмъщение срещу нея, докато двамата бяха правили любов. Ала ужасната буца, която тежеше в стомаха й, отказваше да се разсее. Случилото се бе просто символ на проблемите, които се спотайваха между тях, а тя ги пренебрегваше или замазваше, сякаш не съществуват.

Спомни си с каква надежда беше изпълнена едва преди ден-два, когато Кал я обичаше. Спомни си въздушните кули, които бе издигнала в мечтите си. Каква ирония само, че някой така добре запознат с научните методи, с лекота беше захвърлил всяка логика и я бе заменил с пожелателно мислене.

Извади ръце от джобовете си и ги стисна пред себе си.

— Трябва да знам накъде вървим, Кал, и какви са чувствата ти към мен.

— Какво имаш предвид?

Неудобството в гласа му красноречиво говореше, че знае точно за какво става дума.

— Какво изпитваш към мен?

— Знаеш какво изпитвам.

— Всъщност, не знам.

— Значи не си внимавала.

Явно възнамеряваше да направи това дори по-трудно, отколкото би трябвало да бъде, ала тя нямаше намерение да отстъпи. Времето за празни мечти беше отминало. Трябваше да знае как стоят нещата.

— Единственото, което си спомням да си казал в пряк текст, беше, че ме харесваш.

— Естествено, че те харесвам. И ти го знаеш.

Джейн срещна погледа му и се насили да изрече думите, които сякаш бяха заседнали в гърлото й.

— Аз ти казах, че те обичам.

Кал сведе поглед и тя си даде сметка, че не смее да я погледне в очите.

— Ами… предполагам, че съм поласкан.

Джейн впи нокти в дланите си.

— Не мисля така. Май откровеността ми те е уплашила до смърт. И освен това смятам, че ти не ми отвръщаш със същото.

— Какво, по дяволите, изобщо означава това? — Той отиде до бюрото си. — Разбираме се много по-добре, отколкото някой от двама ни е очаквал, а ще имаме и бебе. Защо трябва да му лепваме етикет? Държа на теб и за мен това значи много. — Кал се отпусна в стола си, сякаш за него разговорът беше приключил.

Само че тя не възнамеряваше да остави нещата така. Може би през последните месеци беше помъдряла мъничко, или просто беше упорита, но беше време той да добави към връзката им още нещо, освен секс и шеги.

— Опасявам се, че когато мисля за бъдещето ни, това да държиш на мен не ми е достатъчно.

Кал махна нетърпеливо с ръка.

— Нещата сами ще се наредят. Точно сега нито един от нас не иска да бъде хванат натясно.

— Последния път, когато разговаряхме за това, идеята беше да се разведем веднага след като бебето се роди. Все още ли го искаш?

— Дотогава има много време. Откъде да знам какво ще се случи?

— Но това ли е планът ти все още?

— Това беше първоначалният замисъл.

— А сега?

— Не знам. Как бихме могли да знаем? Нека да караме ден за ден.

— Вече не искам да измервам времето в дни.

— Е, засега ще бъде така.

Отказваше да се обвърже наистина, а тя нямаше намерение да се задоволи с по-малко. Сълзи напираха в очите й, ала Джейн отказваше да ги остави да потекат. Трябваше да се махне веднага, докато все още бе запазила достойнството си, и възнамеряваше да го направи честно.

— Боя се, че повече не мога да се справям с това Кал. Нямах намерение да се влюбвам в теб… знам, че не си ме молил да го правя… но то се случи. Изглежда, съм обречена да съсипвам всичко, което касае теб. — Тя прокара език по сухите си устни. — Връщам се в Чикаго.

Той скочи от стола си.

— Как ли пък не!

— Ще се свържа с теб, щом бебето се роди, но дотогава ще ти бъда задължена, ако поддържаме контакт единствено чрез адвоката ми. Обещавам, че няма да ти създавам трудности, когато става въпрос за родителски посещения.

— Ти бягаш. — Гледаше я свирепо, заел нападателна позиция. — Не ти стиска да останеш, за да се справим с това, затова искаш да избягаш.

Джейн се мъчеше да говори спокойно.

— С какво има да се справяме? Ти все още искаш да се разведем.

— За никъде не бързам.

— Но рано или късно възнамеряваш да го направиш.

— Е, и? С теб сме приятели и няма никаква причина нещата да вземат гаден обрат.

Болка се надигна в гърдите й, когато го чу да потвърждава онова, което вече знаеше. Той не гледаше на брака им като на нещо постоянно. Просто тъпчеше на едно място и изчакваше. Джейн се извърна от него и отиде във фоайето.

Кал се озова до нея само за миг. Вената на слепоочието му пулсираше, изражението му беше мрачно. Държанието му не беше чудно, защото мъже като него не понасяха ултиматуми.

— Ако си мислиш, че ще хукна след теб, жестоко се лъжеш! Излезеш ли през тази врата, с брака ни определено е свършено. Излизаш и от живота ми, чуваш ли ме?

Тя кимна сковано, като мигаше учестено, за да прогони сълзите си.

— Сериозно ти говоря, Джейн.

Без да каже нито дума, тя се обърна и напусна къщата му.

Той не изчака да види как колата й потегля по алеята. Вместо това затвори вратата с ритник и отиде в кухнята, където грабна бутилка скоч от килера. За миг не беше сигурен дали иска да я изпие, или да я строши в стената. Проклет да е, ако й позволеше да го вкара насила в нещо, за което не беше готов.

Отви капачката на шишето, допря го до устните си и скочът опари гърлото му. Щом така иска, нека бъде на нейната. Избърса устни с опакото на ръката си. Време бе животът му да се върне в старото си русло.

Ала вместо да се почувства по-добре, изпита желание да отметне глава назад и да изреве. Отпи нова глътка и продължи да подклажда негодуванието си към нея.

Беше й предложил повече, отколкото на която и да било жена — отдаде й шибаното си приятелство! А какво направи тя? Захвърли го обратно в лицето му, само защото той не изгаряше от желание да падне на едно коляно и доброволно да подпише доживотната си присъда на избиране на проклети тапети!

Стисна още по-здраво бутилката. Нямаше да отстъпи. Светът беше пълен с жени, които бяха по-млади, по-хубави и не смятаха за свой дълг да подхващат свади с него за най-малкото нещо, правеха каквото им поръча, и не му се пречкаха. Ето от какво се нуждаеше — някое красиво момиче, което да не му се бърка.

Отпи нова глътка, а после отиде в кабинета, където се зае със задачата да се натряска както трябва.

Джейн знаеше, че не може да си тръгне, преди да се е сбогувала с Ани. Нито пък можеше да се поддаде на скръбта си точно сега, затова примигваше учестено и развълнувано поемаше дълбоки глътки въздух, докато колата изкачваше планината Хартейк. Колата на Лин не се виждаше и Джейн изпита благодарност, че ще може да се сбогува с бабката без наоколо да има враждебно настроени свидетели.

Сега къщата изглеждаше толкова различна от деня, в който я беше видяла за първи път. Кал я беше боядисал в бяло и бе поправил изкривените капаци и счупеното стъпало. Тя прекрачи прага и повика Ани, пропъждайки спомена за това как се бяха смели заедно, докато работеха.

Когато влезе в кухнята, видя старицата през мрежестата врата. Седеше на слънце в задния двор и чупеше шушулки зелен фасул от една керамична купа в скута си. Докато гледаше ритмичните движения на кокалестите й пръсти на Джейн й се прииска да вземе купата от нея и сама да натроши шушулките. Чупенето на зелен фасул беше нещо, незасегнато от напредъка на технологията. То и до днес се извършваше по съвсем същия начин, както и преди стотици години. Изведнъж изпита чувството, че да начупи тези шушулки би донесло нещо стабилно в живота й, една връзка с всички онези жени, които през вековете бяха чистили боб и бяха надживели болката от това, че са отдали сърцата си на мъже, които не им отвръщат със същото.

Прехапа устни и прекрачи навън. Ани обърна глава.

— Крайно време беше да наминеш.

Джейн приседна на градинския шезлонг до нея и се загледа в купата, която почиваше в скута й върху парче вестник, което събираше падналите парчета. В този миг съдържанието й изглеждаше безценно и жизненоважно за нейното душевно равновесие.

— Може ли аз да го направя?

— Не обичам нищо да се похабява.

— Добре.

Ръцете й трепереха, докато поемаше купата. Съсредоточена до краен предел, тя наведе глава, взе една шушулка и внимателно отчупи крайчетата й. Очевидно не беше взела твърде много, защото Ани не й направи забележка. Тя пусна крайчетата в скута си и се зае да начупи шушулката на парчета с големината на залък.

— От магазина са. Тез, дето ще изкарам от градината ще са много по-хубави.

— Ще ми се да можех да остана тук достатъчно дълго, за да ги видя как порастват. — Гласът й прозвуча почти нормално. Може би мъничко приглушен. Съвсем малко напрегнат. И все пак — почти нормален.

— Ще станат готови много преди Кал да отиде на тренировъчен лагер и двамата да заминете за Чикаго.

Джейн не каза нищо. Вместо това взе нова шушулка, сложи палец в края й и го отчупи.

През следващите няколко минути се посвети изцяло на фасула, докато Ани гледаше как една птичка подскача от клонче на клонче в близката магнолия. Ала вместо да й донесе успокоение, мълчанието на старицата и топлината на слънцето върху кожата й, заедно с умиротворяващата монотонност на тази женска работа, подкопаха защитните й механизми и те постепенно рухнаха.

Една сълза се плъзна от крайчеца на окото й, търкулна се по бузата и капна върху памучната й рокля. Последва я втора и трета. От гърдите й се откъсна разтърсващо хълцане. Тя продължи да чупи шушулките и престана да се съпротивлява на тъгата си.

Ани гледа птичката, докато тя не отлетя, а после насочи вниманието си към една катеричка в същото дърво. Една от сълзите на Джейн капна в купата с боба.

Бабката започна да си тананика тихичко. Младата жена довърши и последната шушулка, а после затърси трескаво из купата, опитвайки се да намери някоя, която беше пропуснала.

Старицата бръкна в джоба на овехтялата си престилка, извади розова кърпичка и й я подаде. Джейн си издуха носа и проговори:

— С-страшно ще ми липсваш, Ани, но повече не мога да издържам. Т-той не ме обича.

Възрастната жена сви неодобрително устни.

— Калвин и сам не знае какво чувства.

— Достатъчно е голям, за да е наясно. — Джейн си издуха яростно носа.

— Никога не съм срещала друг, който толкоз да ненавижда туй, че остарява. Обикновено жените се борят с годинките.

— Не можех да си тръгна, без да се сбогувам. — Просто трябваше да се махне и едва не събори изчистения боб, когато се изправи.

— Остави ги, преди да си ги разпиляла по земята.

Тя се подчини. Ани с усилие стана от стола си.

— Ти си добро момиче, Джейни Бонър. А на него акълът скоро ще му дойде в главата.

— Не мисля така.

— Понякога една съпруга трябва да прояви малко търпение.

— Боя се, че търпението ми се изчерпа. — По бузите й пак се застичаха сълзи. — Освен това, аз не съм му истинска съпруга.

— Е, туй вече са пълни глупости.

Не й бяха останали думи, за да спори, затова просто прегърна дребната, крехка старица.

— Благодаря ти за всичко, Ани, но трябва да си вървя.

И като я притисна до гърдите си за миг, тя се отдръпна и се обърна към къщата.

И именно тогава видя Лин Бонър, застанала на стъпалата.

19

— Напускаш сина ми?

Лин изглеждаше ядосана и объркана, докато се взираше в снаха си. Слезе по стъпалата и Джейн усети, че сърцето й се свива. Защо бе останала толкова дълго? Защо просто не се бе сбогувала с Ани и не си бе тръгнала? Извърна се бързо и прокара длан по мократа си буза.

Ани се притече на помощ.

— Имам зелен фасул за вечеря, Амбър Лин, и ще го приготвя със сланина, все едно дали ти харесва, или не.

Без да й обръща внимание, Лин се приближи към Джейн.

— Кажи ми защо напускаш Кал.

Докато се обръщаше към нея, младата жена се опита да надене маската на студенокръвното същество, което Лин познаваше.

— Би трябвало да се радваш — успя да каже. — Бях ужасна съпруга.

Ала тези лъжливи думи заплашваха да отприщят нов порой от сълзи. Тя беше най-добрата съпруга, която той бе имал някога, по дяволите! Не знаеше дали е възможно да има по-добра! Отново се извърна.

— Така ли? — Свекърва й звучеше дълбоко разтревожена.

Джейн трябваше да се махне оттук, преди напълно да е рухнала.

— Ще си изпусна самолета. Най-добре говори с Кал. Той ще ти обясни всичко по-добре от мен.

Понечи да заобиколи къщата, но не беше направила и две крачки, когато изуменото възклицание на Лин я накара да се закове на място.

— Господи, ти си бременна!

Джейн се обърна рязко и видя, че майката на съпруга й я е зяпнала в корема. Инстинктивно сведе поглед и едва тогава си даде сметка за ръката, която бе сложила там, сякаш отбранително. Жестът беше притиснал роклята към тялото й, очертавайки леко окръгления й корем. Побърза да отдръпне ръката си, ала беше твърде късно.

Лин се взираше в нея с недоумяващо изражение.

— От Кал ли е?

— Амбър Лин Глайд! — сопна се Ани. — Къде ти е възпитанието?

Свекърва й имаше по-скоро разтърсен, отколкото обвиняващ вид.

— Как мога да знам дали е негово, или не, когато нищо в този брак не ми е ясно? Не знам какво виждат един в друг, нито как са се събрали. Дори не знам защо тя плачеше. — Гласът й изневери за миг. — Нещо тук не е наред.

И последната стена, която прикриваше наранените чувства на Джейн, рухна и когато видя тревожните бръчки по лицето на Лин, разбра, че трябва да й каже истината. Желанието на Бомбардировача да защити родителите си беше похвално, но сега то беше пагубно. Ако бе научила нещо през последните четири месеца, то беше, че измамата води единствено до болка.

— Бебето е на Кал — каза тихичко. — Съжалявам, че трябваше да го разбереш по този начин.

Лин очевидно беше наранена.

— Но той не… не спомена нищо. Защо не ми каза?

— Защото се опитваше да ме защити.

— От какво?

— От теб и доктор Бонър. Кал не искаше никой от вас да научи какво му причиних.

— Кажи ми! — Лицето на Лин придоби свирепото изражение на лъвица, чието отроче някой е заплашил, нищо че това лъвче вече бе станало кралят на джунглата. — Кажи ми всичко!

Ани вдигна керамичната купа.

— Аз влизам вътре да приготвя фасула така, както го обичам. Джейни Бонър, ти остани тук, докато не оправиш всичко туй с Амбър Лин, чуваш ли ме?

И тя се запъти с тътрузене към задната веранда.

Джейн усети, че краката й няма да я издържат още дълго и се отпусна върху шезлонга. Лин се настани на другия и се обърна към нея. Челюстта й беше стисната, изражението й — войнствено. Джейн изведнъж си представи дръзкото момиче, което бе пекло курабии в два сутринта, за да издържа съпруга и бебето си. Скъпата ленена рокля и кехлибарените накити не можеха да скрият факта, че това бе жена, която знае как да брани своето.

Тя сключи ръце в скута си.

— Кал искаше да спести на теб и баща си ненужната болка. През изминалата година вече сте преживели достатъчно и той мислеше… — Сведе поглед надолу. — Неподправената истина е, че отчаяно исках дете и с помощта на измама забременях от него.

— Какво си направила?

Джейн се насили да вдигне глава.

— Беше грешно. Безскрупулно. Възнамерявах той никога да не научи.

— Но е разбрал.

Тя кимна.

Устните на Лин бяха заприличали на тънка, напрегната черта.

— Чие решение беше да се ожените?

— Негово. Заплаши, че ако не направя каквото иска, ще заведе дело за родителски права. Сега, когато го познавам по-добре, се съмнявам, че би го сторил, но тогава му повярвах.

Пое си дълбоко дъх и описа сутринта, когато беше отворила вратата на Джоди Пулански, а после разказа на Лин за плана на играчите от отбора за рождения ден на Кал. Обясни отчаяния си копнеж за дете, както и тревогата за това как ще намери баща за него. Говореше, без да украсява фактите, като не оправдаваше държанието си по какъвто и да било начин.

Когато описа реакцията си при вида на Бомбардировача по телевизията и последвалото си решение да използва именно него, свекърва й затисна устата си с ръка, но не успя да потисне ужасеното си ахване, примесено със задавен смях, в който се усещаха леко истерични нотки.

— Да не искаш да кажеш, че си избрала Кал, защото си мислела, че е глупав?

За миг Джейн си помисли дали да не й обясни как беше говорил с граматически грешки и изглеждаше толкова тъп и страхотно красив, но се отказа. Имаше неща, които една любяща майка никога не можеше да разбере.

— Очевидно сгреших в преценката си, макар че го разбрах едва няколко седмици след като се оженихме.

— Всички знаят, че Кал е страшно интелигентен. Как си могла да повярваш нещо друго?

— Предполагам, че някои от нас не са чак толкова умни, колкото си мислят.

И тя продължи да разказва, завършвайки с това как новината за сватбата им беше достигнала до медиите и за решението си да го придружи в Салвейшън.

По лицето на Лин припламна гняв, но за изненада на Джейн, той не беше насочен към нея.

— Кал трябваше да ми каже истината от самото начало.

— Не искаше никой от семейството да знае. Каза, че не ви бива в лъжите и че ако ви каже, историята ще се разчуе.

— Не е споделил дори с Итън?

Джейн поклати глава.

— Миналият петък Итън ме видя… Е, разбра, че съм бременна, но Кал го помоли да го запази в тайна, докато не ви го съобщи лично.

Лин присви очи.

— Има и още нещо. Тази история не обяснява враждебното ти държание към нас.

Джейн още по-силно стисна ръце в скута си и отново трябваше да се насили да срещне погледа на свекърва си.

— Както ти казах, бяхме се разбрали да се разведем, веднага щом бебето се роди. Вие съвсем наскоро бяхте изгубили една снаха, която сте обичали, и щеше да е жестоко, ако се привържехте към друга. Не че непременно бихте го сторили — побърза да добави тя. — Знам, че не съм това, което сте си представяли, че синът ви заслужава. И все пак, не би било правилно да нахлуя в семейството ви, след като не възнамерявах да остана.

— И си решила да се държиш възможно най-отвратително.

— Така… така ми се струваше най-добре за вас.

— Разбирам. — Изражението на Лин не издаваше нищо и Джейн си даде сметка, че насреща й отново седеше хладнокръвната жена, с която се бе запознала. Погледът на сините й очи беше твърд. — Какво изпитваш към Кал сега?

