Том Кланси - Властта на президента

В Русия се издига нов диктатор - президентът Валерий Володин.

Основите на личната му империя са изградени върху кървава тайна от миналото и той ще премахне всеки, който се доближи до нея.

Защото Володин ръководи ужасяващ заговор, който ще върне на Русия предишната имперска мощ. Планът е в ход. Руските войски анексират Крим и навлизат в Източна Украйна. Киев е дестабилизиран от руска престъпна групировка, дирижирана от ФСБ. Президентът Райън трябва да намери начин да спре руската инвазия, а времето изтича. И тогава неочаквано изплува стар случай от работата на Джак Райън като анализатор в ЦРУ. Преди три десетилетия Райън-старши е изпратен на мисия за разследване на съмнителни сметки в швейцарска банка. Райън разкрива не само финансова измама, но и наемен убиец на КГБ с кодово име Зенит. Така и не успява да открие убиеца, но в сенчестия свят на черните операции нищо не остава скрито завинаги. Сега със случая се заемат Джак Райън-младши и сенчестите воини на Колежа, водени от Джон Кларк. Разбулването на мистерията ще даде възможност на президента Райън да спре Валерий Володин, без да рискува въвличането на САЩ в глобален конфликт.

www.prozoretz.com

Tom Clancy

with Mark Greaney

COMMAND AUTHORITY

G. P. Putnam’s Sons

New York

© Rubicon, Inc., 2013

© Венцислав Градинаров, превод

© Буян Филчев, художник на корицата

© ИК „Прозорец“ ЕООД, всички права запазени

ISBN: 978-954-733-821-0

ТОМ КЛАНСИ

ВЛАСТТА НА ПРЕЗИДЕНТА

ГЛАВНИ ГЕРОИ

ПРАВИТЕЛСТВО НА САЩ

Джон Патрик (Джак) Райън: президент на Съединените щати

Дан Мърей: министър на правосъдието на Съединените щати

Арнолд ван Дам: началник на секретариата на президента

Робърт Бърджис: министър на отбраната

Скот Адлър: държавен секретар

Мери Патриша Фоли: директор на Националната разузнавателна служба

Джей Кенфийлд: директор на Централното разузнавателно управление

Адмирал Джеймс Гриър: директор по разузнаването, Централно разузнавателно управление

Съдия Артър Мур: директор на Централното разузнавателно управление

Кийт Биксби: началник на резидентура на Централното разузнавателно управление в Киев, Украйна

ВЪОРЪЖЕНИ СИЛИ НА САЩ

Адмирал Марк Йоргенсен: председател на Комитета на началник-щабовете на САЩ

Крик Конуей: мичман втори ранг, армия на САЩ, пилот на ОН-58D „Кайова Уориър“

Андре (Дре) Пейдж: мичман втори ранг, армия на САЩ, втори пилот на OH-58D „Кайова Уориър“

Бари (Мидас) Янковски: подполковник, армия на САЩ, първа група на специалните сили „Делта“

Харис (Грънджи) Коул: капитан, ВВС на САЩ, пилот на F-16

КОЛЕЖЪТ / „ХЕНДЛИ АСОШИЕЙТС“

Гери Хендли: директор на Колежа / „Хендли Асошиейтс“

Джон Кларк: директор по операциите

Доминго (Динг) Чавес: оперативен служител

Сам Дрискол: оперативен служител

Доминик (Дом) Карузо: оперативен служител

Джак Райън-младши: оперативен служител / аналитик

Гавин Биъри: директор по информационните технологии

Адара Шърман: директор по транспорта

БРИТАНЦИТЕ

Сър Базил Чарлстън: генерален директор на Тайната разузнавателна служба (МИ-6)

Антъни Холдейн: международен финансист, бивш служител на Форин Офис

Виктор Оксли, известен също като Бедрок: 22-ри специален въздушен полк - офицер, Служба за сигурност на Великобритания (МИ-5)

Дейвид Пенрайт: служител на МИ-6

Никълъс Истлинг: служител на МИ-6, секция „Контраразузнаване“

Хю Кастор: управляващ директор на фирма „Кастор енд Бойл Риск Аналитикс“

Санди Ламонт: старши бизнес аналитик в „Кастор енд Бойл Риск Аналитикс“

РУСНАЦИТЕ / УКРАИНЦИТЕ

Валерий Володин: президент на Руската федерация

Роман Таланов: директор на Федералната служба за сигурност (ФСБ) на Руската федерация

Станислав Бирюков: директор на Службата за външно разузнаване (СВР) на Руската федерация

Сергей Головко: бивш директор на Службата за външно разузнаване (СВР) на Руската федерация

Оксана Зуева: водач на Украинската партия за регионално единство

Татяна Молчанова: телевизионен водещ, „Новая Россия“ („Нова Русия“)

Дмитрий Нестеров, известен още като Глеб Белега: вор в законе (бандитски бос), оперативен шеф на престъпната групировка „Седемте каменни мъже“

Павел Лечков: оперативен член на престъпната групировка „Седемте каменни мъже“

ДРУГИ

Каролайн (Кети) Райън: първа дама на Съединените щати

Едуард Фоли: съпруг на Мери Пат Фоли, бивш директор на Централното разузнавателно управление

Дино Кадич: хърватски наемен убиец

Фелисия Родригес: студентка от Венесуела

Марта Шойринг: „градски партизанин“ от „Фракция Червена армия“

Малкълм Голбрайт: собственик на Енергийни холдингови компании „Голбрайг Россия“, шотландски предприемач

ПРОЛОГ

Знамето на Съюза на съветските социалистически републики - червено със златисти елементи - се вееше високо в дъждовното сиво небе над Кремълския дворец. Младият капитан погледна натам от задната седалка на таксито, което се движеше по Червения площад.

Флагът над центъра на властта в най-голямата страна на света разпали чувство на гордост у капитана, въпреки че никога вече той нямаше да усеща Москва като свой дом. През последните няколко години беше виждал съветското знаме само върху униформите на мъжете около себе си в Афганистан.

Таксито го остави на две преки от площада, от северната страна на огромния градски универсален магазин. Капитанът провери отново адреса на мръсносивата административна сграда пред себе си, плати и излезе в следобедния дъжд.

Фоайето на сградата се оказа малко и безцветно, а самотният пазач го проследи с поглед, докато военният, с фуражка в ръка, се изкачи по тясното стълбище, което водеше към врата без надпис на първия етаж.

Тук капитанът спря, приглади униформата си и провери дали редицата медали на гърдите му висят право надолу.

Едва тогава се почувства готов да почука на вратата.

-Входи! Влез!

Младият капитан влезе в малкия кабинет и затвори вратата след себе си. С фуражка в ръка пристъпи пред единственото бюро в стаята и рязко застана мирно.

- Капитан Роман Романович Таланов се явява по заповед.

Мъжът зад бюрото изглеждаше на двадесет и няколко години, което изненада силно капитан Таланов. Той трябваше да се срещне със старши офицер от КГБ и определено не очакваше да види свой връстник. Мъжът, дребен и слаб, и не особено атлетичен, носеше костюм и вратовръзка и руският офицер прецени, че той не е прекарал и един ден от живота си в армията.

Разбира се, Таланов не показа с нищо чувствата си, но остана разочарован. За него, както за всеки военен, офицерите от КГБ се деляха на две класи. Сапоги и пиджаки. Ботуши и сака. Младият мъж пред него може и да беше служител от Държавна сигурност на висок пост, но за войника си оставаше просто цивилен. Сако.

Мъжът стана, заобиколи бюрото и седна на ръба му. По прегърбената му фигура контрастираше с правия като шомпол офицер пред него.

Човекът от КГБ не се представи, а каза:

- Вие съвсем скоро сте се върнали от Афганистан.

- Да, другарю.

- Няма да ви питам как е там, защото не бих разбрал, а и вероятно ще ми теглите една.

Капитанът остана неподвижен като камък.

Сакото продължи:

- Вие сте от спецназ на ГРУ. Специални сили. Изпълнявали сте операции отвъд фронтовата линия в Афганистан. Дори зад границата в Пакистан.

Това не беше въпрос и затова капитанът не отговори.

Усмихнат, приведеният над бюрото мъж каза:

- Дори като член на най-елитната група за специални операции на военното разузнаване изпъквате над другите. Интелект, издръжливост, инициатива.

Мъжът намигна на Таланов и продължи:

- Лоялност.

Сините очи на Таланов оставаха вперени в една точка на стената зад бюрото, затова не видя намигването. С мощен глас той отговори с добре отработената мантра:

- Служа на Съветския съюз.

Сакото направи гримаса на отегчение, но Таланов не видя и нея.

- Отпуснете се, капитане. Гледайте мен, не стената. Аз не съм ви командир. Аз съм другар, който иска да поговори с друг другар, а не с някакъв шибан робот.

Таланов не се отпусна, но отмести очи към човека от КГБ.

- Роден сте в Украйна. В Херсон, от родители руснаци.

- Да, другарю.

- Аз самият съм от Санкт Петербург, но през лятото ходех при баба си в Одеса, недалеч от мястото, където вие сте израснали.

- Да, другарю.

Сакото въздъхна, раздразнен от скованото държане на мъжа от спецназ. Запита:

- Гордеете ли се с медалите на гърдите си?

За първи път по лицето на Таланов се разкри някакво чувство. Нерешителност.

- Аз... те са... служа на...

- Служите на Съветския съюз. Да, капитане, отбелязвам си го. Но как ще отговорите, ако ви кажа, че искам да свалите тези медали и никога вече да не ги закачате на гърдите си?

- Не ви разбирам, другарю.

- Наблюдавахме кариерата ви, особено операциите ви зад фронтовата линия. И сме проучили всяка частичка от личния ви живот, колкото и малко да е той. Така стигнахме до заключението, че за вас доброто на комунистическата партия е по-маловажно от самата работа. Вие, уважаеми капитане, робувате на желанието си да сте най-добрият. Но не откриваме у вас страст към радостите на колектива или пък особено удивление от чудесата на плановата икономика.

Таланов премълча. Дали не изпитваха предаността му към партията?

Сакото продължи:

- Генералният секретар Черненко ще бъде мъртъв след няколко месеца. Или седмици.

Капитан Таланов примигна. Какви са тези откачени приказки? За подобни думи пред човек от КГБ в базата в Афганистан хора изчезваха безследно.

Сакото каза:

- Вярно е. Крият го от обществеността, защото той е в инвалиден стол и прекарва повечето от времето си в Кунцево, в клиниката на Кремъл. Лекува се от сърце, бели дробове, черен дроб. На този дърт козел вече нищо не му работи както трябва. Горбачов ще го наследи като генерален секретар - не може да не сте чули, че той е следващият на опашката. Това го знае всеки дори в пещерите в Афганистан.

Младият офицер не каза нищо.

- Чудите ли се откъде знам това?

Таланов отговори бавно:

- Да, другарю. Наистина се чудя.

- Знам го, защото ми го казаха хора, които са притеснени. Притеснени за бъдещето, за това накъде ще поведе Съюза Горбачов. Притеснени накъде Рейгън води Запада. Притеснени, че всичко може да се срути върху главите ни.

След няколко секунди пълно мълчание костюмарът от КГБ продължи:

- Изглежда невъзможно, знам. Но ме увериха, че притесненията са основателни.

Таланов не издържа. Трябваше да разбере какво става.

- Получих заповед от генерал Золотов да дойда тук. Каза ми, че искат да ме вербуват за някакъв специален проект на КГБ.

- Миша Золотов знаеше какво прави, когато ви изпрати при мен.

- Вие сте от КГБ, нали?

- Да. Но по-конкретно работя за група оцеляващи. Мъже от КГБ и ГРУ, които знаят, че съществуването на нашите организации означава оцеляване на нацията, на народа. Кремъл не управлява нацията. А една определена сграда на площад „Дзержински“.

- Сградата на КГБ?

- Да. И на мен възложиха да защитавам тази сграда, а не комунистическата партия.

- А генерал Золотов?

Сакото се усмихна.

- Той е в клуба. Както казах, имаме няколко съмишленици от ГРУ.

Мъжът в костюма приближи лицето си на сантиметри от ясно очертаните скули на Роман Таланов. С тих като шепот глас каза:

- На ваше място щях да се питам: „Какво става, мамицата му? Мислех, че ще ме наемат в КГБ, а вместо това срещам някакъв луд, който ми разправя, че генералният секретар ще умре и че Съюзът може да се разпадне“.