Поколеба се и се опита да заобиколи истината:

— Вина. Причиних му нещо наистина лошо.

— Хората казаха, че съм подмамила Джим, за да забременея от него, но не беше вярно.

— Била си на петнайсет, Лин. Аз съм на трийсет и четири. Знаех точно какво правя.

— И сега влошаваш стореното, като бягаш от него.

След всичко, което й беше разкрила, очакваше свекърва й да е доволна да се отърве от нея.

— Той не… Не е готов за истинска връзка, така че няма никакво значение кога ще си тръгна. Нещо изскочи и трябва да се върна на работа. Така е най-добре.

— Ако е най-добре, защо си изплакваше очите?

Джейн усети, че ноздрите й потръпват и разбра, че отново е на ръба да изгуби контрол над емоциите си.

— Не настоявай, Лин. Моля те.

— Влюбила си се в него, нали?

Младата жена рязко се изправи.

— Трябва да вървя. Обещавам ти, че ще може да виждате детето толкова често, колкото искате. Никога не бих се опитала да държа внучето ви далеч от вас.

— Наистина ли го мислиш?

— Разбира се.

— Няма да ни спираш да виждаме бебето?

— Не.

— Добре тогава. Ще очаквам да удържиш на обещанието си. — Тя също стана. — Започвайки още сега.

— Не разбирам.

— Бих искала контактът с внучето ми да започне още сега. — Мекият й глас рязко контрастираше с упоритата линия на устата й. — Не искам да си тръгваш от Салвейшън.

— Налага се.

— Значи вече нарушаваш обещанието си?

Възбудата на Джейн нарасна.

— Бебето още не е родено. Какво искаш от мен?

— Искам да те опозная. От деня, в който се срещнахме за първи път, ти се криеш зад толкова маски, че нямам представа коя си всъщност.

— Вече знаеш, че подмамих сина ти по най-долен и нечестен начин. Това не ти ли стига?

— Би трябвало, но не е така. Нямам представа какво изпитва Кал към теб, но знам, че от дълго време не съм го виждала толкова щастлив. Освен това не мога да не се запитам защо Ани толкова те харесва. Майка ми има труден характер, но не е глупачка. Какво е видяла тя, което аз не съм?

Джейн разтърка ръце.

— Това, което искаш, е невъзможно. Няма да се върна при Кал.

— Тогава може да останеш при нас с Ани.

— Тук?

— Тази къща не е ли достатъчно добра за теб?

— Не е това. — Понечи да каже нещо за работата си, ала не намери сили. Денят беше изпълнен с твърде много драма и беше изтощена. Дори мисълта да шофира до Ашвил и да се качи на самолет, я смазваше.

Една птичка кацна в магнолията и тя си даде сметка, че наистина иска да остане в планината Хартейк. Поне за мъничко. Лин бе баба на детето й, пък и вече знаеше истината. Толкова ужасно ли би било да остане тук още малко, достатъчно, за да я убеди, че не е лоша, а просто слаба?

Краката й трепереха. Копнееше за чаша чай и курабийки. Искаше да гледа птичките в магнолията и да изпълнява командите на Ани. Имаше нужда да седи на слънце и да чупи бобови шушулки.

В очите на Лин имаше достойнство и безмълвна молба, на която Джейн усети, че се отзовава.

— Добре, ще остана. Но само за няколко дни и само ако ми обещаеш, че няма да позволиш на Кал да идва тук. Не искам да го виждам отново. Просто не мога.

— Имаш право.

— Обещай ми, Лин.

— Обещавам.

Лин й помогна да свали куфара от колата и й показа малката стая за гости в задната част на къщата, в която имаше тясно желязно легло и стара, черна шевна машина „Сингър“. Стените бяха покрити с избелели жълти тапети на сини метличини. Свекърва й я остави сама, за да си разопакова багажа, ала Джейн беше толкова уморена, че заспа както си беше с дрехите и се събуди едва когато Лин я повика за вечеря.

Вечерята мина изненадващо спокойно, въпреки оплакванията на Ани, че дъщеря й не била сложила никакво масло в бърканите картофи. Тъкмо когато раздигаха масата, телефонът на стената в кухнята издрънча. Лин вдигна и на Джейн не й отне дълго да се досети кой се обажда.

— Как мина турнирът по голф? — Намотаваше кабела на телефона около пръста си. — Наистина жалко. — Хвърли поглед към снаха си и сбърчи чело. — Да, правилно си чул. Тук е. Да… Да говориш с нея?

Джейн поклати глава и я погледна умолително. Ани стана от стола си, откъдето беше надзиравала раздигането на масата, и като изсумтя неодобрително, отиде в дневната.

— Не мисля, че й се говори точно сега… Не, не мога да я накарам да дойде на телефона… Съжалявам, Кал, но наистина не знам какви са плановете й, с изключение на това, че не иска да те вижда. — Тя се намръщи. — Внимавай какъв тон ми държиш, млади момко. И сам си предавай съобщенията!

Последва дълга пауза, ала каквото и да говореше Кал от другата страна, то очевидно не се харесваше на майка му, защото изражението й ставаше все по-сърдито.

— Всичко това е много хубаво, но двамата с теб имаме да си поговорим за доста неща, включително и за това, че жена ти е бременна в четвъртия месец, а ти не си ми казал и дума.

Времето течеше. Постепенно сърдитото смръщване на Лин се изглади, изместено от озадачено изражение.

— Разбирам… Така ли?

Джейн започваше да се чувства като подслушвачка и затова се присъедини към Ани в дневната, където възрастната жена дремеше на дивана, докато по телевизията течаха вечерните новини. Тъкмо се настани на люлеещия се стол, когато Лин се показа от кухнята.

Тя спря на прага и скръсти ръце на гърдите си.

— Кал ми разказа друга история, различна от твоята, Джейн.

— О?

— Не спомена да си го подмамила.

— Какво каза?

— Че двамата сте изкарали кратка афера и ти си забременяла.

Тя се усмихна и за първи път през този ден се почувства малко по-добре.

— Много мило от негова страна. — Погледна към свекърва си. — Ясно ти е, че лъже, нали?

Лин сви уклончиво рамене.

— Предполагам, че засега ще се въздържа да си съставя мнение за каквото и да било.

В този миг Ани вдигна глава и се намръщи.

— Освен ако някоя от вас няма да казва нещо по-важно от господин Стоун Филипс[44], ви съветвам да си затваряте устите.

Те млъкнаха.

По-късно тази вечер, след като Джейн бе заспала, Лин седеше на дивана, мъчейки се да сложи ред в мислите си, докато майка й гледаше VH-1 с изключен звук, без съмнение с надеждата да пуснат някой клип на Хари Коник Джуниър. Как само й липсваше Джим: шумът, който вдигаше из къщата, умиротворяващият ромон на гласа му посред нощ, когато успокояваше по телефона някой уплашен пациент.

Липсваше й солидното усещане на едрото му топло тяло, прилепено до нейното нощем; липсваше й дори как винаги оставяше вестника, сгънат погрешно. Липсваше й да живее в собствената си къща и да се разпорежда в собствената си кухня, ала едновременно с това изпитваше странен покой, какъвто не помнеше от години.

Джим беше прав. Много отдавна бе изгубил момичето, за което се беше оженил, но тя не се заблуждаваше, че той иска да си върне това момиче. Не, онова, което искаше да си върне, беше самият себе си, такъв, какъвто беше в гимназията, когато пред него все още се разкриваха безброй възможности.

Що се отнася до нея, знаеше, че твърде много неща се бяха променили, за да може отново да бъде онова щастливо, безгрижно момиче. Ала не беше и хладната, сдържана госпожа доктор Бонър, съвършено обучена от свекърва си да потиска всяка плебейска проява на невъздържани чувства.

Коя беше тогава? Жена, която обичаше семейството си, в това поне нямаше съмнение. Обожаваше изкуствата и се нуждаеше от планините наоколо така, както се нуждаеше от въздух. Освен това беше жена, която повече не можеше да се задоволява с трошици от мъжа, когото обичаше, откакто беше едва на петнайсет години.

Ала Джим беше горд и упорит. Това, че бе отказала да капитулира, когато бе споменал развод, беше недвусмислен сигнал за тревога. Той никога не изричаше напразни заплахи и ако тя не се върнеше у дома и не възобновеше брака им, наистина щеше да последва развод. Такъв си беше — упорит до крайност, досущ като сина си. И двамата по-скоро биха наранили себе си, отколкото да се огънат.

Проблемите й с Джим водеха началото си отпреди повече от три десетилетия, но Кал? Бе прочела между редовете на казаното от Джейн, достатъчно добре, за да разбере, че тя иска обвързване за цял живот, а съпругът й не е готов да й го предложи.

Какво беше това у сина й, което го караше да се дърпа толкова яростно от брака и всякакво обвързване? Беше отгледан в изпълнено с обич семейство. Защо категорично отказваше сам да си създаде такова?

Още от съвсем малък надпреварата беше всичко за него. Спомняше си как го бе научила да играе на дама, когато беше толкова мъничък, че едва можеше да ходи, камо ли да подскача на един крак. Самата тя все още беше почти дете и той бе не само неин син, но и другарче за игра. Беше начертала дамата на тротоара пред апартамента им и никога нямаше да забрави как едва проходилото момченце бе прехапало долната си устна, напълно съсредоточено в усилието си да я победи. Лин подозираше, че да бъде вързан към жена и семейство, за него бе още един символ на факта, че най-важната част от живота му е на свършване и че няма с какво да я замени.

Без съмнение, веднага след като беше приключил разговора си с нея, беше позвънил на баща си и му бе съобщил за бебето. Беше омъжена за Джим достатъчно отдавна, за да знае колко много ще се зарадва при новината, че в семейството им ще се появи нов живот, и също като нея, ще бъде загрижен за щастието на сина им. За разлика от нея, обаче, изобщо нямаше да бъде загрижен за чувствата на младата жена, която спеше в стаята за гости.

Лин погледна към майка си.

— Кал сигурно държи на Джейн, иначе не би излъгал по този начин.

— Калвин я обича. Просто още не го знае.

— Нито пък ти. Не и със сигурност.

Въпреки че сама я беше попитала, Лин се подразни на всезнайническото държание на майка си. Или пък все още не беше надмогнала болката от това, че старицата познава Джейн по-добре от нея.

— Можеш да вярваш каквото си искаш — изсумтя Ани. — Аз знам някои неща.

— Като например?

— Че тя не търпи глупостите му, като за начало. Туй му харесва у нея. Освен туй е боец и не се бои да му се опълчи. Трудно ще си намери по-добра жена от Джейни Бонър.

— Ако е такъв боец, защо го напуска?

— Предполагам, че чувствата й са й дошли малко в повечко. Силна любов изпитва тя към този твой син. Трябва да ги видиш как се гледат един друг, когато си мислят, че никой не ги вижда. Направо очите им пламтят.

Лин си спомни щастието на Кал напоследък, както и сълзите в очите на снаха си и си каза, че има голяма вероятност майка й да е права.

Ани я изгледа проницателно.

— Туй тяхно бебе ще бъде страшно умно.

— Струва ми се неизбежно.

— Мен ако питаш, не е хубаво едно такова специално дете да израсне само. Я виж как туй, че е отрасла без брат или сестра, е травмирало Джейни Бонър и точно то я е вкарало в сегашното й затруднение.

— Имаш право.

— Каза ми, че се чувствала като откачалка, докато растяла.

— Мога да си го представя.

— На едно такова дете са му нужни братя и сестри.

— Само че родителите трябва да живеят под един покрив, за да се случи това.

— Права си и още как. — Ани се облегна назад в люлеещия се стол и въздъхна. — Май не ни остава друг избор, Амбър Лин. Като че ли ще ни се наложи да хванем още един Бонър.

Лин се усмихна на себе си, докато излизаше на верандата, след като майка й си легна. На Ани й харесваше да вярва, че те двете целенасочено бяха заложили капан на Джим. Всъщност изобщо не бе така, но се беше отказала да разубеждава майка си. Бабката вярваше в каквото си искаше.

Бе почти полунощ и въздухът беше доста хладничък, така че тя закопча стария анцуг с емблемата на колежанския отбор на Кал. Зарея поглед към звездите и си помисли колко по-добре се виждаха те от върха на планината Хартейк, отколкото от къщата им в града.

Шум от приближаваща кола я извади от мислите й. Всички мъже в семейството й бяха нощни птици, така че този, който идваше, можеше да бъде само Кал или Итън. Надяваше се да е големият й син, дошъл да прибере жена си. След това си спомни обещанието да го държи настрана, което беше дала на Джейн, и се намръщи.

Ала колата, показала се след малко, не принадлежеше нито на Кал, нито на Итън, а на собствения й съпруг. Лин просто не можеше да повярва. От нощта, в която го беше напуснала, не бе дошъл да я види нито веднъж.

Спомни си резкия начин, по който се бяха разделили в петък, и се зачуди дали не идва, за да й даде визитката на адвоката си. Самата тя нямаше никаква представа как човек получава развод, освен че трябва да си уреди час при адвокат. Така ли ставаше? Отиваш при адвокат и докато се усетиш, бракът ти вече е история?

Джим слезе от колата и се запъти към нея с онази широка, гъвкава стъпка, която караше сърцето й да забие учестено откакто се помнеше. Би трябвало да го очаква. Кал несъмнено беше говорил с него и перспективата за ново внуче щеше да му даде още един претекст да опита да й се наложи. Подпря се на един от прясно боядисаните стълбове, които държаха покрива на верандата, и й се прииска той да не я намираше толкова недостойна.

Джим спря пред най-долното стъпало и се загледа в нея. Дълго време не каза нищо, просто я съзерцаваше, а когато най-сетне проговори, гласът му прозвуча странно официално.

— Надявам се, че не съм те уплашил, като се появих толкова късно.

— Няма нищо. Както виждаш, все още съм будна.

Той сведе очи и за миг Лин изпита странното чувство, че иска да избяга. Само че не можеше да е вярно. Мъжът й не бягаше от нищо. Никога.

Той отново вдигна очи и този път в тях грееше онзи упорит блясък, който й бе така добре познат.

— Аз съм Джим Бонър.

Лин го зяпна.

— Лекар съм в града.

Да не беше откачил?

— Джим, какво не е наред?

Той пристъпи на място, сякаш беше нервен, ала единственият път, когато бе видяла увереността му да рухва, бе когато Джейми и Чери умряха.

Съпругът й стисна ръце пред себе си, само за да ги отпусне покрай тялото си миг по-късно.

— Ами, ако трябва да съм честен, имам трийсет и седем годишен брак, който нещо не върви. Доста съм депресиран и вместо да се обърна към бутилката, реших, че малко женска близост би могла да ми помогне. — Той си пое дълбоко дъх. — В града чух, че една много приятна дама живеела тук с войнствената си майка и реших да се отбия и да попитам дали тази дама не би искала да вечеряме заедно някой път. Или пък да идем на кино. — Ъгълчето на устните му потръпна развеселено. — Стига да нямаш нищо против да излизаш с женен мъж.

— На среща ли ме каниш?

— Да, госпожо. Малко съм позагубил тренинг в това отношение, та се надявам да го правя както трябва.

Лин допря пръсти до устните си, силни чувства преизпълниха гърдите й. По време на онзи обяд в петък му беше казала, че й се иска да можеха да се срещнат като непознати, та да започнат отначало и да видят дали се харесват един друг, но по това време той беше толкова ядосан, че никак не й се вярваше да я е чул. След всички тези години изобщо не очакваше, че е способен да я изненада, ала ето че го бе сторил.

Потисна желанието да се хвърли в прегръдките му и да му каже, че всичко е простено. Не смяташе, че струва толкова малко, та това мъничко усилие от негова страна — независимо колко го оценяваше — да може да изтрие десетилетия, в които той просто не беше достатъчно добър. Зачуди се колко ли далече възнамерява да стигне с всичко това.

— Възможно е да не сме съвместими — подхвърли, опипвайки почвата.

— Може би. Но няма как да разберем, ако не опитаме.

— Не съм сигурна. На мама може да не й хареса.

— Остави майка си на мен. Страшно ме бива с възрастните дами, дори да са злобни и луди.

Лин за малко да се разсмее. Не си представяше упорития трезвомислещ Джим Бонър да направи нещо толкова романтично. Беше очарована и трогната, ала не изцяло. Нещо я натъжаваше и й отне миг, докато разбере какво. През по-голямата част от живота си се бе чувствала като просяк, молещ се за любовта на Джим — винаги мила, винаги готова да угоди и да отстъпи. Той никога не бе правил специални жестове заради нея, защото не му бе искала нищо. Никога не бе поставяла пречки по пътя му, а сега беше готова да се върне при него, само защото бе положил малко усилие да й угоди.

И до днес помнеше усещането от похотливите му тийнейджърски ръце по тялото си. Първите няколко пъти, когато бяха правили секс, на нея не й беше харесало особено, но и през ум не й беше минало да му откаже, макар самата тя да предпочиташе двамата да седят в задното сепаре на закусвалнята и да клюкарстват по адрес на съучениците си, докато си поделят една кола.

— Ще си помисля — отвърна тихо. След това се уви още по-плътно в горнището на анцуга и влезе в къщата.

Миг по-късно върху къщата се изсипа същински фонтан от чакъл, когато той отпраши по алеята, шофирайки като ядосан осемнайсетгодишен хлапак.

20

В продължение на две седмици Кал стоя настрана от планината Хартейк. През първата седмица се напи три пъти и се опита да цапардоса Кевин, който не бе изпълнил нареждането му да се пръждоса. През втората седмица поне дузина пъти се наканваше да отиде при нея, ала гордостта му винаги го спираше. Не той беше избягал! Не той беше развалил всичко с прекомерните си искания.

Освен това изобщо не бе сигурен, че която и да било от онези упорити жени ще го пусне в къщата. Очевидно единствените мъже, които бяха добре дошли там, бяха Итън, който не се броеше, защото беше просто Итън, и Кевин Тъкър, който определено се броеше. Направо кипваше, щом си представеше как хлапакът ходи в планината Хартейк, когато си поиска, как там го гощават и се суетят около него; Тъкър, който неизвестно как се беше нанесъл в собствената му къща!

Първата нощ, в която Кал се напи в „Планинаря“, негодникът бе задигнал ключовете му, сякаш Бомбардировача не беше достатъчно разумен, за да му е ясно, че не е в състояние да шофира. Именно тази нощ беше замахнал към по-младия играч, но го стори някак без желание и не го уцели. Следващото, което си спомняше, бе как се е проснал на седалката до шофьора в скъпарското мицубиши „Спайдър“ на Тъкър, който го бе откарал у дома, и оттогава така и не бе успял да се отърве от хлапето.

Беше почти сигурен, че не му е казвал, че може да остане. Всъщност, съвсем ясно си спомняше как му нарежда да се измете от къщата. Ала Кевин бе продължил да се навърта наоколо като някакво шибано куче пазач, въпреки че си имаше прекрасна къща под наем, да не говорим пък за Сали Теримън. И ето че преди Кал да се усети, двамата вече гледаха заедно записи на футболни мачове, а той обясняваше на младока как винаги се възползва от първата удала му се възможност, вместо да прояви търпение да разчете противниковата защита и да намери открит играч.

Поне гледането на мачове му помагаше да не мисли за това колко много му липсва професорката — чак го болеше. Което не означаваше, че има идея какво да направи по въпроса. Не беше склонен да бъде женен завинаги, не и когато трябваше да съсредоточи цялата си енергия върху футбола, нито пък когато нямаше друга работа, на която би могъл да се посвети. Но, освен това, не беше готов и да изгуби Джейн. Защо й трябваше да поставя условия, вместо да остави нещата както са си?

Да се замъкне в планината Хартейк, за да я моли да се върне при него, беше немислимо. Той не пълзеше пред никого. Не, нуждаеше се от причина да отиде там, но не му идваше наум нито една, която да е готов да признае на глас.

Все още не разбираше защо бе останала, вместо да се прибере в Чикаго, но беше доволен, че е така — по този начин щеше да има възможност да размисли. Беше казала, че го обича, а никога не би го изрекла, ако наистина не го мислеше. Може би днес беше денят, в който щеше да прояви доблестта да признае грешката си и да се върне при него.

Входният звънец пропя, но той не беше в настроение за компания, затова не му обърна внимание. Напоследък не спеше добре, нито пък ядеше кой знае какво, освен някой и друг сандвич с пушена наденица от време на време. Дори любимите му „Лъки Чармс“ бяха изгубили притегателната си сила, защото събуждаха твърде много болезнени спомени, така че сутрин закусваше с кафе. Потърка наболата си брада и опита да си спомни откога не се беше бръснал, но и за бръснене не беше в настроение. Нямаше муза за нищо друго, освен да гледа записи на футболни мачове и да вика по Кевин.

Звънецът отново се обади и той се намръщи. Не можеше да е Тъкър, защото кучият му син някак се беше сдобил със собствен ключ. Ами ако беше…

Сърцето му подскочи в гърдите и Кал си удари лакътя в рамката на вратата, докато се втурваше във фоайето. Ала когато отвори рязко входната врата, на прага видя не професорката, а баща си.

Джим нахлу вътре, размахвайки евтино жълто вестниче, отворено на някаква статия.

— Видя ли това? Маги Лоуъл ми го пробута веднага след като й направих цитонамазка. Мили боже, ако бях на твое място, щях да осъдя жена ти и да й взема и последния цент и ако ти не го направиш, аз ще го сторя! Не ме интересува какво казваш за нея. Тази кучка ми стана ясна от мига, в който я видях, а ти си твърде сляп, за да прозреш истината. — Той изведнъж прекрати тирадата си и зяпна сина си. — Какво, по дяволите си направил със себе си? Изглеждаш ужасно.

Кал издърпа таблоида от ръката на баща си. Първото, което видя, беше своя снимка с професорката, която някой бе направил на летище „О’Хеър“ в деня, когато бяха отпътували за Северна Каролина. Той изглеждаше мрачен, тя — замаяна. Но не фотографията накара вътрешностите му да се преобърнат. А заглавието под нея.

„Впримчих в брак най-добрия (и най-тъп) куотърбек“

от д-р Джейн Дарлингтън Бонър

— Мамка му.

— Ще имаш да кажеш много повече от това, когато прочетеш този боклук! — възкликна Джим. — Не ме е грижа дали е бременна, или не — тази жена е родена лъжкиня! Казва, че се е престорила на проститутка и ти се е представила като подарък за рождения ден, за да забременее от теб. Как всъщност се забърка с нея?

— Нали ти казах, татко. Изкарахме една кратка връзка и тя забременя. Случва се.

— Е, очевидно истината не е достатъчно вълнуваща, така че е решила да си измисли тази безумна история. И знаеш ли какво? Хората, които четат този парцал, ще решат, че е вярна. Ще решат, че действително е станало така.

Кал направи таблоида на топка в ръката си. Търсеше си добро извинение, за да иде да види жена си, и ето че го беше намерил.

Животът без мъже беше истинско блаженство. Или поне те така си казваха. Джейн и Лин се излежаваха като котки на припек и не се решеха чак до обяд. Вечер се грижеха Ани да си получи месото и картофите, а те си мажеха зрели круши с извара и го наричаха вечеря. Престанаха да вдигат телефона, не носеха сутиени, а Лин закачи на стената в кухнята плакат на мускулест мъж по бански гащета. Когато по радиото пуснеха Род Стюарт, танцуваха заедно. От обичайната скованост на Джейн не остана и следа и краката й летяха като гълъбови крила по килима.

За нея тази порутена стара къщурка бе всичко, което един дом би трябвало да бъде. Тя чупеше зелен фасул и пълнеше стаите с диви цветя. Слагаше ги в малки пъстроцветни чашки в тумбести порцеланови китайски вази и дори в една термочаша, която Лин откри на най-горната полица. И сама не беше сигурна как двете със свекърва й се бяха привързали така една към друга — може би защото съпрузите и на двете толкова си приличаха, че не се нуждаеха от думи, за да разберат болката на другата.

Допускаха Кевин в женското си царство, защото той ги забавляваше. Караше ги да се смеят и да се чувстват желани, дори когато по брадичките им се стичаше сок от круша, а в косите им имаше семена. Приемаха и Итън, защото сърце не им даваше да го отпратят, но се радваха, когато той си тръгнеше, защото пасторът не бе в състояние да скрие тревогата си.

Лин се отказа от срещите на женските си клубове и от грижливо подбраните си, стилни тоалети. Забрави да си боядисва косата и да си поддържа маникюра и кожичките на ноктите й станаха неравни. Компютърът на Джейн си остана в багажника на колата й. Вместо да се опитва да открие Теорията на всичко, тя прекарваше по-голямата част от времето си изтегната в стария ракитен стол в ъгъла на предната веранда, където не правеше нищо, освен да си почива, докато детето й растеше в нея.

Бяха блажено щастливи. Повтаряха си го всеки ден. Ала след това слънцето залязваше и разговорът започваше да замира. Една от тях въздъхваше, докато другата се взираше в сгъстяващия се сумрак.

С напредването на нощта над порутената къщурка в планината Хартейк се възцаряваше самотата и те се улавяха, че копнеят за по-тежки стъпки и по-дълбоки гласове. Денем си спомняха как мъжете, които толкова обичаха, ги бяха предали, ала нощем техният женски дом вече не им се струваше толкова блажено място. Започнаха да си лягат рано, за да съкратят самотните вечери, и ставаха в зори.

Дните им постепенно толкова заприличаха един на друг, че нямаше нищо, което да различи точно тази сутрин, две седмици след като Джейн беше дошла в планината Хартейк от останалите. Приготвила бе закуската на Ани, свършила бе няколко задачи и бе отишла да се поразходи. Малко след като се върна, по VH-1 пуснаха една особено игрива песен на Марая Кери и тя накара Лин да спре да глади пердетата, които беше изпрала, за да потанцуват. След това се беше изтегнала в стола на верандата. Докато раздигнат съдовете от обяда, вече беше готова да поработи в градината.

Мускулите на ръцете я боляха, докато прекопаваше лехите, изкоренявайки с лопатата бурените, заплашващи скъпоценния й боб. Денят беше топъл и би било по-разумно да го направи сутринта, но работните графици бяха изгубили очарованието си за нея. Сутринта беше твърде заета с това да лежи в шезлонга, докато детето й расте.

Изправи се, за да може гърбът й да си почине и се подпря на дръжката на лопатата. Ветрецът подхвана крайчеца на старомодната й домашна рокля от щампована басма и я уви около коленете й. Платът беше изтънял и мек от много пране. Ани й бе казала, че някога това била любимата й рокля.

Може би щеше да помоли Итън или Кевин да разтоварят компютъра й, ако се отбиеха днес. Или пък не. Ами ако се заловеше за работа и по радиото пуснеха Род Стюарт? Можеше да изпусне възможността да потанцува. Или пък ако потънеше в уравненията си, а в това време около боба й покараха нови бурени и ги задушиха?

Не. Да работи не беше добра идея, въпреки че Джери Майлс почти сигурно кроеше планове как да сложи край на кариерата й. Не беше добра идея да работи, когато имаше да плеви боб, а в нея растеше дете. Въпреки че Теорията на всичко я зовеше, тя се бе наситила на бюрокрация. Вместо това се взираше в планинското небе и се преструваше, че то бележи границата на живота й.

Именно така я завари Кал. В градината, подпряла ръка върху дръжката на лопатата и с лице, вдигнато към небето.

Дъхът му спря в гърлото, когато я видя да стои, облечена в избеляла басмена рокля, а слънцето огряваше гърба й. Френската й плитка бе започнала да се разплита и около главата й имаше ореол от руси кичурчета. Изглеждаше така, сякаш беше част от небето и земята, оживяло сливане на елементите.

Потта и вятърът бяха залепили дрехата за тялото й, разкривайки така ясно, сякаш бе гола, очертанията на гърдите й и коравия, закръглен корем, в който растеше неговото бебе. Беше разкопчала двете най-горни копчета на роклята и тя се бе отворила V-образно над влажните й напрашени гърди.

Беше загоряла от слънцето: ръцете и краката й, изцапаното й с пръст лице, както и влажното V-образно деколте, което се спускаше към гърдите й. Приличаше на жена от планините, едно от онези силни, стоически създания, които си бяха изкарвали прехраната от тази сурова, неблагодатна земя по време на Голямата депресия.

Все така вдигнала лице към небето, тя избърса чело с опакото на дланта си, оставяйки черна ивица върху него. Устата на Кал пресъхна, когато платът се опъна върху малките й, стегнати гърди и изпъкналия й корем. Никога не му се бе струвала толкова красива, колкото в този миг, застанала в градината на баба му, без никакъв грим и изглеждаща точно на трийсет и четири години.

Жълтият вестник изшумоля до бедрата му и гласът на Ани отекна зад него.

— Пръждосвай се от земята ми, Калвин. Никой не те е канил тук!

Джейн отвори рязко очи и изпусна лопатата.

Кал се обърна тъкмо навреме, за да види как баща му изхвърча иззад ъгъла на къщата.

— Остави пушката, стара ненормалнице!

Лин се появи на задната веранда и застана зад Ани.

— На това му се казва мила семейна картинка — измърмори майка му.

Въпреки че беше говорил с нея по телефона, тя неизменно отхвърляше поканите му за вечеря и не я беше виждал от седмици. Какво се бе случило с нея? Тя никога не се държеше иронично, ала сега гласът й буквално преливаше от сарказъм. Поразен, Кал се мъчеше да преглътне и останалите промени.

Вместо един от обичайните си скъпи тоалети, тя носеше чифт черни дънки, срязани накриво до средата на бедрата й и плетена зелена блузка, която той като че ли бе видял за последно върху жена си, макар че тогава върху нея нямаше петно от пръст. Също като Джейн и тя не бе гримирана. Косата й беше по-дълга, отколкото я бе виждал някога, разчорлена и в нея се виждаха прошарени кичури, за които дори не подозираше.

Почувства пристъп на паника. Приличаше по-скоро на богиня майка, а не на неговата майка.

Междувременно Джейн беше оставила лопатата и като прекоси двора, се приближи до стъпалата. Босите й крака бяха обути в чифт мръсни бели кецове, с дупки отстрани и без връзки. Пред очите му тя безмълвно зае мястото си на верандата при останалите жени.

Ани беше в средата, прицелила се в него с пушката си — майка му стоеше от едната й страна, Джейн — от другата. Въпреки че никоя от тях не беше особено едра, Кал имаше чувството, че насреща си има три амазонки.

Тази сутрин баба му си бе изписала веждите накриво, което й придаваше подчертано злобен вид.

— Ако искаш да си върнеш туй момиче обратно, Калвин, ще трябва да му удариш едно сериозно ухажване.

— Не иска да си я връща — сопна се Джим. — Само вижте какво е направила!

И като издърпа вестника от ръката на сина си, го тикна към жените.

Джейн слезе на първото стъпало, взе го и наведе глава над страницата.

Кал никога не бе чувал такава горчивина в гласа на баща си.

— Надявам се, че се гордееш със себе си — озъби се той на снаха си. — Решила си да му съсипеш живота и си се справила прекрасно.

Джейн, която вече бе прегледала статията и бе схванала за какво става дума, вдигна очи към съпруга си. Погледът й му подейства като удар в гърдите и той трябваше да извърне очи.

— Джейн няма нищо общо със статията, татко.

— Името й е точно под заглавието! Кога ще престанеш да я защитаваш?

— Джейн е способна на много неща, в това число да бъде упорита и неразумна — при тези думи Кал й хвърли суров поглед, — но не би направила това.

Видя, че тя не се учуди от начина, по който бе взел нейната страна, и това го зарадва. Значи все пак му имаше поне мъничко доверие. Докато я гледаше как притиска вестника до гърдите си, сякаш би могла да скрие думите му от света, се зарече, че Джоди Пулански ще му плати за болката, която й бе причинила.

Баща му все така имаше буреносно изражение и Кал си даде сметка, че ще трябва да му каже поне част от истината. Никога нямаше да му признае стореното от Джейн — това на никого не влизаше в работата — но поне можеше да обясни държанието й към семейството му.

Джим направи крачка към снаха си и Кал побърза да застане между тях отбранително.

— Получаваш ли редовна пренатална грижа или си твърде заета с проклетата си кариера, за да ходиш на лекар?

Джейн срещна погледа му, без да трепне.

— Посещавам доктор Воуглър.

Баща му кимна неохотно.

— Тя е добра. Просто се постарай да правиш каквото ти каже.

Ръката на Ани започна да трепери — пушката беше твърде тежка за нея. Кал улови погледа на майка си. Тя се пресегна и взе оръжието.

— Ако някой ще застрелва някого от тях двамата, мамо, това ще съм аз.

Страхотно! И майка му беше полудяла.

— Ако нямате нищо против — каза той през свито гърло, — бих искал да поговоря с жена си насаме.

— Това зависи от нея. — Лин погледна към Джейн, която поклати глава.

Това адски го вбеси.

— Има ли някой вкъщи?

Женският триумвират се обърна като едно цяло и пак вкупом грейнаха в усмивки, когато резервният му куотърбек се показа иззад ъгъла на къщата, сякаш мястото му принадлежеше.

Тъкмо когато Кал си мислеше, че нещата не могат да станат по-лоши…

Погледът на Кевин обходи жените на верандата, двамата мъже под тях и пушката. Повдигна едната си вежда в поздрав към съотборника си, кимна на Джим, а после отиде да се присъедини към жените.

— Вие, прекрасни дами, ми казахте да намина за пържено пиле и аз реших да се възползвам от предложението ви. — Той се облегна на колоната, която Кал беше боядисал едва преди месец. — Как е малкият днес?

И с фамилиарност, която издаваше, че го е правил и преди, погали корема на Джейн.

Кал го смъкна от верандата и го повали на земята за броени секунди.

Изстрелът на пушката едва не му спука тъпанчетата. Бучки пръст се посипаха по лицето и голите му ръце. Шумът и заслепилите го за миг песъчинки му попречиха да нанесе удар и Кевин успя да се измъкне изпод него.

— По дяволите, Бомбардировач, тази пролет ми нанесе толкова травми, колкото не получих през целия сезон миналата година.

Бонър избърса очите си и скочи на крака.

— Дръж си ръцете далеч от нея.

Кевин изглеждаше подразнен и се обърна към Джейн.

— Ако и с теб се е държал така, нищо чудно, че си го напуснала.

Кал изскърца със зъби.

— Джейн, бих искал да поговорим. Сега.

Майка му — милата му, разумна майчица — застана пред нея сякаш не той, а Джейн й беше дете! А и баща му не помагаше особено, просто си стоеше там и зяпаше Лин, сякаш не разбираше абсолютно нищо.

— Какви са ти намеренията към Джейн, Кал?

— Това засяга само нас двамата.

— Не съвсем. Сега Джейн има семейство, което да се грижи за нея.

— Дяволски си права, че има! Аз съм семейството й.

— Ти не я искаше, така че сега двете с Ани сме нейното семейство. Което означава, че ние се грижим за интересите й.

Джейн беше приковала очи в лицето на майка му и докато гледаше слисаното й, щастливо изражение, Кал си помисли за студения кучи син, който я беше отгледал, и въпреки всичко — пушката, измяната на майка му, дори Кевин Тъкър — се зарадва, че тя най-сетне бе открила свестен родител. Само да не беше открила неговия свестен родител.

Ала изпълнилата го топлина бързо се изпари, когато Лин го измери с онзи свой нетърпящ възражение поглед, който преди двайсет години предвещаваше, че ще му отнеме ключовете на колата.

— Ще уважиш ли брачните обети, които й даде, или все още възнамеряваш да се отървеш от нея, след като детето се роди?

— Не изкарвай нещата така, сякаш съм платил на наемен убиец да й види сметката! — При тези думи той махна с палец към Тъкър. — И може ли да обсъждаме всичко това насаме, без този клоун тук да ни слуша?

— Той остава — намеси се Ани. — Аз го харесвам. Освен това го е грижа за теб, Калвин. Нали така, Кевин?

— Точно така, госпожо Глайд. Наистина ме е грижа. — Тъкър му отправи усмивчица в стил Джак Никълсън, а после се обърна към Лин. — Освен това, ако той не иска Джейн, аз я искам.

Джейн имаше наглостта да се усмихне. Ала майка му открай време беше страшно целенасочена, когато се налагаше.

— Не може да бъде и така, и иначе, Кал. Джейн или е твоя съпруга, или не е. Кое избираш?

Достигнал предела на търпението си, той избухна:

— Добре! Никакъв развод! Ще си останем женени, по дяволите! — Той изгледа свирепо трите жени. — Ето, доволни ли сте най-сетне? А сега бих искал да поговоря със съпругата си!

Майка му потръпна. Ани поклати глава и цъкна с език. Джейн го изгледа с неприкрито презрение и се прибра в къщата, вземайки вестника със себе си.

Вратата против комари се затръшна.

— По дяволите, Бомбардировач. Може би, вместо да гледаш толкова много записи на мачове, би било добре да попрочетеш някоя и друга книга за женската психология.