Таланов го изгледа и вдигна рамене.

- Всяка ваша дума, която казахте тук, другарю, е измен-иическа.

- Вярно е, но няма записващи устройства и ще се наложи вие да свидетелствате срещу мен. Но това не би било мъдро решение, капитан Таланов, защото оцеляващите, за които споменах, се намират на самия връх и ще ме защитят. А какво ще сторят с вас, мога само да предполагам.

Таланов отмести очи към стената.

- Значи... от мен искат да се присъединя към КГБ, но не да върша работата на КГБ. Вместо това ще върша работата на тази група ръководители.

- Точно така, Роман Романович.

- И какво точно ще правя?

- Същите неща както в Кабул, Пешавар, Кандахар и Исламабад.

- Мокри поръчки?

- Да. Ще помагате за сигурността на операцията, независимо от промените, които Съветският съюз ще претърпи през идните няколко години. В замяна, каквото и да става със Съюза, вие ще имате защита.

- Аз... все още не разбирам какво смятате, че ще стане.

- Слушате ли ме? Не говорим какво аз мисля. Откъде да знам аз, мамицата му. Нещата са следните, Таланов. СССР е голям кораб, а ние с вас сме двама от пътниците в него. Седим на палубата и си мислим, че всичко е идеално, но в този момент - мъжът от КГБ обиколи стаята театрално, сякаш играе пиеса, - чакай... какво е това? Някои от най-добрите офицери на кораба се готвят да го изоставят!

Върна се пред Таланов.

- Аз може и да не виждам айсберга пред нас, но ако управляващите търсят шибаната спасителна лодка, ще е глупаво да не се огледам. Е... офицерите ми възложиха задачата да се грижа за спасителната лодка.

Сакото се ухили.

- Ще ми помогнете ли с тази спасителна лодка?

Капитан Таланов обичаше да говори направо. Писваше му вече от тези метафори.

- А спасителната лодка? Какво точно представлява тя?

Сакото сви тесните си рамене.

- Пари. Просто шибани пари. По целия свят ще бъдат създадени и поддържани редица черни фондове. Аз ще ги създам, а вие ще ми помагате да ги пазя от заплахи от Съюза и отвън. Задачата ще бъде проста и ще продължи няколко години, мисля, но ще изисква от нас най-голямо старание.

Мъжът с костюма отиде при малък хладилник до стената между две секции с книги. Извади оттам шише водка, след което взе две чаши със столчета. Върна се на бюрото и наля за двамата.

През цялото това време капитан Роман Таланов продължаваше да гледа напред.

- Да го полеем.

Капитанът наведе глава настрани.

- Да полеем? Аз още не съм приел нищо, другарю.

- Не. Не сте.

Мъжът с костюма се усмихна и подаде едната чаша на объркания военен.

- Още не. Но съвсем скоро ще приемете, защото ние с вас сме еднакви.

- Еднакви?

Сакото вдигна чашата си към Таланов.

- Да. Точно като хората на върха, които измислиха тази схема, ние също знаем как да оцеляваме.

1. В наши дни

Черният джип „Бронко“, който се носеше бързо през бурята, разплискваше кал и вода с гумите си от застлания с чакъл път и чистачките не смогваха да изчистят проливния дъжд от предното стъкло.

Джипът караше със сто километра в час, когато задните му врати се отвориха и двама въоръжени мъже излязоха под дъжда - по един от всяка страна. Изправиха се на стъпенките, стиснали рамките на вратите с обвитите си в ръкавици ръце. Пазеха очите си от хвърчащите кал, камъни и вода, но калта само за миг покри черните им униформи от номекс и автоматите на гърдите, както и останалото им снаряжение - шлемове с вградени очила, противокуршумни плочи на гърдите и гърбовете, протектори за коленете и лактите и чанти с пълнители. Всичко това подгизна и се покри плътно с кал, когато джипът наближи къщата по средата на пасището.

Колата намали бързо скоростта, плъзна се и спря на пет-шест метра от предната врата. Двамата мъже на стъпенките  скочиха и изтичаха към сградата, вдигнали автомати към дърветата в търсене на цели. Шофьорът на колата ги последва - и той, както другите, носеше автомат „Хеклер и Кох“ с дебел заглушител на края на цевта.

Тримата оператори се събраха около входа и мъжът най-близо до вратата протегна ръка и натисна дръжката.

Оказа се, че вратата е заключена.

Последният в групата - шофьорът - пристъпи мълчаливо напред. Остави автомата да увисне на гърдите му и бръкна в раницата си, от която извади пушка с пистолетна дръжка. В пълнителя й имаше пробивни патрони тип „Дезинтегратор“ -със седемсантиметрови гилзи „Магнум“ и с куршуми по петдесет грама от слепени с пластмаса фини стоманени стружки.

Операторът доближи дулото на пушката на петнадесет сантиметра от горната панта и стреля право в нея. Със страхотен гръм и с широк пламък куршумът от стоманени стружки блъсна пантата и я откърти от касата на вратата.

Мъжът изстреля втори куршум в долната панта, след което ритна вратата и я събори навътре в стаята.

Мъжът с пушката отстъпи встрани и двамата с автоматите се втурнаха навътре, а прожекторите на оръжията им описваха дъги в тъмнината. Шофьорът прибра пушката на място, хвана автомата и се присъедини към останалите.

Всеки от тях трябваше да прочисти определен сектор, и то бързо и ефикасно. Само след три секунди те вече вървяха по коридора към задната част на къщата.

Сега пред тях имаше две отворени врати - по една от всяка страна, и трета, затворена врата в края на коридора. Първият и вторият мъж от екипа се отклониха - номер едно застана до лявата врата, а номер две - до дясната. И двамата откриха цели и стреляха, а шумът от ударите на куршумите от автоматите им със заглушители се разнесе из малката къща.

Докато първите двама се занимаваха със стаите, третият мъж, останал в коридора, държеше автомата си насочен към предната врата, като знаеше много добре, че е уязвим отзад за всеки, влязъл в къщата отвън.

Двамата се върнаха бързо в коридора и насочиха автоматите си напред, а третият мъж се обърна, за да провери тила. След секунда тримата застанаха до затворената врата. Наредиха се отново до нея и първият провери тихо дръжката.

Вратата се оказа отключена и мъжът бързо се приведе леко, последван от другите двама. След това тримата тръгнаха в екип, насочили прожекторите си към определените им сектори.

Откриха ценния товар в средата на неосветената стая. Джон Кларк седеше на стол, с ръце в скута, присвил очи пред ярките лъчи на прожекторите. На сантиметри от лявата и дясната му страна се виждаха две изправени фигури и част от лицето на трети човек зад главата на Кларк.

Тримата стрелци на вратата - Доминго Чавес, Сам Дрискол и Доминик Карузо - стреляха едновременно. След пукота от кратките залпове и пламъците от дулата на оръжията стаята се изпълни с дим, чиято миризма измести неприятния мирис на влага и плесен в къщата.

Джон Кларк не помръдна, дори не мигна, докато куршумите се забиваха в трите тела около него.

В челата им се появиха дупки, но те не паднаха. Това бяха дървени стойки, на които висяха снимки в цял ръст на въоръжени мъже.

Лъчите на тактическите прожектори бързо осветиха различни части от стаята, след което единият се насочи към четвъртата и петата фигура в далечния край. На стойката отляво висеше образът на мъж с детонатор в ръка.

Динг Чавес изпрати два куршума в челото му.

Вторият лъч премина по ъгъла и освети изображението на красива млада жена с дете в дясната ръка. В лявата й ръка, чистично скрит зад крака й, се виждаше дълъг кухненски нож.

Без нито миг колебание Дом Карузо простреля жената в челото.

След секунда в стаята отекна глас:

- Чисто - каза Дрискол.

- Чисто - повтори Карузо.

- Чисто е - потвърди и Динг.

Джон Кларк стана от стола в центъра на стаята, като разтриваше очите си с длан под светлината на трите тактически фенерчета със сила на лъча от 200 лумена.

- Сложете предпазителите на оръжията си.

Тримата оператори включиха предпазителите на автоматите си и ги пуснаха да висят свободно на гърдите им.

Заедно, четиримата огледаха дупките от попаденията в петте фигури, след което излязоха от стаята и провериха мишените в другите помещения. Излязоха от тъмната къща и застанаха на верандата, за да не ги вали дъждът.

- Какво мислиш, Динг? - запита Кларк.

Чавес отвърна:

- Добре беше. Нещата се забавиха, когато се наложи да настигна другите, за да се наредим пред вратата. Но както и да го направим, ако ще влизаме с най-малко трима оператори, се налага да чакаме шофьора.

Кларк се съгласи:

- Така е. Друго?

Карузо се обади:

- Когато Динг и Сам влязоха в страничните стаи в коридора, аз останах сам. Покривах пространството, което все още не бяхме прочистили - вратата в края на коридора, но все си мислех, че няма да е зле да има още един, който да ни пази откъм шест часа. Влезе ли някой враг отвън, ще може да стреля свободно в тила ми. Постоянно се оглеждах, но не е същото като да има още някой.

Кларк кимна.

- Ние сме малка група.

- Така е сега, когато сме без Джак-младши - добави Дом Карузо.

Дрискол се намеси:

- Май трябва да се огледаме за нов човек за групата.

- Джак ще се върне - отговори Чавес. - Знаете не по-зле от мене, че активираме ли се отново, той няма да остане настрана.

- Може би - каза Дом. - Но кой знае какво ще стане.

Кларк отвърна:

- Спокойно, хлапе.

Но за останалите беше ясно, че и Кларк изгаря от нетърпение да използва времето си за нещо по-значимо. Той беше воин, участвал в почти всеки конфликт на Съединените щати от над четиридесет години, и въпреки че се оттегли от активните операции на Колежа, определено се чувстваше готов за нещо повече от обучение.

Сега Кларк погледна към автомобила - вратите му стояха широко отворени, а дъждът се усилваше. Вътре сигурно имаше два-три сантиметра вода и разкъсаната тапицерия на пода вече беше подгизнала.

- Е, добре, че ви казах да дойдете с тази барака.

Динг каза:

- Имаше нужда от вътрешно измиване.

Мъжете се разсмяха.

- Добре. Да се захващаме за работа - разпореди Кларк. - Върнете се обратно нагоре по пътя, изчакайте двайсет минути и опитайте пак. Това ще ми даде време да закача предната врата и да разместя фигурите. Дом, мисля, че можеше да групираш куршумите си върху втората цел в спалнята малко по-тясно.

- Разбрано - отговори Дом.

Той беше стрелял три пъти в цел номер две, като и трите куршума попаднаха в главата на мишената на около пет сантиметра един от друг, но нямаше да спори по този въпрос с Кларк. Особено след като попаденията на Дрискол и Чавес се оказаха по-близки.

- И, Сам - продължи Кларк, - бих искал да влизаш през вратата малко по-наведен. Ако наведеш главата си още десетина сантиметра, когато влизаш, може вместо куршум в челото да получиш само подстрижка.

- Ясно, мистър К.

Дом тръгна към колата и спря, загледан в дъжда.

- Няма ли някаква възможност да изчакаме дъждът да спре?

Динг излезе в калта и застана под проливния дъжд.

- Във Форт Орд имах един инструктор, селяндур от Алабама и адски добър строевак, който казваше: „Без дъждоваление няма учение“.

Кларк и Дом се разсмяха, а и Сам Дрискол, най-мълчаливият от групата, се усмихна.

2.

Руската федерация нахлу на територията на своя суверенен съсед в първата безлунна нощ на пролетта. Призори танковете им напредваха в западна посока по шосета и малки селски пътища, сякаш страната им принадлежи, и сякаш затоплянето от четвърт век насам след студената война беше само сън.

Това не трябваше да се случва. В края на краищата Естония бе член на НАТО. Политиците в Талин бяха обещали на своя народ, че след като са в НАТО, Русия никога не би ги нападнала.

Но до този момент НАТО не се включваше във войната.

Руската сухопътна инвазия се водеше от танкове „Т-90“ - напълно модернизирани петдесеттонни машини с оръдие с калибър 125 милиметра и две тежки картечници, динамична защита и най-съвременни автоматични системи, които можеха да откриват нападащи ги ракети и да ги унищожават във въздуха със собствени ракети. След танковете вървяха работните коне - бронетранспортьори БТР-80 с бойци в търбусите си, които излизаха при необходимост от защита на танковете, и се прибираха в тях, след като неутрализират всички заплахи.

До момента сухопътната война вървеше добре за Руската федерация.

Но във въздуха нещата се оказаха различни.

Естония имаше добра отбранителна ракетна система, а нападението на Русия срещу системите за ранно предупреждение и обектите със зенитни ракети имаше слаб успех. Много ракетни батареи останаха напълно боеспособни и успяха да свалят над дузина руски самолети, като отблъснаха много други от мисиите им над страната.

Руснаците все още не владееха небето, но това изобщо не забави напредването им по земя.

През първите четири часа на войната прегазиха села, оставиха градове в руини, а много от танковете все още дори не бяха стреляли с основните си оръдия. Предстоеше пълен разгром, видим за всеки запознат с военната наука, защото мъничката Естония насочваше усилията си към дипломацията, а не към физическата си защита.

Едгар Ньолвак, учител, а не войник или политик, очакваше това да се случи просто защото гледаше телевизия. Сега, легнал в една канавка, окървавен и зъзнещ, мокър и разтреперан от страх, с наполовина увреден слух от непрекъснатите гърмежи на снарядите от руските танкове, които излизаха от горичката в далечния край на полето, той имаше достатъчно самообладание да се гневи на ръководителите на страната, че си бяха губили времето с дипломация в Брюксел, вместо да построят някаква шибана стена, за да държат шибаните руснаци далеч от шибаното му село.

От седмици се говореше за нападение, после, преди няколко дни от другата страна на границата, в Русия, избухна бомба, която уби осемнадесет цивилни граждани. По телевизията руснаците обвиниха естонската Служба за вътрешна сигурност - абсурдно твърдение, което платените от държавата руски медии отстояваха умело. Показаха изфабрикувани улики, след което руският президент заяви, че не му остава друг избор, освен да заповяда провеждането на операция за сигурност в Естония за защита на руския народ.

Едгар Ньолвак живееше в Пьолва, на четиридесет километра от границата, и прекара младостта си, през седемдесетте и осемдесетте години, в страх, че един ден точно от тази горичка ще се появят танкове и ще обстрелват със снаряди дома му. Но през последните двадесет и три години този страх беше почти забравен.

А сега танковете се намираха тук и бяха убили десетки негови сънародници, и със сигурност щяха да убият и него, без дори да се спрат по пътя си на запад.

Едгар беше получил обаждане преди два часа от приятел от Вьоукула, на няколко километра източно оттук. Приятелят му се криеше в гората и с равен и далечен глас, очевидно шокиран, му беше казал, че руснаците са минали наблизо и са изстреляли само няколко снаряда, защото освен земеделски стопанства и бензиностанция там нямаше нищо интересно. Но след танковете и войниците в бронетранспортьорите, минути след тях, пристигнали цивилни в пикапи, които систематично опожарявали и плячкосвали градчето.

Тогава Едгар и останалите мъже около него накараха семействата си да заминат и от смелост или глупост взеха пушките си и се скриха в канавката, за да чакат отминаването на бронираните машини и пристигането на цивилните. Не можеха да спрат танковете, но нямаше да позволят руски цивилни да опожарят селото им.

Този план се изпари във въздуха в мига, когато половин дузина танкове се отдели от основната група на шосето, застана в редица в гората и започна да обсипва Пьолва с бронебойно-осколъчни снаряди.

Детският кошмар на Едгар се превърна в реалност.

Той и мъжете около него се бяха заклели да се бият до смърт. Но не можеха да водят битка с танковете.

Можеха само да умрат.

Учителят беше ранен почти веднага. Докато се преместваше от една позиция на друга, един снаряд се заби в училищния паркинг. Парче метал, отхвръкнало от някакво комби, сряза краката му и сега той лежеше в калта върху пушката си и чакаше края.

Едгар Ньолвак не разбираше много от военните неща, но знаеше със сигурност, че с тази скорост руснаците ще стигнат в град Тарту, на север от селото, по пладне.

Във въздуха се носеше звук, подобен на разкъсването на хартия. Слушаше го вече около час и знаеше, че това е звукът на наближаващ снаряд. Натисна лице в студената кал.

Бум!

Пряко попадение в гимнастическия салон на училището зад него. Стените от сгуробетон и алуминий се пръснаха в голям облак прах и върху Едгар се посипаха като дъжд трески от дървения под на баскетболния салон.

Отново надникна над ръба на канавката. Танковете се намираха само на хиляда метра на изток.

- Къде е НАТО, мамицата му?

На хиляда метра оттам капитан Аркадий Лапранов се изправи през отворения капак на своя танк, „Буря нула-едно“, и изкрещя:

- Къде ми е шибаната въздушна подкрепа?

Въпросът беше риторичен - командирите на другите пет танка под негова команда го чуха, но не отговориха, а двамата в неговия танк - водачът и пълначът, чакаха безмълвно заповеди. Знаеха, че в случай на заплаха могат да извикат бойни хеликоптери, но до момента нямаше никакви естонски самолети, а и руската система за ранно предупреждение не засичаше никакви самолети в обхвата на радарите си.

Чисто небе.

Хубав ден. Мечтата на танкиста.

Прахта и димът над гимнастическия салон на хиляда метра от него се разсеяха достатъчно, за да се вижда какво има по-нататък. Лапранов каза в микрофона си:

- Искам още снаряди в онази сграда зад предишната цел. Бронебойно-осколъчни. Без подходяща въздушна подкрепа няма да карам напред, като не знам какво има отдясно на това кръстовище.

- Слушам! - викна отдолу пълначът на неговия танк.

Пълначът натисна един бутон и компютърът на автоматизираната система избра бронебойно-осколъчен снаряд от секцията за боеприпаси и го вкара в цевта. Намери сградата с видеоприцела, облегна челото си на гумената възглавничка на уреда и насочи координатния кръст към целта. Натисна бутона за изстрелване на таблото и с рязък подскок гладкоцевното 125-милиметрово оръдие изстреля към синьото небе снаряда, който прелетя над угарта пред тях и попадна право в сградата.

- Попадение - каза пълначът.

Така бяха действали цяла сутрин. До момента успяха да минат през четири села, където обсипваха със снаряди големи цели, а малките обстрелваха със съосните си картечници.

Лапранов беше очаквал по-силна съпротива, но вече започваше да мисли, че президентът на Русия Валерий Володин е прав. Володин беше заявил пред нацията си, че НАТО няма куража да се бие за Естония.

В слушалките на шлема си Лапранов чу гласа на един от командирите на танкове в групата.

- „Буря нула-четири“ за „Буря нула-едно“.

- Казвай, „Нула-четири“.

- Другарю капитан, нещо се движи в канавката пред последната цел. На хиляда метра. Забелязвам няколко души.

Лапранов насочи бинокъла и бавно огледа канавката.

Ето. В калта се появиха няколко глави, след което отново се скриха.

- Виждам ги. Позиция за малокалибрено оръжие. Не хабете снаряди за тях. Ще ги разчистим с картечниците, когато доближим.

- Разбрано.

Последва нов залп към сградите на един нисък хълм отвъд кръстовището и Лапранов ги огледа през бинокъла си. Градът беше мъртвешки тих и не срещаха абсолютно никаква съпротива.

- Продължавай стрелбата - заповяда той, след което коленичи обратно на командирската си позиция, за да вземе пакет цигари и запалка. - Изчистете това село от картата.

След няколко секунди отново чу глас в слушалките:

- „Буря нула-две“ за „Буря нула-едно“.

- Казвай - отвърна Лапранов, докато палеше цигара.

- Нещо се движи на юг от болницата. Мисля... мисля, че е автомобил.

Лапранов пусна запалката, която падна в танка, и се огледа с бинокъла. След миг намери мястото - болницата се намираше на няколко километра от училището, на малък хълм. След това се загледа на юг и забеляза някакво движение в сенките по пътя.

Отначало сметна, че това е джип или голяма кола.

Обадиха се от още един танк:

- „Буря три“ за „Буря едно“. Мисля, че е вертолет.

- Нет[1] - отговори Лапранов, но се загледа по-внимателно. Тъмната сянка, изглежда, спря на едно кръстовище, а после тръгна странично към някакъв паркинг.

- Какво е това, мамка му? - възкликна Лапранов. - Може и да е вертолет. Пълнач, можеш ли да го идентифицираш през „Катерина“?

Устройството за наблюдение на топлинни изображения на големи разстояния „Катерина“, което имаше всеки танк, позволяваше на пълнача да наблюдава отдалечени цели на видеоекран. Самият Лапранов можеше да наблюдава този екран, но не искаше да сяда обратно в купола на танка, защото тук му беше твърде интересно.

Пълначът отговори по вътрешната разговорна уредба на Буря нула едно:

- Потвърждавам, лек вертолет. С един винт. Не виждам обозначителните знаци - стои зад камион в сянка. Мамка му, много е нисък. Плазовете му сигурно са само на метър от земята.

- Оръжие? - запита Лапранов. Напрегна се да види по-добре през бинокъла си.

- Ъ... чакайте. Има два пилона с картечници. Няма ракети - разсмя се пълначът. - Сигурно иска да си играем на пистолети.

По разговорната мрежа прозвуча смехът на командира на един от другите танкове.

Но капитанът не се разсмя. Дръпна продължително от цигарата си.

- Обозначи го като цел.

- Разбрано. Обозначено като цел.

- Разстояние до целта?

- Четири хиляди двеста и петдесет метра.

- Мамка му - отговори Лапранов.

Ракетната система 9М119 „Рефлекс“ за борба с танкове и нисколетящи бавни летателни апарати като хеликоптерите имаше боен обхват от четири хиляди метра. А този малък хеликоптер кръжеше съвсем малко извън обхвата.

- Къде ми е въздушната поддръжка? Трябваше да са го видели на радара.

- Няма да го забележат. Движи се между сградите. Твърде ниско е до земята. Сигурно е прелетял така над хълма и през целия град, за да се крие от радарите. Не знам какво прави, но е добър пилот.

- Може, но не го харесвам. Искам го мъртъв. Викай подкрепа. Предай координатите му.

- Да, другарю капитан.

- Всички групи от „Буря“, заредете осколъчни снаряди и възобновете атаката.

-Да!

След няколко секунди всичките шест танка изстреляха 125-милиметрови снаряди срещу сградите в центъра на Пьолва и с този залп убиха четирима и раниха деветнадесет души.

3.

Едгар Ньолвак чу раздиращия звук на снарядите в небето над себе си и погледна назад през рамо точно когато те попаднаха в сградата на общината и в автогарата. Когато димът се разчисти, видя някаква кола по пътя на хълма. Отначало реши, че това е черен джип, който дори май спря на един паркинг. Трудно се виждаше в сянката на голямата болница до него, но накрая Едгар разбра какво е това.

Черен хеликоптер. Плазовете му се намираха най-много на метър или два от земята.

Мъжът до него го стисна за ръката. Посочи хеликоптера и изкрещя истерично:

- Зад нас са! Нападат от запад!

Едгар се загледа във хеликоптера, объркан. Накрая каза:

- Не е руски. Според мен е новинарски хеликоптер.

- Снимат ли това? Дали само ще ни гледат как умираме?

Едгар обърна поглед назад към танковете, когато друг снаряд падна на шестдесет метра от него. Заля ги дъжд от кал.

Ако не се махнат и те самите ще умрат.

Лапранов се наслаждаваше на цигарата си. Дръпна си продължително и в този момент чу в слушалките си:

- „Буря нула- четири“ за „Буря нула-едно“.

- Казвай, „Четири“.

- Другарю командир, отново наблюдавам онзи вертолет през „Катерина“... Изглежда, над носещия му винт има някакъв контейнер.

- Какво?

- Контейнер.

При тези думи Лапранов се спусна в командирския отсек и се вгледа в монитора за наблюдение на далечни разстояния. Хеликоптерът се виждаше по-добре. Да. Малкият хеликоптер имаше нещо кръгло отгоре на вала на носещия винт.

- Какво, по дяволите, е...

Цигарата падна от устата му.

О, мамка му.

Лапранов беше изучавал силуетите на всички самолети на НАТО. Каза тихо:

- Това е... това е ОН-58.

Водачът на „Буря нула-едно“ се обади:

- Не, другарю командир. Естонците нямат...

Лапранов изкрещя в микрофона и рязко се наведе напред, зa да се хване за дръжката на люка и да го затвори:

- Това са шибаните американци!