Знаеше, че здравата е оплескал нещата, но знаеше също така, че бяха отишли твърде далеч. Бяха го унижили публично, направили го бяха за посмешище пред съпругата му. Изгледа ги свирепо, завъртя се и се отдалечи.

На Лин й се плачеше, докато го гледаше как изчезва от погледа й. Ах, този неин упорит син, който някога беше и нейно другарче за игра. Беше й бесен и тя можеше само да се надява, че постъпва правилно и че един ден ще я разбере.

Очакваше Джим да се втурне след него, но вместо това той се приближи до верандата, макар да се обърна не към нея, а към Ани. Познавайки чувствата му към майка й, Лин зачака обичайната му проява на враждебност, ала остана изненадана.

— Госпожо Глайд, искам да ви помоля за разрешение да изведа дъщеря ви на разходка.

Тя усети как дъхът й секва. Джим за първи път идваше в къщата след онази нощ преди две седмици, когато му беше отказала. В последвалите дни знаеше, че е постъпила правилно, ала нощем, когато съпротивителните сили на разума й отслабваха, й се щеше нещата да бяха различни. Никога не бе очаквала, че той е в състояние за втори път да преглътне гордостта си и да изиграе ролята на учтив ухажор.

Ани обаче очевидно не намираше нищо странно в това.

— Не се отдалечавайте от къщата — предупреди го тя.

Едно мускулче върху челюстта му потръпна, но той й кимна сковано.

— Добре тогаз. — Костеливите пръсти на майка й се забиха в кръста на Лин. — Върви, Амбър Лин. Джим те покани както си му е редът. И гледай да си любезна, а не само да се сопваш, както правиш с мен напоследък.

— Да, госпожо. — Лин слезе по стъпалата, обзета от желание да се разсмее, въпреки че очите й се насълзиха.

Ръката на съпруга й се обви около нейната. Той сведе поглед към нея и топлите златисти пръски в лешниковите му очи изведнъж й напомниха колко нежен бе по време на трите й бременности. Когато бе по-дебела от всякога, я целуваше по корема и й казваше, че е най-красивата жена на света. Докато ръката й се сгушваше като малка птичка в голямата му длан, тя си помисли колко бързо бе забравила доброто, спомняйки си единствено лошото.

Той я поведе към пътечката, която свърваше в гората, и въпреки предупреждението на майка й, много скоро се отдалечиха от къщата.

— Хубав ден — каза той. — Малко топличък като за май.

— Да.

— Колко е тихо само.

Лин се учудваше, че продължава да се обръща към нея, сякаш току-що се бяха запознали, но побърза да се присъедини към него в това място, където никой от тях не беше наранявал другия.

— Тихо е, но на мен ми харесва.

— Никога ли не ти става самотно?

— Има много неща за правене.

— Какви?

Той я погледна и Лин беше поразена от настойчивостта на изражението му. Искаше да знае как е прекарала деня! Искаше да я слуша, докато тя говори. С огромна наслада заразказва.

— Всички ставаме рано. Аз обичам да се разхождам в гората по изгрев-слънце, а когато се прибера, снаха ми… — Тя поспря и го погледна с крайчеца на окото си. — Името й е Джейн.

Той се намръщи, но не каза нищо. Навлязоха още по-навътре в гората, където от двете страни на пътеката растяха рододендрони и планински лаври, както и туфи теменужки, нарциси и същински килим от някакво цвете, разцъфнало във виненочервено. Два кучешки дряна празнуваха с бели водопади спасението си от плесените, погубили толкова много от растителните видове в планините на Каролина. Лин вдъхваше дълбоко плътното, влажно ухание на земя, която миришеше на нов живот.

— Докато се върна от разходката си, Джейн вече е готова със закуската — продължи тя. — Майка ми иска бекон и яйца, но Джейн приготвя палачинки от пълнозърнесто брашно или овесена каша с пресни плодове, така че когато вляза в кухнята, обикновено заварвам как Ани се опитва да подхване кавга с нея. Само че Джейн е хитра и се справя с мама по-добре от когото и да било в семейството ми. Когато приключим със закуската, слушам музика, докато почиствам кухнята.

— Каква музика?

Всъщност, той знаеше каква. През годините безброй пъти беше сменял радиото в различните им коли от нейните станции за класическа музика на любимите си кънтри предавания.

— Обичам Моцарт, Вивалди, Шопен, Рахманинов. Снаха ми харесва класически рок. Понякога танцуваме.

— Ти и… Джейн?

— Пристрастила се е към Род Стюарт. — Лин се засмя. — Ако по радиото пуснат негова песен, ме кара да оставя каквото правя и да танцувам с нея. Така е и с някои от по-новите групи — такива, за които дори не си чувал. Понякога просто трябва да танцува. Не мисля, че го е правила кой знае колко, докато е растяла.

— Но тя… чух, че била учен — предпазливо каза той.

— Така е. Но казва, че точно сега иска да отгледа бебето, което расте в нея.

Времето минаваше, докато той осмисляше думите й.

— Звучи ми като необикновена жена.

— Прекрасна е. — А после добави импулсивно: — Искаш ли да дойдеш на вечеря днес, за да я поопознаеш?

— Каниш ли ме? — По лицето му се изписаха едновременно учудване и удоволствие.

— Да. Да, мисля, че те каня.

— Добре тогава. С удоволствие ще дойда.

Известно време се разхождаха, без да говорят. Пътеката се стесни и Лин се отклони от нея, повеждайки го към потока. Като малки бяха идвали тук десетки пъти. Присядаха един до друг на стария дънер, който вече го нямаше, тъй като отдавна беше изгнил, и макар че понякога просто гледаха как водата се лее над покритите с мъх камъни, най-често се натискаха. Кал бе заченат недалеч оттук.

Джим се прокашля и приседна на дънера на един кестен, паднал край брега на потока в някоя отдавна отминала буря.

— Доста беше сурова със сина ми преди малко.

— Знам. — Лин се настани до него, но не чак толкова близо, че да се докосват. — Имам внуче, което да защитавам.

— Разбирам.

Ала тя виждаше, че всъщност изобщо не разбира. Едва преди няколко седмици това би го накарало да й се сопне, но сега изглеждаше по-скоро замислен, отколкото подразнен. Нима бе започнал да й има доверие?

— Помниш ли, когато ти казах, че бракът ми се разпада?

Тялото на Лин се напрегна.

— Помня.

— Аз съм виновен. Просто искам да го знаеш, ако си мислиш да… излизаш с мен.

— Само ти ли си виновен?

— Деветдесет и девет процента. Обвинявах нея за собствените си недостатъци, без дори да си давам сметка, че го правя. — Той подпря длани на коленете си, загледан в бълбукащата вода. — В продължение на години вярвах, че ако не бях принуден да се оженя толкова млад, щях да стана световноизвестен епидемиолог, но едва след като тя ме напусна, си дадох сметка, че съм се заблуждавал. — Той сплете ръце — силните, целебни ръце, които в този окръг посрещаха новия живот и изпращаха онези, които го напускаха. — Никога не бих бил щастлив далеч от тези планини. Харесва ми да бъда провинциален лекар.

Лин беше трогната от дълбоките чувства, които долавяше в гласа му, и си помисли, че той може би най-сетне бе открил онази част от себе си, която беше изгубил.

— Ами последният един процент?

— Какво? — Той завъртя глава.

— Каза, че деветдесет и девет процента от вината е твоя. Ами последният процент?

— Тя не е отговорна дори за това. — Лин не беше сигурна дали не е само номер на светлината, но очите му изглеждаха пълни със състрадание. — Нямаше никакви привилегии на своя страна, докато растеше, а така и не получи кой знае какво формално образование. Казва, че винаги съм я гледал отвисоко заради това и вероятно е права — тя е права за повечето неща — но сега ми се струва, че може да ме е улеснила да го сторя, защото макар да е постигнала повече, отколкото мнозина биха могли да свършат и за два живота, никога не е имала особено високо мнение за себе си.

Лин отвори уста, ала после я затвори, без да каже нищо. Как би могла да отрече нещо, което бе така очевидно вярно.

За миг си позволи да се замисли над това колко далеч беше стигнала в живота си. Видя тежката работа и самодисциплината, които й бяха необходими, за да се превърне в жената, която искаше да бъде. Сякаш от разстояние наблюдаваше себе си и установи, че харесва онова, което вижда. Защо й беше отнело толкова дълго да приеме себе си? Джим беше прав. Как би могла да очаква той да я уважава, когато самата тя не го правеше? За нея това бе много повече от един процент от вината и тя му го каза.

Той сви рамене.

— Май не ми пука особено какви са точните цифри. — Улови ръката, която почиваше върху бедрото й, и прокара палец по неравното ръбче на един от ноктите, а после го плъзна надолу, към венчалната й халка. Не я поглеждаше, а когато заговори, мекият и едновременно с това дрезгав тон на гласа му беше пропит от емоция: — Жена ми е такава част от мен, че е като дъха, който влиза в тялото ми. Толкова много я обичам.

Простичките му, прочувствени слова я разтърсиха и собствените й думи заседнаха в гърлото й.

— Тя е истинска щастливка.

Джим вдигна глава и Лин видя, че в крайчетата на очите му се събира влага. Сълзи. В продължение на трийсет и седем години нито веднъж не бе видяла съпруга си да плаче, нито дори в деня, в който погребаха Чери и Джейми.

— Джим… — Тя се хвърли в обятията му и откри онова познато местенце, което Бог беше създал само за нея от костите, мускулите и плътта на мъжа й. Чувства, които не можеше да изрази, я задавиха и замъглиха ума й, така че следващите й думи, изобщо не бяха онези, които бе възнамерявала да изрече. — Би трябвало да знаеш, че не спя с мъже на първата среща.

— Нима? — Гласът му беше дрезгав.

— Всъщност, започнах да правя секс твърде млада. — Тя се поотдръпна от него и сведе очи към скута си. — Не исках, но го обичах толкова много, че не знаех как да му откажа.

Вдигна поглед, за да види как е приел казаното от нея. Не искаше да хвърля още вина в лицето му, но имаше нужда той да узнае как се бе случило.

В усмивката му се долавяше мъничко печал; палецът му докосна крайчеца на устните й.

— Това успя ли да те отблъсне от секса за цял живот?

— О, не. Бях благословена с прекрасен любовник. Може и да беше мъничко непохватен в началото, но не му отне дълго, докато усвои всички тънкости. — Тя се усмихна.

— Радвам се да го чуя. — Палецът му проследи долната й устна. — Би трябвало да знаеш отсега, че нямам кой знае какъв сексуален опит. Бил съм само с една жена.

— Това е добре.

Джим отметна косата от лицето й.

— Някой казвал ли ти е, че си красива? Доста по-раздърпана от жена ми, ала достатъчно хубава, за да спреш автомобилния трафик и по най-натоварената улица?

Тя се засмя.

— Не бих могла да спра трафика, дори ако имах червена светлина по средата на челото си.

— Толкова разбираш и ти.

Улови ръката й и лекичко я издърпа на крака. Наведе глава и Лин разбра, че се кани да я целуне.

Допирът на устните му беше нежен и познат. Не се приближи повече, така че се докосваха единствено устните им, както и сплетените им ръце. Целувката им бързо изгуби първоначалната си нежност и стана настойчива, изпълнена със страст. Толкова време беше минало и за двамата; толкова неща имаха да си кажат, които не можеха да бъдат изразени с думи. Ала на Лин това ухажване й харесваше и тя искаше още време.

Сякаш го усети, той се отдръпна и я погледна с леко замъглени очи.

— Аз… трябва да се връщам на работа. И така вече закъснявам за следобедните си прегледи. А когато правим любов, не искам да бъде набързо.

Лин усети, че краката й натежават и омекват от желание. Докато се връщаха на пътеката, тя пъхна длан в неговата.

— Когато дойдеш за вечеря, може би ще имаме време да поговорим и да ми разкажеш за работата си.

По лицето му се разля усмивка на неподправено удоволствие.

— Ще ми бъде приятно.

Лин си даде сметка, че не може да си спомни кога за последен път го беше попитала нещо различно от повърхностното: „Как мина денят ти?“. Май и двамата трябваше да се научат да слушат другия.

Усмивката му помръкна и челото му се набръчка.

— Предполагам, че не може да доведа и сина си, когато дойда на вечеря?

Тя се поколеба само за миг, преди да поклати глава.

— Съжалявам. Мама няма да позволи.

— Не си ли достатъчно голяма, за да се оставяш майка ти да те командва?

— Понякога тя си наумява точно как трябва да бъдат нещата. Сега например е решила кой може и кой не може да идва в къщата.

— И синът ми не е добре дошъл?

Лин го погледна нещастно.

— Боя се, че не. Надявам се… скоро. Зависи от него, не от Ани.

Челюстта му отново се обтегна в онази упорита линия, която тя познаваше така добре.

— Трудно ми е да повярвам, че допускаш една смахната старица да взема решения за нещо толкова важно.

Лин спря и го целуна лекичко в ъгълчето на упорито стиснатата челюст.

— Може би не е толкова смахната, колкото си мислиш. Все пак, именно тя бе тази, която ми каза да дойда на разходка с теб.

— Нямаше ли да го направиш иначе?

— Не знам. Доста неща в живота ми са заложени на карта в момента и не искам да допусна грешка. Понякога майките знаят какво е най-добро за дъщерите им. — Тя го погледна право в очите. — И за синовете им.

Той поклати глава и отпусна примирено рамене.

— Добре. Признавам се за победен.

Лин се усмихна и трябваше да се сдържи да не го целуне отново.

— Вечеряме рано. В шест часа.

— Ще бъда там.

21

Тази вечер Лин демонстрира Джейн на Джим така, сякаш беше обичното й дете, извикано да изпълни номерата, които умееше, пред някой непознат. Хвали я пред него, докато главата му се замая, а после ги отпрати в дневната, за да могат да оправят каквито различия бяха останали между тях.

Джейн се настани в стола на Ани и усети болезнено трепване заради приликата между баща и син. Прииска й се да седне до него и да се сгуши в силните му ръце, които така й напомняха за онези на Кал. Вместо това си пое дълбоко дъх и му разказа как се беше запознала със сина му и какво беше направила.

— Не съм написала статията във вестника — каза, когато довърши историята си, — но почти всяка дума в нея е вярна.

След това зачака укорите му.

— Предполагам, че Итън ще има какво да каже за божието провидение и как именно то ви е събрало с Кал.

Това я хвана неподготвена.

— Не съм толкова сигурна.

— Обичаш го, нали?

— С цялото си сърце. — Джейн сведе поглед. — Но това не означава, че ще бъда просто някаква странична добавка към живота му.

— Съжалявам, че те измъчва така. То е по-силно от него. Мъжете в нашето семейство са доста твърдоглави. — Изглежда, се чувстваше неловко. — Май и аз имам да си призная нещо.

— О?

— Днес следобед се обадих на Шери Воуглър.

— На лекарката ми?

— Не можех да бъда спокоен за бременността ти, докато не се уверя, че всичко е наред. Тя каза, че си напълно здрава, но по никакъв начин не можах да я принудя да ми съобщи дали ще имам внук, или внучка. Каза, че си решила да изчакаш и че аз също трябва да имам търпение. — Изглеждаше смутен. — Знам, че не биваше да говоря с нея зад гърба ти, но не исках да ти се случи нищо лошо. Сърдита ли си?

Мислите на Джейн се насочиха към Чери и Джейми, а после и към собствения й баща, който сякаш никога не бе загрижен за нея. В следващия миг вече се усмихваше.

— Не съм сърдита. Благодаря.

Той поклати глава и също се засмя.

— Ти си добра жена, Джейни Бонър. Старата кукумявка се оказа права за теб.

— Чух те! — обади се споменатото същество от съседната стая.

По-късно тази нощ, докато лежеше в тясното си желязно легло и не можеше да заспи, Джейн се усмихна при спомена за възмущението на старицата. Ала усмивката й помръкна при мисълта за всичко, което щеше да изгуби, когато си тръгнеше оттук: Джим и Лин, Ани, планините, които с всеки изминал ден сякаш все повече се превръщаха в част от нея… и Кал. Само че как би могла да изгуби нещо, което никога не беше имала?

Искаше й се да си изплаче очите, но вместо това заби юмрук във възглавницата, като си представяше, че размазва лицето на съпруга си. Гневът й се стопи и остана да лежи по гръб, вперила поглед в тавана. Какво правеше тук? Защо подсъзнателно го чакаше да размисли и да осъзнае, че я обича? Днешният ден й бе показал, че това няма да се случи.

Мислите й се върнаха към унизителния момент този следобед, когато той беше изкрещял, че ще си останат женени. Предложението му я беше наранило дълбоко. Думите, които бе жадувала да чуе, бяха изречени в пристъп на гняв и изобщо не ги мислеше.

Тя се застави да погледне истината в очите. Кал може и да размислеше, но щеше да го стори по задължение, а не от любов, защото просто не изпитваше към нея същото, което тя — към него. Трябваше да го приеме и отново да заживее собствения си живот. Време бе да си тръгне от планината Хартейк.

Вятърът навън се беше усилил и в стаята беше захладяло. Въпреки че под завивките беше топло, студът сякаш бе проникнал чак в костите й. Джейн се сгуши под одеялата и прие факта, че трябва да си върви. Винаги щеше да е благодарна, задето си бе откраднала тези седмици само за себе си, ала сега беше време да престане да се крие и да се върне към своя живот.

Дълбоко нещастна, тя най-сетне потъна в сън, само за да бъде изтръгната от него от оглушителна гръмотевица и една студена, мокра ръка, затиснала устата й. Пое си дълбоко дъх, канейки се да изпищи, ала ръката още по-здраво запуши устата й и един дълбок, познат глас прошепна в ухото й:

— Шшт… аз съм.

Джейн отвори рязко очи. Една тъмна сянка се бе надвесила над нея. Вятър и дъжд нахлуваха през прозореца до леглото й и караха завесите да се удрят с плющене в стената. Той свали ръка от устата й и посегна да затвори прозореца в същия миг, в който нова гръмотевица разтърси къщата.

Краката на Джейн се бяха разтреперили от уплахата, причинена от внезапната му поява, но тя успя да седне в леглото.

— Махай се!

— Говори по-тихо, преди Медея[45] да се е появила със своята слугиня.

— Да не си посмял да кажеш нещо лошо за която и да било от тях.

— Те биха изяли собствените си деца за вечеря.

Това беше прекалено жестоко. Защо просто не я оставеше на мира?

— Какво правиш тук?

Той сложи ръце на кръста си и я изгледа сърдито.

— Дойдох да те отвлека, но навън вали и е студено, затова ще трябва да го направя някой друг път.