Мичман втори ранг Ерик Конуей от армията на САЩ, група „Браво“, 2-ри взвод, 17-и кавалерийски полк на 101-ва въздушна дивизия, погледна към мултифункционалния дисплей с топлинното изображение на руските танкове в гората на две мили от него. След това насочи вниманието си отново към лопатите на носещия винт над себе си. Краищата на четирите лопати на хеликоптера OH-58D „Кайова Уориър“ се въртяха опасно близо до стените на сградите от двете страни на улицата. Ако не държеше лоста „стъпка-газ“ абсолютно стабилно, щеше да удари някоя от сградите, да разбие машината и да убие себе си и втория пилот още преди руснаците да получат възможност за това.

Удовлетворен, че е в стабилно положение, въздъхна, за да се успокои, и каза в разговорната уредба:

- Готов ли си?

Вторият пилот Андре Пейдж отвърна спокойно:

- От това май по-готов няма да стана.

Конуей кимна и каза:

- Лазер на целта.

- Разбрано. На нея сме.

Конуей натисна бързо бутона на микрофона, за да съобщи по общата мрежа:

- „Блу макс шест-шест“, „Черен вълк две-шест“. Имаме лазерен прицел върху целта.

Шест километра зад хеликоптера OH-58D „Кайова Уориър“, в относителна безопасност зад горист хълм, два огромни щурмови хеликоптера „Апачи Лонгбоу“ кръжаха над едно пасище на север от село Арна. Командирът на групата „Блу макс шест-шест“ получи съобщението от разузнавателния хеликоптер в момента, в който вторият му пилот и стрелец, седнал в по-ниско разположената седалка пред него, забеляза следата от лазера на мултифункционалния дисплей, което значеше, че първата цел, на няколко километра оттук, е обозначена.

- Разбрано, „Черен вълк две-шест“. Добър лазер. Чакай дистанционната мисия на ракетите „Хелфайър“.

Разузнавателният хеликоптер „Кайова Уориър“, който кръжеше над центъра на Пьолва, нямаше тежко оръжие. Но силата му се намираше не на борда, а в способността му да открива и обозначава целите за големите хеликоптери „Апачи“ отзад. Той изпълняваше АПНБ, или авиационна поддръжка от непосредствена близост, и мичман втори ранг Конуей и вторият му пилот успяха, на предела на уменията си, да преминат през цялото село, без да бъдат забелязани на вражеските радари, за да заемат позиция за целеуказване на щурмовите хеликоптери.

- Разбрано, „Блу макс шест-шест“. Ще трябва да побързаме. Тук сме на открито.

На края на гората командирът на танка в северния фланг на групата на Лапранов извика в микрофона:

- „Буря нула-едно“, тук „Буря нула-шест“. Предупреждение за лазер!

- Мамка му! - промърмори Лапранов в микрофона. Малкият хеликоптер в далечината може да нямаше собствени ракети, но очевидно указваше цели за друга машина, която не се виждаше.

- Включвай системите „Арена“! - заповяда той.

Системата за противодействие „Арена“ откриваше с доплеров радар насочени към танка заплахи. След като нападащият снаряд влезеше в обхват, танкът със система „Арена“ изстрелваше защитна ракета, разработена да доближи нападащия снаряд до около два метра, преди да избухне и да го унищожи.

След това Лапранов каза:

- Този вертолет указва цели за „Апачи“ или за изтребители. Къде ми е въздушната подкрепа?

Командирът на „Буря нула-пет“ отговори:

- Идват до десет минути.

Лапранов удари с юмрук по стената на командната си конзола.

- Всички танкове, зареждайте „Рефлекс“.

Управляемият ракетен снаряд 9М119 „Рефлекс“ се изстрелваше от основното оръдие, след което „му порастваха“ стабилизатори и той политаше към целта. На шестимата пълначи щяха да им трябват над тридесет секунди, през които да извадят осколочните снаряди в оръдията и да задействат автоматичната зареждаща система да ги замени с „Рефлекс“.

„Буря нула-две“ каза:

- Целта е извън обхват, другарю командир.

Лапранов изкрещя:

- Зареждай, по дяволите!

Надяваше се адски силно, че ако всичките шест ракетни снаряда бъдат изстреляни към малкия „Кайова Уориър“ на хълма, ще го накарат да прекъсне процедурата по указване на цели достатъчно дълго, за да могат танковете от групата „Буря“ да се скрият обратно в гората.

Всеки от двата хеликоптера „Апачи Лонгбоу“, които кръжаха шест километра на запад, над нивата край село Арна, носеше по осем ракети „Хелфайър“. По команда от водача двамата стрелци натиснаха спусъка. Ракетите се понесоха бързо през синьото небе към невидимите цели на изток и в този момент водачът на групата „Апачи“ предаде за разузнавателния хеликоптер в Пьолва.

- За „Черен вълк две-шест“. Няколко „Хелфайър“ не са на пилона и летят към цел „Алфа“.

От „Буря нула-едно“ капитан Аркадий Лапранов забеляза сигнала на екрана на системата „Катерина“. Знаеше, че ракетата лети към „Нула-шест“, защото системата за предупреждение за лазер на този танк беше се включила най-напред.

Първата ракета „Хелфайър“ се появи над хълма като малка трептяща искра. На фона на синьото небе не можеше да се прецени дали идва насам, но след няколко секунди тя се наведе към края на горичката.

Автоматичната система „Арена“ на „Нула-шест“ откри наближаващата ракета и изпрати своя ракета срещу нея. На петдесет метра от танка ракетата „Хелфайър“ избухна и метални късове от нея се разлетяха през дърветата.

Системата „Арена“ сработи веднъж, но не успя да презареди и да открие втората ракета „Хелфайър“, която дойде твърде бързо. Ракетата се вряза в купола на „Буря нула-шест“, преди танкът да успее да изстреля отбранителна ракета.

От мястото си в танка и през затворения люк Лапранов чу как парчета метал удариха неговия танк, въпреки че „Нула-шест“ се намираше на сто и двадесет метра северно от него.

Вторият танк, „Буря нула-две“, изстреля два защитни снаряда от системата „Арена“ и се отърва от двете ракети „Хелфайър“. Когато втората ракета пред „Нула-две“ се взриви, „Буря нула-пет“ обяви, че е под лазерен прицел.

Миг по-късно „Нула-пет“ избухна.

Лапранов се отказа от ракетите „Рефлекс“ - автоматичните системи за зареждане на четирите останали танка все още избираха необходимия снаряд.

Капитанът извика до всички:

- Пускай дим и се изтегляй! Водач, измъквай ни оттук! Назад! Назад! Назад!

- Да, другарю капитан!

Ерик Конуей и Андре Пейдж наблюдаваха от хеликоптера „Кайова Уориър“ в Пьолва как четирите останали танка се заизтегляха от селището в опит да се скрият сред дърветата и как около тях избухна бял дим, който ги обви в пухкав облак.

Пейдж каза:

- Пускат димки и бягат.

Конуей отговори спокойно в микрофона:

- Сменяй поляритета.

- Разбрано - отговори Пейдж и превключи системата за топлинно изобразяване от горещо бяло на горещо черно.

На екрана пред тях четирите танка, които се криеха в широкия облак, се появиха като в ясен ден.

В слушалката си Конуей чу глас:

- „Черен вълк две-шест“, още две ракети заминаха.

- Не спирайте - отговори той.

Пейдж насочваше лазера към четвъртия танк отляво, а в това време Конуей огледа лопатите. Приближил се беше малко вляво - върховете им се намираха само на метър от втория етаж на болницата. Бързо провери дясната страна, видя, че имаше малко място натам и завъртя леко лоста надясно, за да върне машината в центъра на паркинга.

В гората отбранителната система на един от танковете изстреля ракета и малкият пламък от нея се показа на екрана. Но той не можеше да се сравни изобщо с мощния взрив на петдесеттонния танк само секунда след това, когато втората ракета „Хелфайър“ се стовари върху купола му.

- Добро попадение, „Блу макс“. Целта е унищожена. Указвам нова цел.

- Разбрано, „Черен вълк две-шест“. Стрелям... Ракетите излязоха от пилоните и отиват към целта.

Танкът „Буря нула-едно“ на Лапранов се намираше на двадесет и пет метра навътре в гората, когато индикаторът за предупреждение за лазер се включи. Капитанът изрева на водача да влезе по-дълбоко в гората и танкът проряза пътека през боровете в опит да се оттегли.

След момент отбранителната система на „Нула-едно“ изстреля ракета. Капитанът нямаше какво да стори - можеше само да чака, стиснал дръжките над себе си и затворил очи.

Паниката и ужасът, които изпита Аркадий Лапранов, не означаваха съпричастност към мъжете и жените в къщите, които беше взривявал цяла сутрин. Сви се в контролния си център с адската надежда, че системата „Арена“ ще го спаси.

Тя го спаси два пъти, но третата ракета премина и се заби в реактивната броня „Контакт“-5, предвидена да намали силата на удара на идващия снаряд. Обаче ракетата премина през стоманата на петдесеттонния танк като куршум през плът. Тримата мъже от екипажа загинаха секунди след това, куполът на танка изхвръкна тридесет метра право нагоре, а машината отскочи назад като пластмасова играчка, ударена силно в бетон. Танкът избухна и парчета от бронята му се разлетяха в гората, а след вторичния взрив към небето се вдигнаха пламъци и черен дим.

Минутка след това мичман втори ранг Ерик Конуей предаде оценката си за щетите:

- „Блу макс шест-шест“, „Черен вълк две-шест“. Добро попадение. Не виждам други цели.

Водачът на щурмовите хеликоптери отговори:

- Разбрано, връщаме се в базата.

Конуей вдигна високо юмрук и Пейдж го допря със своя юмрук, после „Черен вълк две-шест“ се наведе на север, след което се заиздига и завъртя едновременно. Набра хоризонтална скорост и се спусна бързо над четириетажната болница по пътя към базата.

В канавката на километър на изток Едгар Ньолвак беше седнал, за да види по-добре димящите танкове в гората.

Никой в калта не викаше от радост. Мъжете около него не разбираха почти нищо от случилото се, нито пък можеха да знаят дали през гората не идва следващата вълна на руската военна машина. И все пак се възползваха от края на нападението. Някои изтичаха до колите си, за да ги докарат по-близо, докато останалите измъкнаха ранените от канавката и ги поведоха към паркинга, за да идат в болницата с колите.

Силни, но разтреперани ръце хванаха Едгар Ньолвак и го издърпаха. Той се влачеше през калта и охкаше от болката в краката си, която едва сега усети, и каза безмълвна молитва за селото, за страната си и за света, защото имаше чувство, че е свидетел на началото на нещо много лошо.

Битката за Пьолва беше регистрирана като първата схватка между НАТО и Русия, но към късния следобед имаше подобни инциденти из цяла Източна Естония.

Военният план на Русия разчиташе, че НАТО няма да пожелае или пък да може да окаже подкрепа на своята държава членка. Късметът на Русия изневери и тя се оттегли от Естония на следващия ден, като заяви, че всичко е преминало с успех: единственото намерение на страната било да прогони терористите от няколко села по границата, и това е изпълнено.

Но всички на Запад знаеха, че Русия искаше да стигне до Талин и че този провал е пълно поражение за Валерий Володин. За всички, може би дори и за самия Володин, беше ясно, че е подценил решимостта на НАТО по принцип и по-конкретно на САЩ.

Но докато на Запад празнуваха руското оттегляне, някои хора в Кремъл вече преодоляваха тази спънка и работеха по нов план за разширяване на властта си в западна посока.

И този план със сигурност щеше да отчете колко опасни са Съединените щати.

4.

Две привлекателни двадесет и нещо годишни дами седяха на маса в центъра на пъба. Най-обикновена сряда за Емили и Ялда - пиеха бира и се оплакваха от работата си в „Банк ъф Ингланд“. Наближаваше единадесет вечерта и повечето от хората, които идваха тук след работа, си бяха отишли, но двете жени винаги работеха до късно в сряда, когато изготвяха скучни и спешни доклади. За да се наградят за усилията си, двете имаха навика да идват тук, в пъба „Каунтинг Хаус“ за вечеря, напитки и клюки, преди да се отправят към метрото и апартаментите си в Ийст Енд.

Поддържаха този ритуал от година и познаваха всички редовни посетители в „Каунтинг Хаус“ ако не по име, то по външност.

Намираха се в Лондонското Сити - финансовия център на града. Мъжете и жените, които идваха тук, работеха в търговски къщи, банки, инвестиционни фирми и в борсата, а всички те се намираха в тази част на града. Разбира се, идваха и непознати, но рядко някой от тях възбуждаше интереса им.

Но тази вечер имаше ново лице и Емили и Ялда спряха да разговарят за работата си в мига, в който го видяха да влиза през вратата.

Беше висок мъж, към тридесетгодишен, със стилен сив костюм, който говореше за пари и класа, и дори консервативната кройка на сакото не можеше да скрие атлетичното му тяло.

Той беше сам и си намери сепаре в ъгъла до бара, разви малката крушка на масата и седна в тъмното. Когато сервитьорката дойде, той направи поръчка и не след дълго му донесоха чаша бира. Докато я пиеше, той не откъсваше поглед от нея, провери телефона си няколко пъти и през цялото време изглеждаше погълнат от някакви мисли.

Липсата на интерес и замисленият му вид само засилваха любопитството на Емили и Ялда.

Когато започна втората си бира, двете жени от „Банк ъф Ингланд“ преполовяваха третата. Не бяха от най-свенливите - обикновено ако видеха в пъба някой добре изглеждащ сам мъж без халка, веднага ставаха от масата, но сега нито Емили, червенокоса жена от Фулъм, нито Ялда, брюнетка от пакистански произход, родена и израснала в Ипсуич, отидоха при мъжа в ъгъла. Не изглеждаше ядосан или жесток, но с нищо не подсказваше, че е благоразположен.

С напредването на вечерта двете започнаха надпревара - кискаха се, докато всяка се опитваше да накара другата да предприеме нещо. Накрая Емили си поръча чаша „Йегермайстер“ за кураж и го изпи бавно наведнъж. След като изчака няколко секунди алкохолът да подейства, тя стана и премина през залата.

Джак Райън-младши забеляза червенокосата жена от двадесет крачки. „Мамка му - помисли си той. - Не съм в настроение за това.“

Загледа се в златистокафявата течност пред себе си, като му се искаше жената да се откаже, преди да стигне до масата му.

- Здравей.

Джак се почувства силно разочарован от уменията си да внушава.

Жената каза:

- Викам, ще дойда да видя как си. Искаш ли нова напитка? Или пък изправна крушка?

Джак я погледна, но не в очите. Усмихна се леко, като се стараеше да бъде максимално учтив, без да изглежда прекалено приятелски настроен.

- Здравей!

Очите на Емили се разшириха.

- Американец? Не съм те виждала преди. С моята приятелка опитвахме да отгатнем какъв си.

Джак отново се загледа в бирата си. Знаеше, че трябва да се чувства поласкан, но не можеше.

- Нищо особено. Ще работя тук, в Ситито, няколко месеца.

Жената протегна ръка.

- Емили. Радвам се да се запознаем.

Джак я погледна бързо в очите и прецени, че не е съвсем пияна, но не й оставаше много дотам.

Той раздруса ръката й.

- Казвам се Джон.

Емили отметна косата си през рамо.

- Обичам Америка. Миналата година ходих там с бившия си. Не бивш съпруг, не, нищо такова, а един, с когото излизах за малко, докато разбера, че е самовлюбен боклук. Истинска гадина. Както и да е, поне му измъкнах една ваканция, та значи все пак имаше полза от него.

- Това е добре.

- Кой от щатите наричаш свой дом?

- Мериленд - отговори Джак.

Жената го гледаше внимателно в очите, докато говореше. Джак веднага забеляза как тя го разпозна и се смути. Но се съвзе и каза:

- Това е на Източния бряг, нали? До Вашингтон. Не съм ходила там. Аз и бившият ми ходихме по Западния бряг, харесах Сан Франциско, но трафикът в Лос Анджелис е ужасен. Не можах да свикна с шофирането от дясната страна на...

Изведнъж очите на Емили се разшириха и тя спря да говори.

Мамка му - помисли си Джак. - Почва се.

- О... Боже... мой.

- Моля ви - каза Джак тихо.

- Ти си Младши Джак Райън.

Доколкото си спомняше, никой не беше го наричал по този начин. Навярно езикът на жената беше завързан малко повече.

- Аз съм. Младши Джак - призна той.

- Не мога да повярвам - почти извика Емили. Понечи да се обърне назад към приятелката си, но Джак протегна ръка и нежно я хвана за лакътя.

- Емили. Моля те. Ще съм ти благодарен, ако не го правиш на голям въпрос.

Червенокосата огледа бързо залата, а после впери поглед към Ялда, която ги наблюдаваше. Обърна се към Джак и със заговорническо кимване каза:

- Ясно. Разбирам. Няма проблем. Твоята тайна е в безопасност.

- Благодаря.

Не съм в настроение - помисли си Джак отново, но се усмихна.

Емили се настани срещу него в сепарето.

Мамка му.

Поговориха няколко минути, тя поразпита с картечна бързина за живота му и за работата му тук и как така е дошъл без охрана. Джак отговаряше кратко, без да е груб, като просто искаше да й покаже, че няма никакъв интерес към нея.

Емили не беше поканила приятелката си да се присъедини, но Джак забеляза как двама мъже седнаха при смуглата красавица, която беше сама на масата, и сега тя говореше с тях.

Обърна се към Емили, която каза:

- Джак... дали не е нахално да питам дали не искаш да идем някъде да си поговорим?

Джак потисна още една въздишка.

- Искрено ли да отговоря?

- Ами... да.

- В такъв случай... да. Ще бъде доста нахално.

Младата жена се изненада, защото не знаеше как да приеме отговора на американеца. Преди да успее да отговори, Джак продължи:

- Съжалявам. Утре ще ставам рано.

Емили отговори, че разбира, след което каза на Джак да остане на мястото си. Изтича при масата си, взе си чантичката и се върна. Измъкна визитка и химикалка и се зае да записва телефонния си номер.

Райън отпи от бирата си, загледан в нея.

- Надявам се, че ще се обадиш, когато не си зает. Много ще се радвам да те разведа из града. Тук съм се родила и израснала и значи съм много добра за гид.

- Сигурен съм, че е така.

Тя му подаде визитката си така, че нейната приятелка, която отново седеше сама, да я види. Джак я пое с пресилена усмивка, за да не я обиди. В края на краищата тя се съгласи да не обявява пред всички, че той е синът на президента на Съединените щати.

- Приятно ми е, че се запознахме, Джак.

- И на мен.

Емили с нежелание се върна при масата си, а Джак се зае да допие бирата си. Пъхна визитката на момичето в сакото си, защото смяташе да я захвърли на полицата в дома си при дузината други картички, салфетки и разкъсани пликове за писма с телефонни номера на жени, с които се беше запознал при подобни обстоятелства тук, във Великобритания.

Докато пиеше, Джак не погледна към масата на Емили, но след малко чу как приятелката й извика достатъчно силно, че да я чуят всички:

- Не може да бъде!

Джак бръкна в джоба за портфейла си.

5.

Две минути по-късно той крачеше по тротоара, който тук наричаха павирана настилка - едно от по-логичните несъответствия според Джак между британския и американския английски.

Тръгна сам в нощта към станция „Банк“ на метрото, потиснат от чувството, че го наблюдават. Нервите му играеха - нямаше причина да смята, че го следят, но всеки път, когато го познаеше някой непознат, смяташе, че въпреки усилията си излага любимите си хора на опасност.

Дойде във Великобритания с мисълта, че ще остане незабелязан, но през двете седмици тук поне пет-шест души в пъбове, в метрото или на опашката за риба с картофи му дадоха да разбере ясно, че знаят точно кой е той.

Джак Райън-младши беше също толкова висок, колкото световноизвестния му баща, и имаше същата силна челюст и пронизващи сини очи. Показваха го по телевизията като по-млад, но въпреки усилията му да се скрие от обществеността през последните години продължаваше да прилича на себе си от по-младите години и не можеше да иде никъде, без да изпитва опасения.

Няколко месеца по-рано, докато още работеше за Колежа, научи, че китайското разузнаване знае кой е той и как точно си изкарва хляба. Това компрометираше не само него, но и приятелите и колегите му, а можеше да компрометира и администрацията на баща му.

До момента китайците не бяха създавали проблеми. Джак се надяваше, че въздушното нападение над Китай беше унищожило всички, които можеха да го свържат с разузнавателната работа, но подозираше, че истинската причина е преди всичко във факта, че новите ръководители в Пекин много се стараеха да оправят отношенията си със САЩ. Истината беше, че китайците се държаха добре, и то от икономически съображения, а не поради някакъв стремеж към добруване, поне за сега.

Освен това Джак знаеше, че раздялата му с Мелани Крафт, приятелката, с която прекара цяла година, също помагаше за чувството му за недоверие и безпокойство. Срещнал беше няколко жени във Великобритания (неженените англичанки, изглежда, нямаха генетично заложената скромност на американките) и дори излиза на една-две срещи, но все още не беше оставил достатъчно разстояние между себе си и Мелани, за да мисли за нещо сериозно.

Понякога се питаше дали пък серия флиртове няма да го излекуват от това му състояние, но осъзнаваше, че не е от този тип мъже. Родителите му, изглежда, го бяха възпитали по-добре и той се гневеше дори само при мисълта, че някой задник би се отнесъл към сестрите му като към консуматив.

Знаеше, че няма проблем да привлича жените, но не се смяташе за женкар.

Джак дойде тук, във Великобритания, преди всичко за да остави малко разстояние между себе си и Колежа след изтичането на информацията. Каза на директора Гери Хендли, че би искал да се отдели за няколко месеца, за да се посвети на аналитичната част на работата си. Не можеше да почука на вратата на ЦРУ или Агенцията за Национална сигурност без препоръки, каквито никога нямаше да може да получи предвид подривните си действия от последните няколко години. Но Гери умееше да мисли нестандартно. Незабавно предложи на Джак да се захване с анализ на международния бизнес, като му каза, че ако се свърже с подходяща фирма, ще попадне право в света на правителствената корупция, организираната престъпност, наркокартелите и международния тероризъм.

Райън реши, че това ще е много добре.

Гери предложи да го представи на някои места, но Джак искаше да се оправи сам. Проучи няколко фирми, които се занимаваха с изследване на бизнеса, и разбра, че най-голямата и най-добрата от тях е във Великобритания и се казва „Кастор енд Бойл Риск Аналитикс“. От всичко, което научи за тази фирма, Райън установи, че тя май има пръст във всяко кътче на международните финанси.

След седмица Райън се обади на „Кастор и Бойл“ и пристигна в Лондон на интервю за шестмесечен договор като анализатор.

По време на първата си среща със съсобственика на фирмата Колин Бойл Райън даде да се разбере, че не иска преференции заради произхода си. Освен това заяви, че ако го наемат, ще се старае да не отдава значение на този произход и би искал фирмата да уважава това негово желание и да не изтъква кой е той.

Приятелските мрежи и връзкарството бяха разменна монета тук, в Ситито, поради което Бойл остана силно изненадан от факта, че синът на президента на Съединените щати не иска да е нещо повече от обикновен отруден млад аналитик с тясно бюро и компютър.

Бойл пожела да го наеме на момента заради похвалната му етика, но се вслуша в исканията на младия Райън и го остави да премине целодневен тест. Счетоводство, изследователски методи, въпросник за определяне на личностни качества, както и задълбочено проучване на познанията му за политиката, за събитията по света и по география. Райън издържа всички, предложиха му договор и той се върна в Балтимор само за да заключи къщата си и да си опакова багажа.

Десет дни след това пристигна в „Кастор и Бойл“, за да започне работа.

След вече две седмици, откакто постъпи във фирмата, той не можеше да не признае, че работата го очароваше. Работеше като финансов аналитик, а не като аналитик от разузнаването, но считаше тези дейности за двете страни на една и съща монета, а не за различни специалности.

„Кастор и Бойл“ работеха в изненадващо жестока и забързана сфера. Колин Бойл беше по-известното лице на компанията и човекът, който говореше по медиите за фирмата, но истинската дейност се водеше от Хю Кастор. Самият Кастор пък беше работил като шпионин за вътрешното разузнаване на Великобритания МИ-5 през годините на студената война и след като напусна държавната служба, успя да премине успешно в областта на корпоративната сигурност и бизнес разузнаването.

Другите от фирмата специализираха в области като счетоводство и одит на бизнес документи, но на този ранен етап от работата си във фирмата Джак се занимаваше с по-общи неща.

Работата се различаваше от задачите в Колежа. Тук Райън не търсеше свръхсекретни разузнавателни документи, за да установи движенията на някой терорист, а вместо това се ровеше из обърканите отношения на фирми паравани и опитваше да проумее хитрините на международния бизнес, за да могат клиентите на „Кастор и Бойл“ да вземат по-добри пазарни решения.