След това се настани на стола пред шевната машина до леглото й. Капчици дъжд блестяха в косата му и по анорака му. Поредната светкавица огря стаята и Джейн видя, че е все така небръснат и има същия измъчен вид, както и този следобед.

— Възнамерявал си да ме отвлечеш?

— Сериозно ли си мислеше, че ще ти позволя да останеш още дълго при тези луди жени?

— Изобщо не ти влиза в работата какво правя.

Кал не й обърна внимание.

— Трябваше да поговоря с теб, без онези вампири да ни подслушват. Като за начало, смятам, че през следващите няколко дни ще е добре да не се мяркаш в града. Появиха се един-двама репортери, изгарящи от желание да проверят истина ли е онази статия.

Значи затова беше дошъл. Не за да й се врече във вечна любов, а за да я предупреди за пресата. Трябваше да положи усилие да преглътне разочарованието си.

— Отвратителни кръвопийци — изръмжа той.

Джейн се поизправи още малко, както беше облегната на възглавниците, и срещна погледа му.

— Да не си посмял да сториш каквото и да било на Джоди!

— Надявай се!

— Сериозно ти говоря.

Кал я изгледа свирепо и една светкавица улови суровия блясък в очите му.

— Прекрасно знаеш, че именно тя е продала историята на вестника.

— Злото вече е сторено. Няма какво повече да направим, така че какъв е смисълът? — Придърпа завивката до брадичката си. — Ще бъде като да смачкаш мравка. Тя е жалка и искам да я оставиш на мира.

— Не ми е в природата да позволя някой да ме нападне, без да отвърна на удара.

Джейн настръхна.

— Знам.

— Е, добре. — Той въздъхна. — Няма да я закачам. И без това май няма за какво толкова да се тревожа. Тази вечер Кевин даде пресконференция и каза, че ще даде още една утре, за следващата порция репортери. Ако щеш вярвай, но той почти изцяло успя да обезвреди ситуацията.

— Кевин?

— Твоят рицар в блестящи доспехи. — На Джейн не й убягна хапливия сарказъм в гласа му. — Отбих се в „Планинаря“, за да изпия една бира и го открих наобиколен от цяла тумба репортери. Каза им, че историята е вярна.

— Какво?

— Но само донякъде. Каза, че двамата с теб сме излизали няколко месеца преди онази съдбовна нощ. Според него подаръкът за рождения ми ден всъщност бил изненада, която ти си уредила. Ексцентричност на средната възраст, май така го нарече. Трябва да му призная, че е страшно убедителен. Докато приключи, дори аз вече вярвах, че се е случило точно така.

— Казах ти, че е истинско сладурче.

— Нима? Е, твоето сладурче ясно даде да се разбере, че единствената причина с теб да започнем да излизаме, е, че той току-що те бил зарязал и си била толкова разстроена, че те е прехвърлил на мен, като един вид утешителна награда.

— Ама че задник!

— Именно.

Въпреки думите си обаче, не изглеждаше особено сърдит на конкурента си. Изправи се и бутна стола настрани. Джейн застина, когато приседна на ръба на леглото й.

— Върни се вкъщи, миличка. Знаеш, че съжалявам за случилото се преди, нали? — Сложи ръка върху нейната, както си беше скрита под завивките. — Трябваше да се обадя на Брайън, веднага щом чувствата ми към теб се промениха, но мисля, че просто не бях в състояние да се изправя срещу това, което се случваше. Можем да оправим всичко. Просто имаме нужда да бъдем насаме, докато това стане.

Направо й късаше сърцето.

— Няма какво да оправяме.

— Ами фактът, че сме женени и ще имаме дете? Бъди разумна, Джейн. Просто се нуждаем от малко време.

Тя се стегна, за да прогони прокрадналата се у нея слабост, която я караше да се съгласи. Отказваше да се превърне в поредната безволева жена, станала жертва на чувствата си.

— Домът ми е в Чикаго.

— Не го казвай. — В гласа му отново прозвучаха гневни нотки. — Имаш си чудесен дом от другата страна на тази планина.

— Онова място е твое, не мое.

— Не е вярно.

Почукването, разнесло се откъм вратата, стресна и двамата. Кал скочи от ръба на леглото.

— Джейн? — повика Лин. — Джейн, чух нещо. Добре ли си?

— Да.

— Чух гласове. Мъж ли има при теб?

— Да.

— Защо трябваше да й го кажеш? — изсъска Кал.

— Искаш ли го при теб? — попита Лин.

Тя потисна мъката, надигнала се в гърдите й.

— Не.

Последва дълга пауза.

— Добре тогава. Ела в моята стая. Може да спиш при мен.

Джейн отметна завивките.

Кал я стисна за ръката.

— Не го прави, Джейн. Трябва да поговорим.

— Времето за говорене отмина. Утре се прибирам в Чикаго.

— Не можеш да го направиш! Доста мислих и имам да ти казвам много неща.

— Кажи ги на някой, който го е грижа.

И като се отскубна от него, тя изхвърча от стаята.

Джейн се канеше да избяга, а той не можеше да го позволи. За нищо на света! Та той я обичаше!

Беше научил от баща си, че трите стават рано, затова пристигна в планината Хартейк още призори. Изобщо не беше мигнал, след като миналата нощ се бе покатерил през прозореца в стаята на Джейн и после излезе пак на дъжда навън. Сега, когато беше твърде късно, виждаше къде бе сгрешил.

Трябваше да й каже, че я обича в мига, в който се озова в стаята й, още докато затискаше устата й с ръка. Вместо това се беше раздрънкал за отвличане и репортери, ръсейки празни приказки, вместо да стигне до същинската част, до единственото важно от всичко, което искаше да й каже. Може би се срамуваше, задето му беше отнело толкова време да осъзнае нещо, което би трябвало отдавна да е разбрал.

Истината за чувствата му се беше стоварила върху него като гръм от ясно небе. Вчера следобед тя го беше осенила изведнъж, докато караше като луд надолу по планината, след като се бе държал като пълен глупак, разкрещявайки се, че ще си останат женени. Изражението върху лицето й — на неподправено презрение — го беше съсипало. Доброто й мнение значеше за него много повече от това на някой спортен журналист. Тя беше всичко за него.

Разбираше, че любовта му към нея не беше новина — новост бе само това, че най-сетне е приел този факт. Поглеждайки назад, той си даде сметка, че вероятно се беше влюбил в нея, когато я бе съборил на земята в двора на Ани в деня, в който откри на колко години е всъщност.

С цялото си същество знаеше, че не може да допусне този брак да се разпадне. Колкото и да го плашеше идеята да сложи край на кариерата си, това бе нищо в сравнение с ужаса от мисълта, че би могъл да изгуби Джейн. Това означаваше, че трябва да я накара да го изслуша, но първо трябваше да се погрижи да не си замине.

Входната врата на бабината му къщурка беше затворена с резето, което монтира преди по-малко от две седмици. Бе сигурен, че за нищо на света нямаше да му отворят, така че просто изкърти вратата с ритник и отиде в кухнята.

Джейн беше на мивката, облечена в нощницата си с Гуфи и с разрошена коса. Зяпна от изненада, а докато го оглеждаше, очите й се разшириха от тревога.

Той се бе зърнал в огледалото, докато минаваше през дневната, и изобщо не се учуди на реакцията й. С небръснатата си брада, зачервени очи и експлозивен темперамент, приличаше на някой особено опасен, избягал от затвора престъпник. Не че имаше нещо против. Нека са наясно от самото начало, че не се шегува.

Ани седеше на масата по пижама от розов сатен, върху която беше наметнала стара вълнена риза. Все още не се беше гримирала и всичките й осемдесет години си личаха. Докато Кал прекосяваше кухнята, тя изломоти нещо и се изправи. Той мина покрай нея и взе пушката от мястото й в ъгъла.

— Смятайте се за обезоръжени, дами. И никой няма да си тръгне оттук без мое разрешение.

След тези думи излезе на предната веранда, където облегна старовремското оръжие на стената и се отпусна в дървения люлеещ се стол до входната врата. Качи крака върху червено-бялата хладилна чанта, която бе донесъл със себе си. В нея имаше шест бири, пакет пушена наденица, няколко замразени десертчета „Милки Уей“ и парче хляб, затова изобщо да не се надяват, че ще си тръгне, когато огладнее. След това се облегна в стола и затвори очи. Никой не можеше да заплашва неговото семейство. Нито дори самите те.

Итън се появи към единайсет часа. Кал не беше чул кой знае какъв шум отвътре — малко приглушени разговори, течаща вода, кашлицата на Ани. Поне напоследък не пушеше. Майка му и Джейн за нищо на света не биха го допуснали.

Брат му спря на най-долното стъпало и Кал с отвращение забеляза, че отново беше изгладил тениската си.

— Какво става тук, Кал? И защо джипът ти блокира пътя? — Итън се качи на терасата. — Мислех, че не те пускат в къщата.

— Така е. Дай ми ключовете на колата си, ако възнамеряваш да влизаш.

— Ключовете ми? — Погледът му се спря върху пушката, подпряна на къщата.

— Джейн си мисли, че днес ще си тръгне оттук, но тъй като няма как да мине покрай джипа ми с онази нейна трошка, ще се опита да убеди теб да я откараш. Просто искам да съм сигурен, че няма да се поддадеш на изкушението.

— Не бих ти го причинил. Наясно си, надявам се, че изглеждаш като някой тип от плакат на издирван престъпник?

— Може и да не възнамеряваш да й дадеш ключовете си, но професорката е умна почти колкото Бог. Със сигурност ще измисли нещо.

— Не мислиш ли, че ставаш съвсем мъничко параноичен?

— Аз я познавам. Ти — не. Дай ми ги!

Макар и крайно неохотно, Итън извади ключовете си и ги подаде на брат си.

— Мислил ли си просто да изпратиш няколко дузини червени рози? При повечето мъже помага.

Кал изсумтя отвратено, стана от стола и отиде да отвори изкъртената врата. Пъхна глава вътре само колкото да извика:

— Ей, професоре! Преподобният ви е дошъл на гости. Същият, който те видя както майка те е родила.

После се отдръпна и задържа вратата на Итън, след което отново се настани в стола. Докато си вземаше замразен „Милки Уей“ от хладилната чанта, реши, че неговата безскрупулност може да се справи с нейния забележителен ум.

Час по-късно се появи и Кевин. Кал знаеше, че би трябвало да му благодари за пресконференциите, ала старите навици умираха трудно и вместо това се навъси насреща му.

— Какво, по дяволите, става, Бомбардировач? Защо пътят е запречен от две коли?

На Кал сериозно започваше да му писва да обяснява.

— Не може да влезеш, преди да ми дадеш ключовете на колата си.

За разлика от Итън, хлапето изобщо не се опита да спори. Просто сви рамене, подхвърли му ключовете и подаде глава през вратата.

— Не стреляйте, дами. Аз съм от добрите.

Кал изсумтя, а после скръсти ръце, подпря брадичка на гърдите си и затвори очи. Рано или късно щеше да й се наложи да излезе и да говори с него. Трябваше просто да чака.

В един часа пристигна баща му. Проклетниците прииждаха, а никой от тях не си тръгваше.

Джим махна с глава към пътя.

— Тук е заприличало на паркинг.

Синът му протегна ръка.

— Дай ми ключовете си, ако искаш да влезеш.

— Кал, това трябва да престане.

— Правя всичко по силите си.

— Не можеш ли просто да й кажеш, че я обичаш?

— Тя не ми дава възможност.

— Надявам се, че знаеш какво правиш. — Джим му подхвърли ключовете и влезе в къщата.

И Кал се надяваше да е така, но нямаше намерение да си признае, че има съмнения. Най-малко пък пред баща си.

Чувствата му към Джейн сега му се струваха толкова ясни, че не можеше да разбере как изобщо е бил объркан. Мисълта да прекара живота си без нея го изпълваше с пустота, която нищо не можеше да запълни, дори и футболът. Как му се искаше тя да забрави как бе отхвърлил любовта й в деня, в който го беше напуснала. Това бе най-скъпоценният подарък, който беше получавал някога, а той го беше захвърлил като торба с боклук. И ето че сега жена му правеше същото с него.

Въпреки че за мъничко бе кривнала от правия път, за да забременее, той не познаваше по-почтен човек от нея и трябваше да се уповава на мисълта, че веднъж обикнала някого, любовта й ще трае вечно. И все пак, когато погледнеше истината в очите, знаеше, че си е заслужил онова, което му се случваше, защото не беше проявил здравия разум да оцени това, което Бог му беше дал. Знаеше още, че за да си я върне, би седял тук до края на живота си.

Следобедът се точеше едва-едва. Рок музиката, която ехтеше откъм задния двор, бе доказателство, че там се провежда импровизирано парти, ала Джейн все така не идваше, за да поговори с него. Усети мирис на запалени въглища и чу как Итън извика: „Джин!“. Само веднъж Кевин изскочи иззад ъгъла на къщата, за да улови фризбито, което някой беше хвърлил. Изглежда, всички си изкарваха чудесно, с изключение на него. Чувстваше се като натрапник в собственото си семейство, а те се забавляваха за негова сметка.

Изведнъж се изправи в стола, видял как две фигури се прокрадват в гората на изток от къщата. За миг реши, че Джейн е убедила някого да й помогне да се измъкне пеша, но тъкмо когато се канеше да скочи на крака и да ги последва, разпозна родителите си.

Те спряха близо до един стар ясен, по който той се бе катерил като дете. Баща му притисна майка му до дънера, тя обви ръце около шията му и преди Кал да разбере какво става, вече се целуваха като двама тийнейджъри.

С отчуждението им беше свършено и Кал се усмихна за първи път от дни насам. Ала задоволството му бързо помръкна, когато видя накъде са се насочили ръцете на баща му и си даде сметка, че е на път да опипа майка му!

Потръпвайки, той завъртя стола на другата страна. Имаше неща, които изобщо не искаше да вижда, и това беше начело на списъка.

През следващите няколко часа ту задрямваше, ту се събуждаше между кратките посещения на Кевин и Итън. И двамата очевидно нямаха представа за какво да говорят. В крайна сметка Итън избра политика, а Кевин, както можеше да се очаква, заприказва за футбол. Баща му видимо липсваше, но Кал не си позволи да мисли за това какво биха могли да правят двамата с майка му в този момент. Джейн не се мярна нито веднъж.

Вече се смрачаваше, когато се появи майка му. Беше видимо разчорлена, а червенината по врата й подозрително приличаше на ожулване от брада. В косата й, точно зад едното ухо, имаше парченце изсъхнало листо, допълнително доказателство, че с баща му не бяха отишли в гората, за да берат диви цветя.

Тя сведе поглед към него и челото й се сбърчи тревожно.

— Гладен ли си? Искаш ли да ти донеса нещо за хапване?

— Не се хаби. — Даваше си сметка, че звучи кисело, но имаше чувството, че тя го е предала.

— Бих те поканила вътре, но Ани няма да разреши.

— Имаш предвид, че Джейн не ме иска там.

— Ти я нарани, Кал. Какво очакваш да стори?

— Да дойде тук, за да говорим.

— За да й се разкрещиш, имаш предвид?

Изобщо не искаше да й се кара и тъкмо се канеше да обясни това на майка си, когато видя, че отново е сам. За човек, който се бе опитал да защити родителите си от личния си живот, определено беше забъркал огромна каша.

Нощта се спусна над планината и усещане за провал се загнезди в мислите му. Приведе се напред и отпусна глава в ръцете си. Тя нямаше да излезе. Как бе успял толкова да прецака всичко?

Мрежестата врата изскърца и той вдигна очи. Беше Джейн. Моментално спусна крака на пода и изпъна гръб в стола.

Носеше същите дрехи, с които бе облечена в деня, в който го напусна — кремавата памучна рокля с големи жълто-кафяви копчета отпред. Тази вечер косата й не беше прибрана с шнола и кичурите падаха небрежно около красивото й лице, досущ както изглеждаше, след като се бяха любили.

Тя пъхна ръце в джобовете си.

— Защо го правиш?

Копнееше да я отнесе от верандата, дълбоко в гората, където да я люби, докато и по нейната шия се появят ожулвания от брада, а в косата й — сухи листа.

— Няма да си тръгнеш, Джейн. Не и преди да сме имали шанс да поговорим.

— Имахме предостатъчно възможности и ги пропиляхме до една.

— Искаш да кажеш, че аз имах предостатъчно възможности. Заклевам се, че няма да опропастя и тази.

Той стана и се приближи към нея, при което тя инстинктивно отстъпи назад и се долепи до парапета. Кал се застави да не се мърда повече. Не само на него не му беше приятно да го притискат в ъгъла.

— Обичам те, Джейн.

Ако бе очаквал обяснението му в любов да подкоси коленете й, ужасно се беше заблуждавал. Вместо лицето й да грейне от удоволствие, големите й тъжни очи се разшириха още повече.

— Не ме обичаш, Кал. Не го ли виждаш? Това се е превърнало в поредната игра за теб. Снощи разбра, че си на път да загубиш, ала ти си роден победител и да не спечелиш е недопустимо. Победителите правят всичко, което е необходимо, за да успеят… дори да се наложи да изрекат нещо, което не мислят.

Той я зяпна поразен. Не му вярваше! Как можеше да мисли, че става въпрос за някаква си победа?

— Грешиш. Изобщо не е така. Наистина мисля онова, което казах.

— Може би точно в този момент действително го мислиш, но спомни си първия път, след като ме видя гола. Когато играта свърши, ти изгуби интерес, Кал. Сега се случва съвсем същото. Ако се съглася да се върна при теб, отново ще стане така.

— Не съм изгубил интерес, след като те видях гола! Откъде ти хрумна тази налудничава идея? — Даде си сметка, че вика и от раздразнение му се прииска да закрещи още по-силно. Защо беше толкова невъзможно да общува като нормален човек?

Преглътна мъчително, без да обръща внимание на потта, оросила челото му.

— Обичам те, Джейн, а след като веднъж реша нещо, то е окончателно. По това си приличаме. Накарай кучетата си пазачи да се отдръпнат.

— Те не са моите кучета пазачи, а твоите! — По лицето й се появи вълнение. — Опитах се да ги накарам да си вървят, но те отказват. Наумили са си, че имаш нужда от тях. Ти! Итън ми разказа цял куп сантиментални истории от детството ти, а Кевин ми описа всеки тъчдаун, който си отбелязвал някога, както и тези, които само са ти минали през ума. Сякаш ми пука за това! Баща ти пък си избра академичните ти постижения — последното, за което искам да слушам!

— Обзалагам се, че майка ми не ме е хвалила.

— За известно време се беше съсредоточила върху каузите, които подкрепяш. След това взе да ми обяснява как е играла с теб на дама, но се разплака и се отдалечи, та не съм сигурна какво точно се опитваше да ми каже.

— А Ани? Тя какво каза?

— Че си адско изчадие и без теб ще ми е по-добре.

— Не е вярно.

— Достатъчно близо е до истината.

— Джейн, обичам те. Не искам да си тръгваш.

Лицето й се разкриви от болка.

— Точно в този момент не обичаш мен, а предизвикателството, което представлявам за теб, а това не е нещо, върху което може да се изгради нов живот. — Тя обви ръце около тялото си. — Последните няколко седмици най-сетне избистриха ума ми. Не знам как изобщо съм се заблуждавала, че с теб можем да имаме трайна връзка. Не върви непрекъснато да спорим и да се караме. Теб това сякаш те поддържа жив, но аз се нуждая от съпруг, на когото мога да се опра и след като предизвикателството си отиде.

— При всичкия си велик ум, не разбираш абсолютно нищо! — Господи, отново крещеше. Пое си дълбоко дъх и понижи глас. — Не може ли да рискуваш и да повярваш, че наистина мисля това, което ти казах?

— Не смея да си играя с огъня за нещо толкова важно.

— Чуй ме, Джейн. Не става въпрос за караници и предизвикателства. Обичам те и искам да останем женени до края на живота си.

Тя поклати глава.

Кал усети, че го раздира болка. Разкриваше сърцето си пред нея, но съпругата му не му вярваше. А той не можеше да се сети за абсолютно нищо, с което да я убеди.

Джейн заговори меко:

— Утре си тръгвам, дори ако трябва да повикам полиция, за да изляза оттук. Довиждане, Кал.

И като се обърна, влезе в къщата.

Той притвори очи, заля го вълна от отчаяние. Коленете му се подкосиха, разкъсваше го болка, сякаш току-що му бяха нанесли удар, който щеше да сложи край на кариерата му. Само че Бомбардировача не се отказваше. Никога.

Колкото и да ненавиждаше мисълта да разкрива публично чувствата си, не му оставаше нищо друго, освен да ги изложи пред „семейния съд“. Стисна челюст и я последва вътре.

22

Ани беше приковала очи в телевизора, където даваха клип на Уитни Хюстън, но бе с изключен звук. Родителите му седяха на дивана, сплели ръце и се взираха един в друг, сякаш позираха за някоя от онези реклами за бижута, с щастливо женени двойки на тях. Итън и Кевин бяха донесли два стола от кухнята и играеха карти на разтегателната маса в ъгъла. При появата му всички до един вдигнаха глави. Джейн я нямаше.

Кал се почувства глупаво, ала знаеше, че реакцията му се дължи на гордост — чувство, което не можеше да си позволи точно сега, когато се нуждаеше от подкрепата на целия „отбор“. Положи усилие да се успокои.

— Джейн не ми вярва, че я обичам.

Итън и Кевин го изгледаха над картите си. Челото на майка му се сбърчи.

— Знаеш ли, че тя обича да танцува? Не тукашните кънтри танци, а рокендрол?

Не виждаше как това ще му помогне точно сега.

— Писна ми от цялата тая врява! — Ани удари по облегалката на стола с дистанционното. — Джим Бонър, върви намери Джейни и я накарай да дойде тук! Време е нещата най-после да се оправят, та и аз да се насладя на малко тишина и спокойствие.

— Слушам, госпожо! — Като се усмихна лекичко на жена си, Джим се изправи и тръгна към стаята за гости.

Джейн вдигна поглед от куфара, който стягаше, и видя, че свекърът й е застанал на прага.

— Какво не е наред?

— Трябва да дойдеш в дневната и да говориш с Кал.

— Вече говорих с него и не искам да го правя отново.

— Налага се. Ани нареди.

— Не.

Едната му вежда подскочи.

— Какво каза?

— Казах „не“? — За нещастие, думите й прозвучаха като въпрос, защото този едър мъж, повдигнал вежда срещу нея, й вдъхваше нещо доста подобно на страхопочитание.

— Точно сега аз съм най-близкото подобие на баща, което имаш, и ти казвам да отидеш там!

Слисана, Джейн го видя да махва с ръка към дневната. Не можеше да не сравни властния му, но любящ поглед, с начина, по който я беше гледал собственият й баща — сякаш бе леко отвратен.

— Никакви възражения. Марш!

Мина й през ума да го попита дали ще я накаже да си легне без вечеря, ако откаже да се подчини, но реши, че идеята не е добра.

— Джим, нищо няма да излезе.

Той се приближи и я прегърна окуражително.

— Синът ми трябва да каже онова, за което е дошъл. Заслужава поне това.

Джейн долепи буза до предницата на ризата му.

— Вече го стори на терасата преди няколко минути.

— Очевидно не е довършил. — Отдръпна я лекичко от себе си и я побутна към вратата. — Върви! Аз също идвам.

В дневната Кал изглеждаше по-опасен, отколкото преди малко на терасата, където светлината беше по-слаба. Тук нямаше как да не забележи присвитите му очи и изражението, като на отдавнашен крадец на добитък. Искаше й се да вярва, че другите трима мъже ще й се притекат на помощ, ако съпругът й се самозабрави, но подозираше, че всъщност са на негова страна.

Кал не я погледна, докато тя прекосяваше стаята, за да застане близо до телевизора — възможно най-далеч от мястото му до кухненската врата. Сякаш Джейн беше невидима, той се обърна към останалите в дневната.

— Ето какви са фактите… Обичам Джейн и тя ме обича. Искам да си останем женени и тя също го иска. Всички вие ни пречите.

След това млъкна.

Секундите се изнизваха. Една по една.

— Това ли беше? — попита Итън най-сетне.

Кал кимна.

Кевин наклони глава към нея.

— Ей, Джейн, той твърди, че ние ви пречим. Ако ни нямаше, щеше ли да тръгнеш с него?

— Не.

— Съжалявам, Бомбардировач. Ще трябва да измислиш нещо друго.

Кал го изгледа свирепо.

— Ще се пръждосаш ли оттук? Това въобще не те засяга. Сериозно говоря, Тъкър. Искам да се махнеш. Веднага!

Джейн видя, че Кевин е склонен да му противоречи до известно време и очевидно то беше настъпило. Той понечи да се изправи, ала гласът на Ани го накара да си седне на мястото:

— Малкият е част от това и остава!

Кал се обърна рязко към нея.

— Не е част от семейството!

— Той е бъдещето, Калвин, онуй бъдеще, което ти не искаш да погледнеш.

Думите й го вбесиха. Бръкна в джоба си, извади връзка ключове и ги подхвърли към Кевин, който ги улови, докато се изправяше бавно.

— Съжалявам, госпожо Глайд, но току-що си спомних, че имам ангажимент.

Джейн се втурна към него, видяла най-после изход от цялата тази бъркотия.

— Идвам с теб.

Всички в стаята сякаш застинаха.

— Това — каза Кевин — е страшно лоша идея.

— Седни, Джейн — обади се Джим със строг, бащински тон. — Твърде късно е да хванеш самолет, така че защо просто не изслушаш Кал? Кевин, благодаря ти за загрижеността.

Тъкър кимна, отправи й съчувствена усмивка, хвърли притеснен поглед на Кал и си тръгна.

Тя се отпусна в един стол близо до Ани. Съпругът й пъхна ръце в джобовете си, прокашля се и отново заговори, все така обръщайки се към семейството си, а не към нея:

— Мисли, че искам да бъда с нея, само защото се прави на недостъпна и че след като се справя с това предизвикателство, ще изгубя интерес. Казах й, че не е така, но тя не ми вярва.

— Ти наистина обичаш предизвикателствата — изтъкна Лин.

— Повярвай ми… да живееш с някой, който се опитва да открие Теорията на всичко, е предостатъчно предизвикателство. Имате ли някаква представа какво е да намираш математически формули, надраскани на заглавната страница на вестника си сутрин, или пък върху списъка с покупки, когато единственото, което искаш, е да не забравиш да купиш бира? Или пък върху кутията си с „Лъки Чармс“, още преди да си отворил очи?

— Никога не съм писала върху кутията ти с „Лъки Чармс“! — Джейн скочи от стола.

— Напротив, писа! Направо върху кутията.

— Измисляш си. Измисля си! Признавам, че понякога си драскам, но… — Така и не довърши, припомнила си една сутрин преди няколко седмици, когато единственото, което й се намираше подръка, беше кутия със зърнена закуска. Седна си на мястото и продължи рязко: — Това не е предизвикателство, а просто дразнител.

— За твое сведение, професоре, се е случвало да говоря с теб и в следващия миг, без никакво предупреждение, сякаш те няма. — Той сложи ръце на хълбоците си и се доближи до нея. — Физически стоиш пред мен, но умът ти е в хиперпространството.

Джейн вирна брадичка.

— Дразнител, не предизвикателство.

— Ще я убия! — Скърцайки със зъби, той се отпусна на дивана до родителите си и погледна към брат си. — Виждаш ли с какво си имам работа?

— От друга страна — каза Итън, — гола изглежда страхотно.

— Итън! — Умирайки от срам, Джейн се обърна към Лин. — Не е каквото изглежда. Беше случайност.

Очите на майка му се разшириха.

— Доста необикновена случайност.

— Не се отплесвайте от темата — намеси се Ани. — Лично аз вярвам на Калвин. Ако казва, че те обича, Джейни Бонър, наистина го мисли.

— Аз също му вярвам — рече Лин.

— И аз — добави Джим.

Итън не каза нищо.

Джейн се обърна към него, сякаш беше спасителното й въже. Той я погледна почти извинително.

— Съжалявам, Джейн, но никога не съм имал съмнения по този въпрос.

Беше допуснала да повярва във фантазията, че те са нейното семейство и искат това, което е най-добро за нея, ала сега, когато ножът бе опрял до кокала, кръвната връзка си казваше думата. Не те трябваше да се събуждат всяка сутрин, чудейки се дали това е денят, в който съпругът й ще изгуби интерес към нея.

— Хабите си приказките. — Кал се приведе напред, подпря ръце на коленете си и заговори със суров, равен глас. — Работата е там, че тя е учен, а гениите се нуждаят от доказателства. Това искаш, нали, Джейн? Искаш да ти докажа чувствата си, както ти доказваш уравненията, които драскаш из цялата къща.

— При любовта не става така — изтъкна Лин.

— Тя отказва да го приеме, мамо. Професорката се нуждае от нещо осезаемо, което да сложи в уравненията си. И знаете ли защо? Защото досега никой не я е обичал наистина и тя не вярва, че е възможно да се случи.

Джейн се дръпна назад в стола си, сякаш я беше ударил. Ушите й пищяха, в главата й сякаш изригна огън. Кал скочи на крака.

— Искаш доказателство за това какво изпитвам? Добре, ще ти го дам. — Направи три бързи крачки и се извиси над нея. Без предупреждение я вдигна на ръце и я понесе към вратата.

— Престани, Кал! Пусни ме!

Лин сочи на крака.

— Кал, това не е добра идея.

— Опитах по вашия начин — сопна се той в отговор. — Сега ще опитам по моя.

И като отвори вратата с ритник, я изнесе навън.

— Няма да оправиш нещата със секс — изсъска тя.

Използва гнева си като щит, с който да предпази разбитото си сърце. Защо не разбираше, че с подобни грубиянски методи не може да разреши нещо толкова сложно? Късаше й сърцето и сякаш изобщо не си даваше сметка.

— Някой да е казал нещо за секс? Или така ти се иска?

Джейн направо се давеше от ярост, когато той слезе от верандата и я понесе през двора. Въпреки че никак не беше дребна, той се държеше така, сякаш бе лека като перце. Дишането му си остана нормално, ръцете му не трепнаха, дори когато пое надолу към трите коли, препречващи пътя.

Пусна я на земята пред джипа си, извади няколко връзки ключове от джоба си и хвърли повечето от тях върху капака.

След това я поведе към шевролета на баща си, който блокираше останалите два автомобила.

— Влизай!

— Кал, така само отлагаш неизбежното.

Бутна я вътре и затвори вратата на колата.

Джейн обърна глава към прозореца. Ако не внимаваше, той щеше да сломи съпротивата й и да я убеди да остане. А това би било пагубно. По-добре да понесе болката сега, отколкото да я преживее отново, когато той осъзнае, че е сгрешил.

„Професорката се нуждае от нещо осезаемо, което да сложи в уравненията си. И знаете ли защо? Защото досега никой не я е обичал наистина и тя не вярва, че е възможно да се случи.“

Отказваше да приеме думите му. Проблемът беше негов, не неин. Не страдаше от такава липса на самочувствие, че да захвърли любов, ако й я предлагаха искрено. Може и да беше вярно, че никой никога не я бе обичал истински, но това не означаваше, че не е готова да приеме любовта, когато й я предложат.

Нали?

Кал излезе на магистралата, прекъсвайки болезнения поток на мислите й.

— Оценявам факта, че не извади всичкото ни мръсно бельо на показ пред семейството ми.

— Не мисля, че има и един чифт слипове, който да не са виждали.

— Всичко е наред, Джейн. Няма да се развикам, ако повдигнеш темата. Знам, че преди съм го правил, но няма да се повтори. Не е нужна кой знае каква проницателност, за да съм наясно, че в момента ти се струва, че нямам никаква цел и съм ти благодарен, че не го използва срещу мен пред семейството ми.

— Цел?

— Само защото не знам какво ще правя, когато приключа с футбола, не означава, че не съм достоен за теб. Знам, че сигурно си го мислиш, но всичко ще се промени веднага щом измисля нещо. Просто ми трябва малко време, за да пресея опциите си.

Джейн го зяпна слисано. За първи път признаваше на глас, че няма да играе футбол вечно. Но какво общо имаше това с чувствата й към него? Та тя нито за миг не беше гледала на липсата му на планове за бъдещето като пречка по пътя им.

— Никога не съм казвала, че според мен не си достоен.

— Не е и нужно. Знам какво си мислиш. Достойните хора работят.

— Ти работиш.

Все едно не беше продумвала.

— Ти си физик. Това е достойна работа. Баща ми е лекар. Итън е свещеник. Момчетата в „Планинаря“ са учители, водопроводчици, багеристи. Работят зад бара или строят къщи. Трудят се. Какво съм аз?

— Ти си футболист.

— А след това?

Джейн затаи дъх. Все още не можеше да повярва, че е готов да признае, че спортната му кариера е на приключване.

— Само ти знаеш отговора на този въпрос.

— Именно там е проблемът — не знам. Нямам представа какво ще правя с остатъка от живота си. Бог ми е свидетел, че имам предостатъчно пари за три живота, но никога не съм смятал, че стойността на един човек се измерва в пари.

Джейн най-сетне разбра. От самото начало отказът му да приеме възрастта си, както и факта, че скоро ще бъде принуден да се откаже от футбола, не се дължеше на твърдоглавие, а на отчаянието, че няма да си намери работа, която да го удовлетворява.

И сама не бе сигурна защо това толкова я учудва. Та той беше настоявал да се ожени за човек, когото ненавижда, само за да не допусне детето му да бъде незаконородено. Колкото и да се държеше като самоуверен мачо, всъщност имаше морала на старомоден кавалер. Същите ценности, които диктуваха, че един мъж без достойна работа не заслужава уважение.

— Кал, има толкова много неща, които би могъл да правиш. Може да станеш треньор, например.

— От мен би излязъл ужасен треньор. Не знам дали си забелязала, но не съм толерантен към глупостта. Ако някой не разбере от първия път какво му обяснявам, няма да имам търпението да му повторя. А това не е начин да изградиш успешен отбор.

— А Кевин? Той твърди, че за футбола е научил от теб повече, отколкото от когото и да било.

— Защото той схваща от една дума.

— Много те бива по телевизията. Защо не помислиш за журналистика?

— Не ме влече особено. Нямам нищо против да го правя от време на време, но не и да посветя живота си на това. Не е за мен.

— Имаш бакалавърска степен по биология. Би могъл да я използваш.

— Тя е отпреди петнайсет години. Не си спомням абсолютно нищо. Изкарах я, само защото обичам науката и природата.

— Имаш доста опит в бизнеса. Би могъл да основеш компания.

— Бизнесът ме отегчава. Винаги е било така и ще си остане така. — Той хвърли поглед към нея, но не срещна очите й. — Мислех си, че бих могъл да поработя над уменията си по голф. След година-две може да се класирам за професионалния турнир.

— Мислех, че си посредствен играч на голф.

— Не точно посредствен — отбранително каза той. — Малко по-добър от това. — После въздъхна. — Забрави! Идеята беше глупава.

— Ще измислиш нещо.

— Дяволски си права, че ще измъдря нещо, така че ако това те спира, забрави за него. Нямам никакво намерение да прекарам остатъка от живота си като се излежавам и си харча парите. Няма да те посрамя по този начин.

Искаше да каже, че няма да се изложи. Джейн се зачуди колко ли дълго тази мисъл го беше разяждала отвътре?

— Не изгледите ти за работа са проблемът, Кал. Все още не разбираш. Не мога да понеса любовта ми отново да бъде отхвърлена. Прекалено е болезнено.

Той потръпна.

— Няма подходящи думи, с които да изразя колко съжалявам за това. Беше пристъп на паника. На някои хора им отнема доста повече време, докато пораснат, отколкото на други. Аз съм от първите. — Пресегна се и покри ръката й със своята. — За мен ти си най-важното нещо на света. Знам, че не ми вярваш, но ще ти го докажа.

След това я пусна, за да паркира шевролета пред железарията. После обаче изруга тихичко.

— Затворено е през нощта. Дори не се сетих за това.

— Водиш ме в железарския магазин, за да ми докажеш любовта си?

— Обещах, че скоро ще те изведа да потанцуваме. Рокендрол не кънтри. — Той слезе от колата, отиде да й отвори вратата и й помогна да излезе. — Ела!

Недоумяваща, Джейн го остави да я поведе по уличката между аптеката и железарията. Когато стигнаха до задния вход, Кал натисна бравата, но беше заключено. В следващия миг вече беше изкъртил вратата с ритник.

Алармата начаса писна.

— Кал! Полудя ли?

— Може да се каже. — Стисна ръката й и я издърпа вътре.

— Какво правиш?

Сключил пръсти около китката й като окови, той я затегли покрай градински столове и стенни аплици, право към раздела за бояджийски материали. Алармата продължаваше да вие смущаващо.

— Полицията ще дойде! — възкликна тя.

— Не се бой за ченгетата. С Одел Хатчър сме приятели от години. Тревожи се само дали ще намерим подходящи тапети за кухнята.

— Тапети? Доведе ме тук, за да избираме тапети!

Той я изгледа така, сякаш беше глупава.

— Как иначе да ти докажа чувствата си към теб?