И не убиваше шпиони в Истанбул или враговете на Америка в Пакистан, но въпреки това смяташе, че върши нещо важно, макар и само за банковите сметки на клиентите на фирмата.

Смяташе да поработи здравата тук, в Лондон, да научи всичко, което може да се научи за финансовата престъпност и анализа на престъпния бизнес, и да стои настрана от „Хендли Асошиейтс“, за да не излага Колежа на нови опасности.

Но това се отнасяше за краткосрочния план. А дългосрочният? Джак не знаеше какво ще прави в дългосрочен план. Или къде ще отиде. Искаше да се върне в Колежа, когато отново заработи, но не знаеше кога ще стане това.

На неговите години бащата на Райън вече беше отслужил в морската пехота, оженил се, защитил докторат, изкарал един тон пари на пазара, написал книга и станал баща.

Джак се гордееше с постиженията си за Колежа, но като син на президента Джак Райън се налагаше да полага огромни усилия, за да достигне баща си.

Райън излезе от метрото на станция „Ърлс Корт“ в 23,50 и се озова на улицата заедно с още няколко пътници. Валеше дъжд, което тук се случваше често, а чадърът му се намираше в офиса. Джак взе един безплатен вестник от изхода на станцията и покри с него главата си, за да пресече улицата.

Тръгна сам по една дъждовна улица. Забави на „Хогарт Роуд“, обърна се и погледна назад през рамо. Имаше този навик от работата си в Колежа. Нямаше да извършва търсене, откриване и бягане от преследвачи, което щеше да изисква над час обиколки и смяна на маршрута, както и ползване на различни видове транспорт. Но поне се оглеждаше за преследвачи.

Джак при всяка възможност променяше дневните си маршрути. Стараеше се да посещава различни пъбове вечер след работа, защото Ситито, където работеше, предлагаше много голям избор, а и в Кенсингтън, където живееше, трябваше да минат два месеца, преди да започне да повтаря пъбовете.

Освен че променяше вечерните занимания, полагаше всички усилия да променя и пътя, по който се прибира. Лабиринтът от улици в Кенсингтън му позволяваше да излиза и да се прибира в квартирата, без всеки път да повтаря маршрута си.

Но дори и така, Джак не можеше да се отърве от усещането, че го наблюдават. Не беше сигурен, а и не можеше с нищо да потвърди подозренията си, но сутрин, когато тичаше или когато пътуваше от Кенсингтън до Ситито, или следобед, когато излизаше да обядва с колеги, и най-вече след работа, когато се прибираше сам, имаше почти физическо усещане, че го някой го гледа.

Дали не са китайците? Да не са го проследили до Лондон? Или британското разузнаване може би го наглежда тайно? Дали пък не са надушили нещо за предишната му работа?

А дали не е Тайната служба на САЩ, която иска да е сигурна, че той е в безопасност? Джак беше първото дете на президент на САЩ, отказало охрана от Тайната служба, с което разтревожи доста хора, и въпреки че службата нямаше задължение да го пази, той не можеше просто така да е сигурен, че не го прави.

Колкото повече се питаше защо му се струва, че го следят, толкова повече смяташе, че е параноик.

Огледа се през рамо на „Кромуел Роуд“. И както всеки път, когато „проверяваше на шест часа“, се оказа, че отзад няма никой.

След няколко минути Джак зави по „Лексам Гардънс“ и погледна часовника си - минаваше полунощ. Ще трябва да си ляга веднага, за да спи пет часа, преди да стане за сутрешното бягане.

Влезе в сградата, като спря на входа още веднъж, за да провери дали не го следят. И този път не забеляза нищо.

Въобразяваше си.

Супер, Джак. На твоите години баща ти е спасявал кралското семейство от стрелци на ИРА и е завладявал руски подводници. А ти дори не можеш да идеш до пъба за една бира, без да те хване шубето.

Мамка му. Вземи се в ръце.

Откакто работеше за Колежа, се стараеше да не изпъква, но осъзна по стълбите към апартамента си, че целта е пълна анонимност. Тук се намираше далече от дома си, сам и можеше, а и трябваше, да промени външния си вид.

Тук реши, че ще си пусне брада и мустаци, ще се подстриже късо, ще се облича различно и че дори ще иде на фитнес, за да се понапомпи.

Тази промяна нямаше да се случи за един ден, знаеше това, но трябваше да я постигне, за да си позволи наистина спокоен живот.

6. Два месеца по-късно

Дино Кадич седеше зад волана на една лада, загледан в редицата луксозни джипове в далечния край на площада. Няколко беемвета, тойоти ландкрузър и мерцедеси стояха един до друг, а зад тях, окъпан в неонови светлини, се намираше един от най-шикозните ресторанти на града.

Хубави коли и хубав ресторант. Но Кадич не се впечатляваше от това.

Пак щеше да го взриви.

На всяко друго място по света този кортеж от коли щеше да означава, че в ресторанта вечеря някой много важен, но тук, в Москва, всеки уважаващ себе си мафиот или относително добре поставен бизнесмен имаше собствен автопарк от скъпи коли и екип охранители. Съдейки по няколкото скъпи коли и охранители със стоманени погледи около тях, Кадич не смяташе, че сега там вечеря някой важен, а по-скоро местен мафиот или корумпиран данъчен служител.

Тазвечерната мишена пристигна пеша - някакъв чуждестранен бизнесмен, важен може би в друга страна, но не и тук. Онзи не беше от подземния свят или пък политик. А само скъпо платен финансов мениджър в сферата на новозараждащи се пазари, англичанин на име Тони Холдейн. След като провери дали това наистина е Холдейн, като влезе в ресторант „Ванил“ малко след седем вечерта, Кадич се позиционира тук, под редицата дървета в далечния край на улицата. Паркира ладата при един монетен апарат на булевард „Гоголевски“ и остана зад волана с телефон в скута и с очи, вперени във входната врата на ресторанта.

Телефонът в скута му трябваше да изпрати сигнал на детонатора в самоделната бомба с размерите на кутия за обувки под буйните листа на една саксия до вратата на ресторанта.

Кадич наблюдаваше от мястото си на сто и двадесет метра как охраната и шофьорите стоят до тази саксия, без да подозират за опасността.

Съмняваше се, че някой от тях ще оцелее при взрива. А и това изобщо не го вълнуваше.

Потропа с пръсти по волана - от нерви, не от скука - и усети как пулсът му се ускорява с всяка минута. Дино може и да се занимаваше с такива неща от много време, но всеки път адреналинът му се вдигаше. От умственото напрежение при разработването и изпълнението на поръчково убийство, очакването на експлозията, мириса на горящи взривоускорители и пластмаса и, да, плът.

За първи път Кадич почувства това вълнение преди двадесет години като млад хърватски боец от войната на Балканите. Когато Хърватска подписа примирие със Сърбия, Кадич осъзна, че войната е твърде приятно нещо и той няма готовност да спре, затова организира група наемници за изпълнение на набези в Босна, където нападаха сръбски армейски патрули от името на босненското правителство. В ЦРУ се заинтересуваха от тази група, обучиха Кадич и хората му и им осигуриха оборудване.

Не след дълго обаче осъзнаха, че са допуснали огромна грешка. Хърватската полувоенна група на Кадич взимаше участие в зверски нападения срещу цивилни сърби, които живееха в Босна, и ЦРУ прекъсна връзките си с него и с хората му.

След края на войната Кадич започна работа като наемен убиец. Работеше на Балканите и в Близкия изток, а после, в края на хилядолетието, се премести в Русия, където стана наемен убиец за всеки подземен бос, който искаше да плати.

Няколко години се справяше много добре и си купи имот в Хърватска, където заживя като полупенсионер, издържащ се с парите, изкарани през последните десет години в Русия, но от време на време получаваше по някоя неустоима поръчка.

Както с този Холдейн. Клиентът, един руснак от подземния свят, предложи царска сума за работа, която Кадич смяташе за задача с ниска степен на риск. Руснакът искаше ударът да се извърши на точно определено място и в определено време, като каза на Дино да остави голямо и смело послание.

Нет проблем[2] - беше му отговорил хърватинът. Биваше го да оставя големи и смели послания.

Пое си бавно дъх, за да се успокои.

Преди много време американците го бяха научили на един израз и сега той каза:

- Бъди студен.

Тези думи, които изговаряше като ритуал в тихите мигове преди мисията, го караха да се чувства добре. Сега мразеше американците - можеха да го изоставят, можеха да го смятат за ненадежден, но пък не можеха да му отнемат обучението.

И сега щеше да използва това тяхно обучение.

Дино погледна часовника си, след което се взря към мястото с целта отвъд площада. Не ползваше бинокъл заради голямата вероятност някой да мине край колата или дори да гледа през прозорец от близките апартаменти или магазини и да забележи мъж в автомобил с бинокъл, насочен там, където скоро ще избухне бомба. Всяко описание на неговата кола след взрива щеше да накара МВР да прегледат часове записи на охранителните камери от района и да го идентифицират бързо.

Това не биваше да се случи. Дино смяташе да се измъкне чист от тази операция, което изискваше да наблюдава отдалече. Клиентите за тази задача искаха той да остави гневно послание с бомбата и затова я направи прекалено мощна. И по тази причина сега седеше малко по-далеч от целта, отколкото би искал.

Оттук трябваше да разпознае обекта по кафявото като камила палто, което според Дино щеше да е достатъчно.

Отново погледна часовника си.

- Бъди студен - каза отново на английски, след което премина на родния си сърбохърватски: - Pozuriti, prokletnice! Хайде, побързай, де!

В ресторант „Ванил“ кордон от четирима охранители в черни костюми стоеше пред червена завеса, която разделяше зоната за частни вечери от останалата зала, и въпреки че посетителите тук бяха свикнали с присъствието на цивилна охрана в този несигурен град, се виждаше веднага, че тези са от най-добрите, а не обичайните и евтини „разбойници под наем“.

Зад завесата след въоръжената охрана двама мъже на средна възраст отпиваха бренди на маса в средата на голямата празна зала.

Един от мъжете носеше луксозен сив фланелен костюм „Бърбери“. Възелът на вратовръзката му стоеше също толкова стегнат сега, колкото и в осем сутринта. Мъжът каза на английски език, но със силен руски акцент:

- Москва винаги е била опасно място. Боя се, че през последните няколко месеца стана много по-опасно.

Англичанинът Антъни Холдейн, който седеше срещу него, беше също така добре облечен, както руснака. Съвсем скоро изгладен костюм на тънки райета от „Бонд Стрийт“ и кафяво палто на близката закачалка. Усмихна се, изненадан от тази забележка.

- Тревожни думи от устата на шефа по сигурността на страната.

Вместо да отговори бързо, Станислав Бирюков отпи от своята чача - грузинско бренди, приготвено чрез дестилация на ферментирало грозде. След като избърса устата си с ъгълчето на салфетката, каза:

- СВР е руската служба за външна сигурност. В момента нещата навън са относително добри. А със сегашната катастрофа се занимава ФСБ, която отговаря за вътрешната сигурност в Русия и в съседните й страни.

Холдейн отговори:

- Извинете, че не направих веднага разлика между ФСБ и СВР. За старец като мен те са все още КГБ.

Бирюков се усмихна.

- А за някой още по-стар ще са ЧК.

Холдейн се разсмя.

- Точно така, но това е било преди моето време, стари приятелю.

Бирюков вдигна чашата си пред свещта, загледан в течността с наситен златист цвят, и внимателно подбра думите си:

- Възможно е като чужденец да не знаете, но ФСБ има пълномощия не само в Русия, но и в други страни от Общността на независимите държави, въпреки че нашите съседи са суверенни държави. Ние наричаме пограничните страни „близка чужбина“.

Холдейн наведе глава. Преструваше се, че не знае това, а Бирюков се преструваше, че му вярва. Руснакът добави:

- Съгласен съм, че може да е малко объркващо.

Холдейн отговори:

- Има нещо особено в това, че руската служба за вътрешна сигурност действа в бившите републики. Сякаш някой е забравил да каже на шпионите, че вече няма Съветски съюз.

Бирюков не отговори.

Холдейн знаеше, че директорът на СВР не го е поканил просто така да пият, но за момента руснакът криеше картите си. Пресмяташе всяка своя дума. Англичанинът опита да го провокира:

- Не смятате ли, че работят във ваша територия?

Бирюков се разсмя.