— Но…

— Стигнахме. — Той я настани внимателно върху един от столовете край щанда в отдела за тапети и се залови да разглежда рафтовете, върху които имаше десетки папки с тапетни мостри.

— По дяволите, нямах представа, че ще бъде толкова трудно. — Той зачете етикетите по рафтовете. — Бани. Трапезарии. Винил. Флок. Какво, по дяволите, е флок? Нямат ли нещо със… и аз не знам… коне или нещо такова? Виждаш ли категория „коне“?

— Коне?

За първи път намек за усмивка подръпна крайчето на устните му, сякаш най-сетне започваше да осъзнава колко нелепо е всичко това.

— Би могла да помогнеш малко, вместо само да повтаряш като ехо след мен.

Вой на полицейска сирена се присъедини към алармата и миг по-късно пред магазина изсвистяха автомобилни гуми.

— Ти стой тук — нареди Кал. — Аз ще се погрижа. Всъщност, като се замисля, може би ще е по-добре да се скриеш зад щанда, в случай че Одел е извадил пистолета си.

— Пистолет! Калвин Бонър, кълна се, че когато всичко това свърши, ще…

Заплахата замря върху устните й, когато той я дръпна от стола и я бутна на колене върху килима зад щанда.

— Одел, аз съм! — провикна се след това. — Кал Бонър.

— Махни се оттам, Кал! — отвърна дрезгав глас. — Ограбват магазина. Не ми казвай, че са те взели за заложник!

— Няма никакъв обир. Аз изкъртих вратата, защото трябва да избера тапети. Жена ми също е тук, така че хич и не си помисляй да стреляш с този пистолет, дето си го извадил. Кажи на Харли, че утре ще се разберем за щетите. И ми помогни да изключа проклетата аларма.

На Кал му бяха нужни цели петнайсет минути, както и появата на Харли Крисп, собственика на магазина, преди алармата да бъде изключена и нещата да се оправят. Докато Кал се опитваше да избегне обвинението в проникване с взлом, Джейн се изправи иззад щанда и седна на стола, мъчейки се да разбере защо съпругът й считаше избирането на тапети за доказателство за любовта му към нея. Не виждаше никаква връзка. Беше й се ядосал, задето бе свалила тапетите в кухнята, но какво общо имаше сменянето им с любовта? Според него очевидно съществуваше връзка и ако го помолеше да й обясни логиката си, несъмнено щеше да й отправи един от своите невярващи погледи, които поставяха под съмнение резултатите от всички тестове за интелигентност, които беше положила някога.

Колкото и объркващо да беше всичко това, поне едно й беше ясно. В очите на Кал това среднощно пазаруване доказваше любовта му и това беше достатъчно. Предателска топлина започна да се разлива по тялото й.

Най-сетне Харли Крисп затвори вратата зад гърба си отнасяйки голяма част от съдържанието на портфейла на Бомбардировача със себе си, и двамата останаха сами в магазина.

Кал я погледна и лицето му изведнъж придоби несигурно изражение.

— Не мислиш, че това е глупост, нали? Разбираш за тапетите?

Джейн нямаше никаква представа, но за нищо на света не би го признала, не и докато съпругът й я гледаше с очи, в които се отразяваше цялото му сърце, и говореше с глас, пропит от непреходна любов.

— Това, която наистина исках да направя за теб, миличка, бе да спечеля футболен мач — продължи той дрезгаво. — Дан Кейлбоу го направи за Фийби веднъж и ми се щеше да сторя същото за теб, само че сезонът още не е започнал, а и нещо такова едва ли ще те впечатли особено. Пък и в сравнение с това тук, спечелването на някакъв си мач е прекалено лесно, за да докаже каквото и да било. Исках да направя нещо трудно. Адски трудно.

Кал млъкна и по лицето му се изписа очаквателно изражение.

— Да избереш тапети? — попита Джейн предпазливо.

Очите му блеснаха, сякаш току-що му беше дала ключовете за вселената.

— Значи наистина разбираш. — И като простена, той я дръпна от стола и я взе в прегръдките си. — До смърт се боях, че няма да се усетиш. Обещавам, че ще измисля нещо по въпроса с работата възможно най-скоро.

— О, Кал…

Щастливо хлипане удави остатъка от думите й. Нямаше никаква представа каква беше идеята му. Не разбираше защо беше нужно да проникнат с взлом в железарския магазин, нито пък да избират тапети, ала знаеше, че то е истинско. Чувствата му към нея нямаха нищо общо с предизвикателството, което представляваше за него. Кал й даваше воинското си сърце и тя нямаше да допусне старите рани от детството да й попречат да го приеме.

Двамата се взряха един в друг и откриха в дълбочината на погледите си пътека към собствените си души.

— Сега вече е истински брак, миличка — прошепна той. — Завинаги.

И там, насред железарския магазин, Кал я придърпа върху килима зад щанда и започна да я люби. Разбира се, не искаше върху тялото й да остане нито една дреха, а и тя очакваше същото от него.

Когато се съблякоха голи, той я изненада, като посегна към дънките си. Джейн се надигна на лакът и го видя да изважда от джоба им розова панделка, омачкана и раздърпана, но не толкова, че да не я разпознае.

— Запазил си я.

Кал се приведе напред и устните му откриха едното й зърно.

— В началото възнамерявах да те накарам да я изядеш, а после — да те вържа с нея, докато плъховете изгризват тялото ти.

— Хммм… — Тя се изтегна по гръб и на свой ред също го ухапа лекичко. — А сега какво ще правиш с нея?

Той измърмори нещо, което прозвуча като:

— Ще решиш, че е глупаво.

— Няма.

Отдръпна се назад и я погледна.

— Обещай, че няма да се смееш.

Джейн кимна тържествено.

— Ти беше най-хубавият подарък, който съм получавал някога за рождения си ден.

— Благодаря ти.

— Искаше ми се да ти дам нещо в замяна, но те предупреждавам, че подаръкът ми за теб не е и наполовина толкова хубав, колкото беше моят. Въпреки това ще трябва да го задържиш.

— Добре.

Той уви розовата панделка около врата си и се ухили широко.

— Честит рожден ден, Роузбъд.

23

— Кълна се, Джейн, това е най-щурото нещо, което някога си ме убеждавала да направя. Не знам защо изобщо те послушах.

Стори го, защото през последния месец бе готов на всичко в желанието си да й угоди, докато тя ставаше по-голяма от мечка и също толкова свадлива. Въпреки това, имаше желание го цапардоса по главата, ей така, заради принципа. Само че го обичаше твърде много. Така че вместо това се сгуши в силните му ръце.

Бяха на задната седалка на черна лимузина, която се носеше към планината Хартейк. Дърветата от двете страни на пътя бяха прошарени в октомврийски цветове: жълто, оранжево и червено. Това щеше да бъде първата й есен в планината и Джейн до болка копнееше да види както хълмовете, така и приятелите, които бе намерила тук, преди да им се наложи да си тръгнат от Салвейшън. Кал и семейството му я бяха водили на всички важни събития и много скоро неприязънта на местните към нея се беше изпарила.

Докато наближаваха Салвейшън, нетърпението й се усили. Кал беше поръчал колата, защото травмата на подколенното сухожилие, която го беше извадила от отбора за следващите няколко седмици, не му позволяваше да шофира, а той нямаше да я пусне зад волана, преди бебето им да се е родило. И така май беше най-добре. Кръстът я болеше ужасно от онези отвратителни самолетни седалки, а и се чувстваше прекалено гадно, за да се съсредоточи върху планинските пътища. От няколко седмици имаше контракции на Бракстън Хикс, онези подготвителни контракции, които предхождаха истинските, но този следобед бяха по-тежки от обикновено.

Кал я целуна по върха на главата. Тя въздъхна и се сгуши още по-плътно в него. Ако й бяха необходими и други доказателства за любовта на Кал, последните няколко седмици й ги бяха дали. С навлизането в последната седмица на бременността си, бе станала взискателна, мрачна и свадлива. В отговор той беше безкрайно нежен и отвратително добър. На няколко пъти се бе опитала да го накара да избухне, ей така, като предизвикателство, ала вместо да се улови на въдицата, се бе разсмял.

Лесно му беше на него да е толкова радостен, помисли си тя кисело. Не мъкнеше със себе си половин тон бъдещ олимпийски спортист и нобелов лауреат. Не беше принуден да облича приличаща на палатка рокля с якичка като на ученическа униформа; да търпи мъчителна болка в кръста и дразнещи, фалшиви контракции. А тя, горката, от седмици насам не можеше види стъпалата си! От друга страна, той беше извън отбора за следващите няколко мача, така че едва ли беше на седмото небе от щастие. Все пак, именно контузията му беше причината да долетят в Салвейшън по средата на сезона.

Джейн се пресегна и разтърка бедрото му. Не беше подколенното му сухожилие, но беше най-близкото, което тя можеше да приласкае. Очите й се изпълниха със сълзи — както непрекъснато напоследък — при спомена за жестоката му болка в неделя, когато онзи кретен от „Беърс“ го беше съборил брутално. Дотогава играта на Кал вървеше забележително добре и ако бе докопала онзи неандерталец, щеше да го разкъса на парченца.

Кевин си беше придал съчувствен вид, докато изнасяха Бомбардировача от игрището, ала Джейн не можеше да бъде заблудена толкова лесно. Тъкър се наслаждаваше на всеки миг, в който беше на терена, а не на резервната скамейка, и тя бе наясно, че ще се възползва максимално от следващите две седмици, в които Бонър щеше да отсъства. Ако не беше толкова подразнена от него, би била горда от напредъка му през този сезон. Дори мъжът й се гордееше с хлапака, макар че никога не би го признал.

Понякога Джейн имаше чувството, че Кевин прекарва повече време у тях, отколкото у дома си. Бяха продали къщата й в Глен Елин и живееха в мезонета на Кал, докато решаха къде ще се установят за постоянно. По някаква причина съпругът й настояваше да участва във вземането на всяко решение, касаещо избор на боя или покупка на мебели, дори ако ставаше дума за най-малката възглавничка. Двамата с Тъкър бяха сглобили кошчето за бебето и бяха сложили яркожълти капаци на прозорците в слънчевата спалня на втория етаж, където щеше да бъде детската стая.

Дори Кевин не знаеше, че в края на този сезон Кал щеше да обяви оттеглянето си от футбола. Бомбардировача не бе съвсем доволен от това, тъй като все още не беше измислил какво ще прави от тук нататък, но беше уморен да се бори с травмите си. Пък и както твърдеше, бе научил, че в живота има и по-важни неща от футбола.

— Жените не би трябвало да летят, когато са бременни в деветия месец — изръмжа той. — Истинско чудо е, че не ме арестуваха, задето те качих на борда.

— Не биха се осмелили. На вас, звездите, всичко ви се разминава. — И тя нацупи устнички, от което с огромно удоволствие се почувства като някоя празноглава глезла. — Вчера си дадох сметка, че не мога да понеса мисълта детето ни да се роди в Чикаго. Исках да бъде близо до семейството.

Той не беше в състояние да устои на сладката муцунка и я целуна набързо, преди да продължи да се оплаква:

— Можеше да го решиш преди месец и щях да те изпратя тук, докато все още беше още безопасно да пътуваш.

— Но тогава щеше да се наложи да се разделим, а никой от нас не би го понесъл.

Вярно беше. Нуждаеха се един от друг много повече, отколкото бяха предполагали, че е възможно. Заедно бяха открили не само страст, но и удовлетворение, както и енергия, която бе преляла и в работата им. Кал беше на път да счупи рекорда си по пасове, а нейната работа никога не беше вървяла по-добре.

Малко след като се бяха върнали в Чикаго, Джейн беше удостоена с наградата „Коутс“ за физика, за една дисертация, която бе написала върху дуалността. Без да знае, слухове за наградата се бяха носили в продължение на седмици, правейки враждебното държание на Джери Майлс към нея да изглежда страшно глупаво. През август го бяха освободили, заменяйки го с един от най-уважаваните физици в страната, който я бе убедил да приеме постоянно назначение в „Прийз“. Дори бе стигнал толкова далеч, че да я подкупи с няколко млади, жадни да се докажат физици, които да й помагат.

Само че в този миг съпругът й не мислеше за процъфтяващата й кариера, а за физическото й състояние, и тя се опита да го успокои.

— Помисли логично, Кал. Тази сутрин говорих с доктор Воуглър. Тя познава медицинската ми история и е напълно способна да изроди това бебе.

— И все още твърдя, че трябваше да го решиш много по-отдавна.

Желанието й да роди бебето си тук се бе усилвало с напредването на бременността, но и през ум не й беше минало да остави мъжа си в Чикаго. Контузията му този уикенд й беше предоставила възможността, от която се нуждаеше.

Бебето се размърда и Джейн изпита чувството, че около гръбнака й се беше сключил гигантски юмрук. Кал щеше да откачи, ако разбере колко много я боли и тя с усилие се сдържа да не изохка.

Постепенно започна да си дава сметка, че той има право и че да се качи на онзи самолет беше глупаво. Все пак, първото раждане винаги отнемаше доста време, а Джим и Лин щяха да я чакат. Свекърът й щеше да каже дали според него трябва да се обадят на Воуглър.

За щастие, вниманието на Кал беше отвлечено от друго и не забеляза, че нещо не е наред.

— Какво е това от вътрешната страна на китката ти? — попита той, повдигайки ръката й.

Джейн едва успя да потисне охването си.

— Ъъъ… нищо. — Опита се да издърпа ръката си от неговата, но Кал я държеше здраво. — Мастило. Трябва да съм се надраскала с химикалка, без да искам.

— Колко странно! Ужасно прилича на уравнение, а не на случайна драскулка.

— Тъкмо щяхме да кацаме — подсмръкна тя — и нямаше как да извадя тетрадката си. — Дъхът й секна, когато бебето направи троен аксел и двоен тулуп[46], които несъмнено заслужаваха оценка поне 9,7. Този път болката в гръбнака се сля със свирепа контракция, която сякаш продължи вечно, ала все още можеше да е просто контракция на Бракстън Хикс. Джейн преглътна един стон, който щеше истински да го разстрои и се разсея от страданието като се опита да започне кавга.

— Вече изобщо не се караме.

— Не е вярно, миличка. Правим го от мига, в който ми каза, че трябва да пътуваме насам.

— Спорим, не се караме. Нито веднъж не си креснал. Вече изобщо не викаш.

— Съжалявам, но изобщо не мога да ти се ядосам.

— И защо не? Даже аз не мога да се понасям.

— Шантава работа, нали? И аз не мога да го обясня.

Тя го изгледа свирепо.

— Отново го правиш.

— Кое?

— Това, което ме дразни.

— Че се усмихвам?

— Да. Точно това.

— Съжалявам. — Той сложи ръка върху опънатия й като барабан корем. — Толкова съм щастлив, че не мога да се сдържам.

— Поне опитай.

Тя потисна собствената си усмивка. Кой да предположи, че воин като Кал Бонър е в състояние да изтърпи толкова много глупости? Но той като че ли нямаше нищо против. Може би разбираше колко чудесно бе да се държиш абсурдно и въпреки това в отговор да виждаш единствено любов в насрещния поглед. Как бе могла да се съмнява в чувствата му към нея? Когато Кал Бонър решеше, че е влюбен, той не се отмяташе.

Кал бе успял да прогони страха й да има брилянтно дете, като я накара да разбере, че по-голямата част от нещастието в собственото й детство се дължеше не на ума й, а на това, че бе отгледана от отчужден, безчувствен родител. Нещо, за което тяхното дете никога нямаше да се тревожи.

Той се приведе напред и надникна през прозореца.

— По дяволите!

— Какво има?

— Не виждаш ли? Започва да вали! — В гласа му се промъкнаха тревожни нотки. — А ако докато сме горе в планината, започнеш да раждаш, а пътят се наводни и не можем да слезем? Какво ще правим тогава?

— Случва се само в книгите.

— Какво ме прихвана, та се оставих да ме убедиш да направим това?

— Трябваше да дойдем. Нали ти казах — искам бебето да се роди тук. И сънувах, че Ани е на смъртно легло.

— Обади й се, още щом се събуди. Знаеш, че е добре.

— Звучеше уморена.

— Навярно е будувала цяла нощ, измисляйки някое ново престъпление от омраза против баща ни.

Джейн се усмихна. Сега постоянно го правеше. Говореше за баща си и майка си така, сякаш бяха и нейни родители. Беше й дал не само любовта си, но и семейството си.

Чувства, които не бе в състояние да сдържа, се надигнаха у нея. Усмивката й помръкна и тя заплака.

— Ти си най-прекрасният съпруг на света и аз не те заслужавам.

Стори й се, че чува изстрадала въздишка, но може да беше и съскането на гумите по мокрия паваж.

— Ще се почувстваш ли по-добре, ако ти кажа, че си записвам всички смахнати неща, които си направила този месец, и ще те накарам да ми платиш за всяко едно от тях, веднага щом си станеш нормална?

Джейн кимна.

Той се засмя и отново я целуна, докато лимузината започна да се изкачва в планината Хартейк.

— Обичам те, Джейни Бонър. Наистина те обичам. Нощта, в която се появи в дома ми с онази розова панделка около врата, беше най-щастливата в живота ми.

— И в моя — изхлипа тя.

Всички лампи в къщата на Ани бяха запалени, а червеният шевролет на Джим бе паркиран отпред. Джейн беше видяла свекъра и свекърва си само две седмици по-рано, когато бяха дошли в Чикаго за един от мачовете на Кал, и през цялото време се бяха държали като младоженци. Онази нощ Кал си беше затиснал главата с една възглавница и бе заявил, че ще купят ново легло за стаята за гости. Легло, което да не скърца!

Джейн нямаше търпение да види Джим и Лин и дори не изчака шофьорът да й отвори вратата.

— Джейн, стой! Вали и…

Тя вече се клатушкаше към верандата. Въпреки че накуцваше с превързания си крак, Кал я улови за лакътя, преди да беше достигнала стъпалата и я подкрепи. Вратата се отвори рязко и Лин изхвърча навън.

— Кал, полудя ли! Как можа да я оставиш да направи такова нещо!

Джейн избухна в сълзи.

— Исках бебето ми да се роди тук!

Лин и Кал се спогледаха над главата й.

— Колкото са по-умни — промърмори той, — толкова по-силно ги удрят хормоните.

Джим се появи зад Лин и прегърна снаха си, издърпвайки я вътре. Връхлетя я нов спазъм. Тя простена и се облегна тежко върху него.

Той я улови за раменете и я отдръпна лекичко от себе си, за да я погледне.

— Контракции ли имаш?

— Малко болки в кръста. Няколко контракции на Бракстън Хикс.

Ани се обади от люлеещия се стол до телевизора. Джейн се приближи с тежка стъпка. Възнамеряваше да я прегърне, но установи, че не е в състояние да се наведе толкова. Вместо това Ани стисна ръката й.

— Крайно време беше да дойдеш да ме видиш.

— Колко често имаш болки в кръста? — попита Джим зад нея.

— Мисля, че през около две минути. — Тя изохка и сложи ръка на кръста си. — Мамка му!

Кал прекоси стаята с куцукане.

— Да не искаш да ми кажеш, че раждането е започнало?

— Не бих се учудил. — Баща му я поведе към дивана и я сложи да седне, след което сложи ръка на корема й и си погледна часовника.

Кал го зяпна с широко отворени очи.

— Окръжната болница е на поне десет километра оттук! Десет километра по тези пътища ще ни отнемат поне двайсет минути! Защо не каза нищо, миличка? Защо не ми каза, че имаш контракции?

— Защото щеше да ме откараш право в болницата, а те щяха да ме изпратят обратно вкъщи. Бездруго по-голямата част от болката е заради самолетната седалка. Аууу!

Джим си погледна часовника. Лицето на сина му придоби обезумяло изражение.

— Татко, трябва да я махнем от планината, преди дъждът да е отнесъл пътя!

— Само ръми, Кал — изтъкна майка му. — А пътят не е бил наводняван от десет години насам. Освен това първите бебета винаги се бавят.

Без да й обърне никакво внимание, той се втурна към вратата.

— Лимузината си е тръгнала! Ще я сложим в шевролета. Ти ще караш, татко, а аз ще съм на задната седалка заедно с нея.

— Не! Искам да родя бебето си тук! — нададе вой Джейн.

Кал я погледна ужасено.

— Тук!

Тя подсмръкна и кимна.

— Я чакай малко! — Гласът му стана опасно тих и мъничък пристъп на удоволствие за миг надви болката й. — Когато ми повтаряше, че искаш да родиш детето ни тук, мислех, че имаш предвид това място като цяло и по-точно — окръжната болница!

— Не! Имах предвид тук! Къщата на Ани. — Всъщност, до този миг нямаше нищо такова наум, ала сега разбра, че никога не би могла да открие по-подходящо място, където да роди.

В очите на Кал се четеше причудлива смесица от ярост и страх, докато се обръщаше рязко към баща си.

— Господи! На път е да стане най-прочутата физичка в страната, а е тъпа като галош! Няма да раждаш в тази къща! Бебето ще се роди в окръжната болница!

— Добре. — Тя се усмихна през сълзи. — Крещиш ми.

Кал простена.

Джим я потупа по ръката.

— Просто за да сме сигурни, защо не ме оставиш да те прегледам, миличка? Имаш ли нещо против? Какво ще кажеш да отидем в спалнята, за да видя докъде са стигнали нещата?

— Може ли и Кал да дойде?

— Разбира се.

— И Лин? Искам и Лин да е там.

— И тя ще дойде.

— И Ани.

Джим въздъхна.

— Е, да вървим всички.

Кал сложи ръка около кръста й и я поведе към някогашната стая на Лин. Докато прекрачваха прага, я връхлетя нов спазъм, толкова силен, че изохка и се улови за касата на вратата. Този сякаш продължи цяла вечност и едва след като отмина, тя забеляза какво друго се беше случило.

— Кал?

— Какво, миличка?

— Погледни надолу. Краката ми мокри ли са?

— Краката ти? Дали краката ти… — От устните му се откъсна странен задавен звук. — Водите ти са изтекли. Татко! Водите на Джейн изтекоха!

Джим беше влязъл в банята, за да се измие, ала викът на сина му беше толкова силен, че той го чу съвсем ясно.

— Всичко е наред, Кал. Ей сега идвам. Убеден съм, че ще има предостатъчно време, за да я откараме в болницата.

— Ако си толкова дяволски убеден, защо искаш първо да я прегледаш?

— За да сме напълно сигурни. Контракциите са доста начесто.

Мускулите на Кал се напрегнаха. Той я поведе към двойното легло, докато Лин донесе наръч кърпи, а Ани отметна покривката. Джейн отказа да седне, преди свекърва й да се е погрижила за леглото, така че Кал бръкна под роклята й и свали подгизналия чорапогащник за бременни, в който й беше помогнал да се напъха тази сутрин. Докато се справи с него, с обувките и с бельото й, Лин вече беше застлала леглото с найлонов чаршаф и няколко хавлии. Кал й помогна да се отпусне върху него.

Ани си избра един боядисан в бяло дървен стол малко встрани и се настани в него, за да наблюдава какво се случва. Когато Джим се появи в стаята, Джейн най-сетне асимилира факта, че се кани да й направи гинекологичен преглед, и й стана неудобно. Може и да беше лекар, но освен това й бе свекър.

Преди да успее да си помисли още нещо, я връхлетя нова контракция, този път — двойно по-мощна от предишната. От устните й се откъсна писък и през раздиращата болка й хрумна, че нещо не изглежда наред. Не би трябвало да се случва по този начин.

Джим даде няколко тихи нареждания на сина си. Кал държеше коленете й разтворени по време на прегледа. Лин стискаше ръката й и тананикаше „Маги Мей“[47].

— По дяволите, виждам крак — каза Джим. — Ще е седалищно.

Джейн изсъска разтревожено, а после я заля нова вълна на болка.

— Кал, мини под нея — нареди Джим. — Вземи я в скута си и дръж краката й отворени; ще се намокриш. Джейн, не напъвай! Лин, изтичай да ми донесеш чантата от колата.

Завладяха я болка и страх. Не разбираше. Какво искаше да каже Джим с това, че виждал крак? Какво общо имаше кракът й?

— Какво става? Не може вече да раждам. Прекалено е рано. Нещо не е наред, нали?

— Бебето е със седалищно предлежание — отвърна той.

От гърдите й се откъсна дълбок стон, последван от вик на болка. Седалищните предлежания бяха високорискови и бебетата биваха израждани с цезарово сечение в добре оборудвани операционни зали, а не в планински хижи. Защо не беше настояла да отидат направо в болницата? Идвайки първо тук, бе изложила скъпоценното си бебе на опасност.

— Беше с главата надолу, когато Джейн отиде на лекар в сряда — обади се Кал и без да обръща внимание на контузения си крак, мина зад нея.

— Понякога се обръщат — отвърна Джим. — Случва се, макар и рядко.

Съпругът й я взе в скута си. Гърбът й се притисна в гърдите му, краката му я обкрачиха, ръцете му задържаха коленете й разтворени.

Бебето й беше в беда и всякакви мисли за свян се изпариха от главата й. Седнала в скута му, обгърната от силното му воинско тяло, Джейн знаеше, че той би се преборил с целия свят, само и само да опази детето им.

Джим стисна лекичко коляното й.

— Ще стане много бързо, миличка. Изобщо няма да е както си очаквала. Сега ще издърпам и другото краче и не бива да напъваш. Кал, в тази позиция трябва да внимаваме с пъпната връв. Не й позволявай да напъва.

— Дишай, мила. Дишай! Точно така. Както се упражнявахме. Справяш се чудесно.

Раздираше я болка, имаше чувството, че я разкъсва хищно животно, ала той я накара да диша заедно с него като през цялото време й шепнеше думи на обич и насърчение. Забавни думи. Нежни думи.

Желанието да напъва се усили, невъзможно й беше да му устои и от гърлото й се откъснаха ужасяващи звуци. Трябваше да напъва!

Ала Кал, който сякаш беше роден, за да предвожда, нямаше да й позволи да се предаде. Той заплашваше и я увещаваше и тя правеше, каквото й каже, защото нямаше друг избор. Пъшкаше, както й нареждаше, а после издишаше големи струи въздух, които завършиха с писък, докато се съпротивляваше на естествените инстинкти на тялото си.

— Готово! — възкликна Джим. — Това беше, миличка! Справяш се чудесно.

Джейн вече не беше в състояние да различава една болка от друга. Изобщо не беше като филмите за раждане, които беше изгледала, където двойките играеха карти или се разхождаха в коридора и където между контракциите минаваше време.

Минутите течаха, а нейният свят беше сведен до гъста мъгла от болка и гласа на Кал. Тя го следваше сляпо.

— Дишай! Точно така! Браво, миличка! Справяш се чудесно! Струваше й се, че усеща как силата му прелива в тялото й и черпеше от нея с пълни шепи. Гласът му започна да преграква.

— Не спирай да дишаш, миличка. И отвори очи, за да видиш какво се случва.

Тя сведе очи надолу и видя как Джим помага на бебето да излезе през родовия й канал с краката напред. Двамата с Кал извикаха едновременно, когато се показа и главичката. Екстаз се разля по тялото й, усещане за пълно блаженство я изпълни при вида на детето й в силните, умели ръце на дядо си. Джим побърза да прочисти устата и носа му със спринцовката, която Лин му подаде, а после нежно постави бебето върху корема на Джейн.

— Момиченце!

То издаде мяукащ звук. Те посегнаха, за да докоснат влажното, треперещо, изцапано с кръв новородено. Джим сряза пъпната връв.

— Кал!

— Нашата дъщеря, миличка!

— О, Кал…

— Господи… красива е. Ти си красива. Обичам те.

— Обичам те! О, обичам те!

Те мълвяха безсмислици, целуваха се и плачеха. Сълзи се стичаха и по лицето на Лин, докато вдигаше бебето и го повиваше в една хавлия. Джейн бе така погълната от детето и съпруга си, че почти не забеляза, че Джим беше извадил и плацентата, нито пък широката усмивка на лицето му.

Лин се смееше и мълвеше свои собствени брътвежи, докато използваше мека, влажна кърпа, за да избърше бебето, така че и Ани да вижда.

Ани Глайд гледаше правнучката си със задоволство.

— Тя ще бъде екстра качество. Само почакайте. Кръвта на Глайд е силна.

Лин се засмя през сълзи и подаде детето на Джейн, ала умелите, тренирани ръце на Кал първи я поеха.

— Ела тук, миличка. Нека те видим както трябва.

И той задържа бебето пред Джейн, така че заедно да видят мъничкото й, сбръчкано личице, преди да долепи устни до малкото челце.

— Добре дошла на света, сладката ми. Толкова се радваме, че си тук.

Замаяна и изпълнена с невероятен покой, Джейн гледаше как баща и дъщеря се запознават. Спомни си онзи миг преди толкова много време, когато беше изкрещяла в лицето на Кал: „Бебето е мое! Единствено мое и на никой друг!“. Очите й се спряха последователно върху една баба и един дядо, които изглеждаха така, сякаш някой току-що им беше подарил звездите, своенравна прабаба и баща, който вече отдаваше сърцето си на малкото дете в ръцете си, и осъзна колко дълбоко бе грешала.

И разбра, че най-сетне я беше открила. Истинската Теория на всичко.

Кал вдигна глава.

— Вече знам! — Гръмкият му смях стресна новородената му дъщеричка и тя отвори очи, но не проплака, защото той вече й беше ясен. Голям, шумен, мекосърдечен. Някой, който можеше да върти на пръста си.

— Джейн! Мамо! Татко! Знам какво ще правя с живота си!

Съпругата му го зяпна.

— Какво? Кажи ми.

— Не мога да повярвам! — възкликна той. — Толкова се тревожих, а отговорът е бил пред очите ми през цялото време.

— Защо не ми каза, че си се тревожил, Калвин? — долетя недоволен глас откъм ъгъла. — Можех да ти кажа туй, дето трябва да знаеш, още преди години.

Всички се обърнаха, за да погледнат Ани.

Тя се смръщи насреща им.

— Че то всеки с поне малко мозък в главата ще се досети, че Калвин е предопределен за планински доктор, точно като баща му и дядо му преди него. Кръвта на Бонър е силна.

— Лекар? — Джейн завъртя глава и го зяпна изумено. — Права ли е? Ще станеш лекар?

Кал изгледа баба си свирепо.

— Не можа ли да ми го кажеш по-рано?

Тя подсмръкна.

— Никой не ме е питал.

Джейн се засмя.

— Ще станеш лекар? Прекрасно!

— Докато приключа, ще бъда стар лекар. Мислиш ли, че можеш да се справиш с това мъжът ти отново да тръгне на училище?

— Не мога да се сетя за нищо, което да ми достави по-голямо удоволствие.

В този момент Роузи Дарлингтън Бонър реши, че достатъчно дълго са я пренебрегвали. Това беше нейният миг, да му се не види, и тя искаше внимание! В крайна сметка, предстояха й толкова много неща. Досадни по-малки братя, които трябваше да приветства на белия свят, приятелства, които да завърже, дървета, по които да се катери, родители, които да укротява и най-вече — страхотни романи, които да напише.

Имаше и много тестове по математика, на които да я скъсат, да не говорим пък за един злощастен инцидент в химическата лаборатория с учител, който просто не оценяваше добрата литература. Ала може би беше по-добре двамата възрастни, които я съзерцаваха с глупашки изражения на лицата, засега да не знаят за химическата лаборатория.

Роузи Дарлингтън Бонър отвори уста и нададе рев: Аз идвам, свят! Независимо дали си готов, или не!

Информация за текста

Свалено от „Моята библиотека“: http://chitanka.info/book/7732

Издание:

Сюзън Елизабет Филипс. Бебето е мое

Американска. Първо издание

ИК „Ибис“, София, 2013

Редактор: Елена Георгиева

Технически редактор: Симеон Айтов

Коректор: Росица Симеонова

ISBN: 978-19-157-045-4

1

Окръг в щата Илинойс, част от чикагския метрополисен регион. — Б.пр.

2

Американска художничка от двайсети век, особено известна с рисунките си на цветя. — Б.пр.

3

Термин в американския футбол — когато отборът, владеещ топката, я изгуби и тя премине у противниковия отбор. — Б.пр.

4

„Ню Инглънд Пейтриътс“ — отбор по американски футбол от Фоксбъроу, Масачузетс; „Бъфало Билс“ — отбор от Бъфало, Ню Йорк. — Б.пр.

5

„Интервю с вампир“ е филм от 1994 г. с участието на Том Круз, Брад Пит, Антонио Бандерас и Кирстен Дънст. — Б.ред.

6

В превод означава „розова пъпка“. — Б.пр.

7

Корабът, на борда на който през 1620 г. пилигримите пристигат в Плимът, Масачузетс, където е основана втората английска колония, поставила началото на днешните Съединени щати. — Б.пр.

8

Важни битки съответно в Американската война за независимост, Американската гражданска война и Втората световна война. — Б.пр.

9

Мрежа от тайни пътища и скривалища, използвани за прехвърляне на роби от Южните в свободните Северни щати, преди премахването на робството. — Б.пр.

10

Американски телевизионен канал. — Б.пр.

11

Американски телевизионни сериали от седемдесетте. — Б.пр.

12

Героиня от американския комикс „Бренда Стар, репортер“. — Б.пр.

13

Град в Аризона, известен с нощния си живот. — Б.пр.

14

Английски офицер, пристигнал с кораба „Мейфлауър“; военен съветник на първите заселници. — Б.пр.

15

Синоним на САЩ. — Б.ред.

16

Един от най-значимите цигулари на двайсети век. — Б.пр.

17

От английската дума darling — мил, скъп. — Б.пр.

18

„Индианаполис Колтс“ — футболен отбор от Индианаполис. — Б.пр.

19

Тактика в американския футбол, при която един отбор изпраща допълнителни играчи срещу куотърбека на противника, за да го повалят или да му попречат да направи пас. — Б.пр.

20

Една от двете т.нар. конференции (другата се нарича Национална футболна конференция), съставящи Националната футболна лига; шампионите на двете конференции се срещат на финала за Суперкупата. — Б.пр.

21

Институт за ядрени изследвания „Енрико Ферми“ в Чикаго. — Б.пр.

22

Националната лаборатория Лос Аламос, едно от двете места в САЩ, където се извършват секретни изследвания, включително и работа върху ядрени оръжия. — Б.пр.

23

Американска марка за бельо, прочута най-вече със сутиените си. — Б.пр.

24

Макар буквално да означава „широка френска река“, името би могло да се преведе и като „френска мадама“. — Б.пр.

25

В американската образователна система, оценките се означават с букви — А, В, С, D и F, като последното е равнозначно на двойка. — Б.пр.

26

С най-високи почести (лат.). — Б.пр.

27

Стандартизиран американски тест за проверка на знанията, който е широко разпространен като приемен изпит за колежи и университети, най-високият възможен резултат е хиляда и шестстотин. — Б.пр.

28

По традиция тази реч се държи от отличника на завършващия випуск и се смята за чест за онзи, който е избран да я произнесе. — Б.пр.

29

Анимационен герой на „Дисни“; името означава „шантав“. — Б.пр.

30

Алюзията е за трийсетте сребърника, за които според Библията Юда Искариотски предава Исус Христос. — Б.пр.

31

Популярен в Щатите десерт, приготвян от вода, захар и желатин. — Б.пр.

32

Става дума за класическия американско-австрийски музикален филм „Звукът на музиката“. — Б.пр.

33

Марка американска бира. — Б.пр.

34

Американски серийни убийци. — Б.пр.

35

Игра на думи — на англ. думите „зърнен“ и „сериен“ се произнасят еднакво. — Б.пр.

36

Порода английски ловни кучета, които се считат за приятна компания — игриви, енергични, интелигентни и приятелски настроени. — Б.ред.

37

Популярна американска салата с маруля, варени яйца, бекон, пилешки гърди, авокадо, синьо сирене, сибирски лук и винегрет. — Б.пр.

38

Банши — жена призрак в ирландската и шотландската митология. Според вярванията появата на банши и нейният вледеняващ писък предвещават смърт. Това е същество, което е способно да убива със силата на вика си. — Б.ред.

39

Космическият кораб, на борда на който се развива действието в научнофантастичния сериал „Стар Трек“. — Б.пр.

40

Американско обезболяващо, чиято активна съставка е парацетамол; лекарство за мазане, използвано за облекчаване на ставни и мускулни болки. — Б.пр.

41

Имение в гр. Ашвил, построено през XIX век; в наши дни — популярна туристическа дестинация. — Б.пр.

42

Американски поет от XX век. — Б.пр.

43

Куче, герой от поредицата световноизвестни карикатури „Фъстъци“ на Чарлс М. Шулц. — Б.пр.

44

Американски журналист. — Б.пр.

45

Героиня от древногръцката митология, отмъстила за изневярата на съпруга си, като убила двете им деца и му показала труповете им. — Б.пр.

46

Сложни скокове от фигурното пързаляне. — Б.ред.

47

Традиционна английска песен. — Б.пр.

Content

Сюзън Елизабет Филипс
Бебето е мое

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

Информация за текста

1