- ФСБ са добре дошли в тези страни. Работата ми в Париж, Токио и Торонто е удоволствие в сравнение с нещата, които се налагат в Грозни, Алма Ата и Минск. Там нашата служба побратим се занимава с грозни неща.

- Да допусна ли, че за това искахте да говорим тази вечер?

Бирюков отговори със свой въпрос:

- Откога се познаваме, Тони?

- От края на осемдесетте години. Бяха ви разпределили в съветското посолство в Лондон като културен аташе, а аз работех във Форин Офис.

Бирюков го коригира:

- Аз работех в КГБ, а ти - в британското разузнаване.

Холдейн изглеждаше сякаш готов да възрази, но само за момент.

- Нима има смисъл да отричам?

Руснакът отвърна:

- Тогава бяхме деца, нали?

- Да, стари приятелю.

Бирюков се приведе малко напред.

- Не искам да те смайвам, приятелю, но знам, че поддържаш отношения със своето правителство.

- Аз съм един от верните поданици на Нейно величество, ако това имаш предвид.

-Нет. Нямам това предвид.

Холдейн вдигна вежди.

- Нима директорът на руското външно разузнаване ме обвинява, че съм чуждестранен шпионин в столицата на Русия?

Бирюков се облегна на стола си.

- Няма нужда от драматизъм. Съвсем нормално е да запазиш старите приятелства в МИ-6. Малко вземане-даване между добре поставен бизнесмен и шпионския магазин на вашата страна е ако не друго, умна бизнес практика и за теб, и за тях.

Значи това е играта - каза си Холдейн с облекчение. Стан искаше да се обърне към британското разузнаване с помощта на стария си приятел.

Англичанинът реши, че в това има логика, докато пресушаваше чашата си. Не вървеше някак шефът на СВР да се отбие на приказки в британското посолство.

Холдейн каза:

- Имам приятели на добри позиции в МИ-6, така е, но моля те, не ме мисли за нещо много голямо. От дълго време не съм с тях. Мога да предам съобщение, ако искаш, но колкото по-добре ми изясниш всичко, толкова по-малка е вероятността да объркам нещо.

Бирюков наля още чаша на двамата.

- Добре. Ще изясня всичко. Тук съм, за да информирам Обединеното кралство, че нашият президент иска да обедини двете ни разузнавателни служби, за да възстанови организацията чадър над тях. Според мен идеята е много лоша.

Англичанинът едва се сдържа да не изплюе брендито.

- Иска да реактивира КГБ?

- Трудно ми е да повярвам, че Кремъл, дори Кремъл на президента Валерий Володин, ще е така безочлив да нарече новата организация Комитет государственной безопасности, но на практика новата организация ще има същата роля, както старата. Една организация ще отговаря за всички въпроси на разузнаването - външно и вътрешно.

Холдейн промърмори сякаш на себе си:

- Проклятие.

Бирюков кимна сериозно.

- Няма да служи за нищо положително.

Според Холдейн това беше много слабо казано.

- И защо ще го правят в такъв случай?

- Събитията в Русия и в бившите републики се ускоряват. След неуспешното нападение срещу Естония преди няколко месеца президентът Володин и хората му засилват сферата на влияние на Русия по всички фронтове. Той иска повече власт и контрол върху бившите държави сателити. Ако не може да завземе властта и контрола с танкове, ще го направи с шпиони.

Холдейн знаеше това, защото го пишеше във всички новини. През последната година Белорусия, Чечения, Казахстан и Молдова избраха твърдо проруски и антизападни правителства. Във всеки от тези случаи Русия биваше обвинена, че се бърка в изборите по политически път или чрез разузнавателните служби, или пък чрез криминалния контингент, за да повлияе на резултатите в своя полза.

В няколко от останалите крайгранични държави цареше разединение, до голяма степен подклаждано от Москва. Нападението срещу Естония се провали, но оставаше заплахата от нахлуване в Украйна. А също и почти гражданската война в Грузия, горещо оспорваните президентски избори в Латвия и Литва, бунтовете и протестите в други близки страни.

Бирюков продължи:

- Роман Таланов, моят колега във ФСБ, е начело на тази задача. Предполагам, че при пълен контрол над задграничното разузнаване на Русия той може да разшири влиянието си и да дестабилизира страните отвъд близката чужбина. Русия ще нахлуе в Украйна може би до няколко седмици. Ще анексират Крим. Оттам, ако не срещнат съпротива от Запада, ще завладеят страната до река Днепър. Стане ли това, според мен Володин ще опита да сключи ползотворни съюзи от позиция на силата с други гранични държави и с бившите страни от Варшавския договор. Смята, че ще може да върне целия район под контрола на Кремъл. Полша, Чешката република, Унгария, България, Румъния. Те ще са следващите падащи плочки от доминото.

Бирюков отпи, но устата на Холдейн беше пресъхнала. Тук ставаше дума най-малкото за нова студена война и определено можеше да доведе до нова гореща война. Но англичанинът познаваше руснака от достатъчно дълго време, за да знае, че той не е склонен към преувеличения.

Холдейн запита:

- Ако Таланов поеме контрола над СВР, какво ще сторят с теб, Стан?

- Аз съм загрижен за крехката ни демокрация. Тревожа се за свободата на руснаците. Тревожа се за това опасно изхвърляне, което може да доведе до война със Запада отговори руснакът, като сви рамене и се усмихна. - Не се тревожа за работата си.

След това добави:

- Скоро ще имам още информация за теб. Двамата и преди сме разработвали източници. Това отнема време.

Холдейн се разсмя от изненада.

- Искаш да си мой агент?

Директорът на СВР се наведе над масата.

- И съм по-евтин от всички. Не искам нищо освен знанието, че Западът ще направи всичко по силите си, политически, разбира се, да предотврати опита на ФСБ да засили хватката си върху службата за външно разузнаване на моята страна. Разгласата на това в чужбина може да поохлади плановете на Таланов и Володин.

Неволно Холдейн се замисли за ефекта от такава новина върху инвестициите му в Европа. В края на краищата той беше преди всичко бизнесмен. Но прогони тези мисли от главата си и опита да си припомни един отминал живот в разузнаването.

Установи, че това не е лесно - вече почти две десетилетия не работеше за МИ-6. Вдигна ръце, сякаш се предава.

- Аз... аз наистина не съм в играта, приятелю. Разбира се, мога веднага да се върна в Лондон и да говоря със стари познати, и те ще намерят някой по-подходящ за проводник на твоята информация.

- Ти, Тони. Само с теб ще говоря.

Холдейн кимна бавно.

- Разбирам.

Помисли малко и продължи:

- Имам работа тук следващата седмица. Можем ли отново да се срещнем?

- Да, но след това ще трябва да автоматизираме потока информация.

- Да. Едва ли ще е добре да си определяме редовни срещи за вечеря.

Станислав се усмихна.

- Предупреждавам те. Жена ми е не по-малко опасна от директора на ФСБ Роман Таланов.

- Съмнявам се, стари приятелю.

7.

Президентът на Съединените щати Джак Райън стоеше на верандата на Белия дом с жена си Кети, заобиколен от контингента охранители от Тайната служба. В свежия пролетен следобед с яркосиньо небе и температура около петнадесет градуса Райън чакаше черния „Форд Експедишън“, като все мислеше, че в това ясно време би могла да стане много хубава снимка с госта.

Но днес нямаше да се снимат, нито пък това посещение щеше да бъде записано в дневника на Белия дом. Официалният график на президента, качен в интернет за целия свят по причини, които Райън не можеше да проумее, не представяше ясно днешния ден. Пишеше само „Частен обяд - резиденция. 13,00 до 14,30“.

И ако Скот Адлър, държавният секретар, беше успял да наложи своето мнение, тази среща изобщо нямаше да се състои.

Но Райън беше президентът на Съединените щати и надделя. На гости му идваше негов приятел, който се намираше в града, и Райън не виждаше причина да не го покани за обяд.

Докато чакаха колата да спре, Кети Райън се наведе към съпруга си.

- Този веднъж беше насочил пистолет към теб, нали?

Райън си спомняше това и отговори с хитра усмивка:

- Съжалявам, скъпа. Това е класифицирана информация. Както и да е, познаваш Сергей. Той е приятел.

Кети ощипа игриво съпруга си по ръката, след което се пошегува:

- Претърсили са го, нали?

- Кети - скара й се игриво Райън и продължи, - по дяволите... дано.

Главният агент от личната охрана на Райън, Андреа Прайс 0’Дей стоеше достатъчно близо до тях, за да чуе този разговор.

- Ако се наложи, господин президент, смятам, че можете да се справите с него.

Колата спря пред тях и един агент от Тайната служба отвори задната врата.

След няколко секунди от нея излезе Сергей Головко, бивш офицер от КГБ и бивш директор на руската Служба за външно разузнаване.

- Сергей! - каза Райън с топла усмивка и протегна ръка.

- Господин президент - отговори Головко, също усмихнат.

Кети пристъпи напред и позволи да я целунат. Познаваше Сергей и го смяташе за добър и любезен човек въпреки случилото се между него и Джак преди много време.

Когато се обърнаха, за да влязат в Белия дом, Райън забеляза, че Сергей изглежда видимо остарял. Усмихваше се, но се движеше бавно и вяло, а раменете му бяха увиснали под синия костюм.

Райън си каза, че това не бива да го изненадва. Според статистиката руският мъж живее до около шестдесет години, а Сергей надхвърляше седемдесетте. Освен това от няколко седмици Головко провеждаше изнурително турне с беседи из Съединените щати. Нима не е нормално да изглежда изморен?

Какво да се прави, Джак - помисли си той. - Остаряваме.

Докато отиваха към стаята за дипломатически приеми на втория етаж, Джак сложи длан на гърба на по-ниския руснак.

- Как си, приятелю?

- Добре съм - отговори Сергей, без да спира. След това сви рамене и добави: - Тази сутрин се събудих малко уморен. Снощи бях в Лорънс, Канзас, и ядох нещо, което наричат гърди на барбекю. Очевидно железният ми руски стомах не е готов за такова нещо.

Райън се засмя и прегърна стария си приятел през раменете.

- Съжалявам за това. Тук имаме добър лекар. Мога да я накарам да поговори с теб преди обяда, ако искаш.

Сергей поклати учтиво глава.

- Hem. Ще се оправя. Благодаря ти, Иван Еметович.

След това руснакът бързо се поправи:

- Искам да кажа, господин президент.

- Иван Еметович става, Сергей Николаевич. Нямам нищо против името на баща си.

Антъни Холдейн и Станислав Бирюков стояха във фоайето на ресторант „Ванил“ и разговаряха, докато обличаха палтата си. Когато се готвеха да излязат, главният агент от охраната на директора на СВР се обади по радиото навън да докарат до вратата джипа „Лендроувър“ на Бирюков.

Двамата мъже си стиснаха ръцете.

- До следващата седмица, Антъни Артурович.

-До свидания[3], Стан.

Тони Холдейн мина през вратата заедно с един от охранителите на Бирюков, който излезе преди шефа си, за да провери улицата. Станислав застана до вратата, заобиколен от тримата си охранители, за да чака сигнал, че е чисто.

Когато Холдейн стъпи на бордюра зад редицата джипове, за да вземе такси, Бирюков излезе от вратата, на петнадесет метра зад англичанина. Щом мина между двете саксии до вратите на ресторанта, всичко се озари от ярка светлина.

След микросекунда районът се разтърси от гръмотевичен шум и налягане.

Взривът отхвърли охранителите като отломки по улицата, бронираните джипове подскочиха или се претърколиха като детски играчки, а разлетелите се парчета натрошиха прозорци и нараниха минувачи на сто метра оттам. Алармите на много коли се включиха с подобен на блеене рев, и заглушиха всичко освен най-шумните стенания от болка и викове на изпаднали в шок хора.

От другата страна на парка Дино Кадич се изправи и се облегна в ладата. Беше легнал почти до пода, за да натисне бутона на телефона си и да се скрие от летящи парчетии, въпреки че колата му стоеше почти изцяло защитена от ъгъла на една банка.

Преди и последното парче, изхвърлено от взрива, да падне на земята, Кадич включи двигателя и се сля с лекия вечерен трафик. Продължи бавно и спокойно, без да гледа назад към опустошението, въпреки че свали малко стъклото на вратата и си пое дълбоко дъх, за да усети мириса на дим.

Президентът Джак Райън и първата дама Кети Райън седнаха с госта си за обяд в семейната резиденция срещу Западния хол до спалнята. Към тях се присъедини и директорът на националната разузнавателна служба Мери Пат Фоли със съпруга си, бившия директор на ЦРУ Ед Фоли.

Малката група хора, която знаеше за днешния обяд и помнеше студената война, се чувстваше странно, че сега с тях е бившият ръководител на руските служби за сигурност, но времената сега бяха много различни.

Головко вече не работеше за руското разузнаване - всъщност дори пречеше. Сега, като частно лице, той представляваше трън в петата на последния обитател на Кремъл. Държавният департамент предупреди президента Райън, че ако разберат за обяда на Головко в Белия дом, руснаците може да приемат това като провокация. Джак се съгласи с нежелание и само отчасти, като нареди това събитие да остане неофициално и под радара.

Сергей Головко напусна разузнаването преди три години и почти веднага името му влезе в новините в Русия, защото той, за разлика от повечето шефове на разузнаването, не се зае с политика или с бизнес. Напротив, Головко прие малката си пенсия и се зае да говори срещу силовики - силоваците, -руска дума, с която описваха членовете на разузнавателната общност и военните, които ставаха висши и могъщи политически лидери. Кремъл се изпълни до предела с бивши шпиони и бивши военни, които действаха заедно в тясна коалиция за завземане и поддържане на властта, като използваха уменията си от работата си в тайните служби, за да контролират всеки аспект на обществения и личния живот.

Новият човек начело на Кремъл, шестдесетгодишният Валерий Володин, също беше член на силоваците, работил дълги години във ФСБ, а преди това като млад офицер - в КГБ.

А и повечето сегашни членове на изпълнителната власт и на законодателните органи произхождаха от вътрешното, външното или военното разузнаване (ГРУ).

Володин не прие добре факта, че Головко разгласява неудоволствието си от политиката и действията на администрацията му и особено критиките на бившия шеф на службите за сигурност, че новият режим задушава демократичните институции. Горещият противник на силоваците Головко знаеше, че е въпрос на време и неговата безопасност да бъде застрашена. Старите му колеги от службите го предупреждаваха, че е най-добре да напусне Русия и да не поглежда назад.

С натежало сърце бившият разузнавач се самозаточи в Лондон, където през последната година живя достатъчно скромно, но продължаваше да критикува Володин и неговите министри. Събеседванията му го водеха по целия свят и почти всяка седмица го показваха по телевизията как дава интервю или води дискусии на кръгла маса от някоя точка на планетата.

Райън гледаше Головко и не можеше да се начуди как някой толкова крехък на вид издържа на график, изнурителен почти колкото неговия.

Руснакът забеляза, че го наблюдават, и се усмихна на Райън.

- Иван Еметович, кажете ми как са децата ви?

- Всички са добре. Кейти и Кайл ходят на училище тук, във Вашингтон. Сали завършва стажа си в болница „Джон Хопкинс“.

- Трима доктори в семейството. Впечатляващо - отбеляза Сергей и наклони чашата си с вино към тази на Райън.

Джак се разсмя:

- Трима доктори, но само двама лекари. Аз, като доктор по история, забелязвам, че специалността ми не е толкова полезна, както тази на лекаря в къща, пълна с деца.

-А с какво се занимава Джуниър тези дни? запита Сергей.

- Всъщност Джак-младши е в твоя край на гората. Премести се в Лондон преди два месеца.

- Така ли? - запита леко изненадан Головко Какво прави там?

- Работи като бизнес аналитик за частна фирма. Прекарва дните си в оценка на корпоративни и международни финансови сделки.

- А, значи е в Ситито.

- Да, но живее в Ърлс Корт.

Усмихнат, Сергей отбеляза:

- Той има мозъка на баща си. Трябваше да стане офицер от разузнаването.

Президентът хапна от салатата си, като се стараеше да не издава нищо.

Кети Райън се намеси:

- Един в семейството е достатъчен, не смятате ли?

Сергей вдигна чашата си с вода към нея.

- Разбира се. Това е трудна кариера. Трудна и за семейството. Аз съм сигурен, че е голямо успокоение да знаете, че Джак работи в безопасна и сигурна среда.

Кети отпи от чая с лед.

- Така е.

Джак реши, че жена му е много по-добър играч на покер от него.

Сергей добави:

- Бих искал да се срещна с него. Живея недалече от Ърлс Корт, в Нотинг Хил. Може би младият Иван Иванович ще намери време за вечеря с мен.

- Сигурен съм, че това ще му хареса - отговори Райън.

- Не се притеснявайте. Няма да му разказвам прекалено много стари военни истории.

- Синът ми не би ти повярвал и без това.

Всички се разсмяха. Само Ед и Мери Пат знаеха за всичко, случило се между двамата мъже. Кети трудно можеше да си представи, че остаряващият руснак е бил някаква заплаха за съпруга й.

Сега Ед и Мери Пат заговориха за престоя си в Москва през осемдесетте години. Казаха колко обичат тази страна и хората й, както и обичаите.

Райън продължи да се храни, като не отделяше поглед от Сергей. Мислеше си, че старият му приятел сигурно предпочита да пие водка, а не студен чай, и да яде борш вместо свинска пържола. Бодеше из чинията си с вилицата, но Джак не смяташе, че той е хапнал дори и един залък.

Кети запита Сергей за обиколката му, което, изглежда, го зарадва много. Можеше да каже по нещо хубаво за всеки от почти дузината градове в САЩ, които беше посетил през изминалите две седмици и където, предимно в университети, беше говорил за корумпираната администрация на Валерий Володин. Освен това, за да затвърди казаното, подготвяше и книга.

Като заговориха на тази тема, Ед Фоли каза:

- Сергей, измина година от първия мандат на Валерий Володин. Вчера е подписал нов указ, с който може да си подбира губернаторите на осемдесет и трите области на Русия. За човек като мен това изглежда като връщане назад, когато демокрацията едва прохождаше.

Головко отговори:

- Според Володин това е напълно логично.

- И как точно?

- По-късно през годината ще има областни избори. Винаги има вероятност, макар и малка, населението да избере някой със съмнителна вярност към централното управление. Целта на Володин е да контролира всичко от Москва. Ако постави свои хора начело на осемдесет и трите области, ще може да го прави.

Мери Пат запита:

- Как виждате демокрацията в Русия в края на първия мандат на Володин?

Головко отпи продължително от ледената вода. И отговори:

- Президентът Володин обяснява това с думите „Русия има особена форма на демокрация“. Това обяснява и факта, че той контролира повечето медии, избира си областните управители и хвърля бизнесмените в затвора, ако смята, че деловите им решения не са съобразени с интересите на Кремъл.

Головко бавно поклати глава, отвратен. Райън забеляза, че рядката му сива коса е потна.

- Особена демокрация. Руската особена демокрация е позната по света с друго име. Диктатура.

Всички кимнаха в знак на съгласие.

- Но случващото се в Русия не е заради правителството. А заради престъпността. Володин и неговите приятели имат интереси за милиарди в „Газпром“ - държавния концерн за природен газ. И в „Роснефт“, който е концернът за нефт, както и собственост и пълен контрол над други банки и концерни за превоз и добиване на дървесина. Те изнасилват страната и грабят нейните богатства и природни ресурси, като използват силата на Кремъл. След още три години управление от Володин и неговите силоваци се боя, че демокрацията в Русия ще бъде само спомен. И не преувеличавам. Централната власт е снежна топка, която събира сняг по пътя си надолу. Става все по-голяма и се движи все по-бързо. И след няколко години никой няма да може да я спре.

- А хората защо търпят това? - запита Кети.

- Социалният договор в Русия е много прост. Населението е готово да се откаже от своите свободи и да се преструва, че не вижда корупцията сред правителството срещу сигурност и просперитет. Това става, стига да има сигурност и просперитет, но вече не може. Аз бях там в началото на деветдесетте години на двадесети век. Пенсионерите, които обикновено пазаруваха със сто рубли за храна, установиха, че за същото количество стоки вече им трябват 1,6 милиона рубли. Работата на продавачите се състоеше в това да казват на хората, че ще умрат от глад.

Руснаците са щастливи, че тези дни отминаха. Володин е диктатор, но повечето го смятат за защитник. Но икономиката е в спад, а и демографската картина в Русия се изменя, и то не в негова полза. Раждаемостта сред славяните във всички нации е отрицателна вече почти две десетилетия. Колкото по-силно стиска железният юмрук и колкото повече ресурси напускат Русия, толкова повече нацията банкрутира и повече хора ще започнат да забелязват силата на този юмрук.

Сергей Головко се закашля за момент, но се успокои и избърса устата си със салфетката, след което продължи:

- Провалът на сегашния социален договор в Русия няма да доведе до нов социален договор, а само до отнемането на все повече свободи от страна на Володин.

Джак Райън се намеси:

- Бенджамин Франклин го е казал така: „Онези, които се отказват от свободи срещу малко временна сигурност, не заслужават нито свобода, нито сигурност“.

Головко обмисли за момент този цитат.

- Ако този човек го каже в Москва, ще го замъкнат в Лефортово за разпит от ФСБ.

Джак се усмихна. Или Головко не знаеше кой е Бенджамин Франклин, или пък бе забравил.

- Франклин го е казал преди двеста години, когато нашата република е изживявала трудни времена.

Мери Пат се намеси:

- Притесненията ми за Володин не са просто във връзка с вътрешното положение. В скорошните събития в бившите републики си личи пръстът на Кремъл.

- Разузнавателните служби на Роман Таланов и тактиката на здрава ръка на Валерий Володин създадоха голям регион с държави клиенти.

Райън каза:

- Независимите държави от Общността вече не са чак толкова независими.

Головко кимна разгорещен, отпи продължително от водата си и попи потта от веждите си със салфетката.

- Напълно вярно. Бъркат се в изборите, купуват и заплашват лидери и влиятелни хора и подкопават групите на опозицията.

- Белорусия, Грузия, Молдова... те на практика отново са страни сателити. Узбекистан и Таджикистан така и не напуснаха стадото. Видяхме и какво стана, когато съсед на Русия, Естония, не пожела да постъпи както искаше Москва. Без вас, Иван Еметович, Естония щеше да стане васална държава и Литва и Латвия също биха паднали.

Райън го поправи учтиво:

- Не без мен, Сергей. Без НАТО.

Головко поклати глава.

- Вие поведохте. Европа не желаеше да воюва, но вие ги убедихте.

Тази тема се обсъждаше много в Белим дом. Райън само кимна леко и отпи от чая си.

Мери Пат запита:

- А какво мислите за конфликтите в Украйна?

- Украйна е особен случай, отчасти заради големината си. Десет пъти по-голяма от Грузия и с огромно население, което свързва семейната си история с Русия, а не с Украйна. Мнозина на Запад са забравили, че славянските държави Украйна, Белорусия и Русия имат общо наследство. Ясно е, че Володин желае да ги обедини в едно по исторически причини, а останалите бивши републики иска да контролира като буфер срещу Запада.

Ед Фоли каза:

- Когато Украйна заговори за присъединяване към НАТО, Русия, разбира се, замърмори, но едва когато Володин дойде на власт миналата година, се чуха истинските заплахи.

Сергей отново се закашля. Когато спря, опита да извини кашлицата си с шега:

- Извинете ме, вълнувам се, когато темата е Валерий Володин.

Повечето хора в стаята се засмяха учтиво. Но доктор Кети Райън не се смееше. Виждаше бледата кожа и засилващото се изпотяване на Головко.

- Сергей, тук имаме щатен лекар. Ако желаеш, ще накарам Мора да дойде следобед и да те прегледа, за да се увери, че всичко с теб е наред.

Тя говореше с учтив, но професионален тон, с който се обръщаше и към родителите на своите пациенти. Имаше собствено мнение по въпроса и искаше да го каже, но не бързаше.

- Благодаря много за предложението, Кети, но довечера се връщам във Великобритания и ако стомашните болки продължат, ще посетя лекаря си в Лондон още утре.

Усмихна се учтиво, но с очевиден дискомфорт.

- Сигурен съм, че утре сутринта ще се чувствам много по-добре.

Кети остави темата, но си личеше, че не е удовлетворена. Джак забеляза това и знаеше, че този разговор не е приключил.

Бедният Сергей - помисли си той.

Но Головко се вълнуваше повече от темата на разговора, отколкото от собственото си здраве.

- Да, Едуард. Руснаците се боят от завоя на Украйна на запад, встрани от тяхната сфера на влияние. Володин беше бесен, че националистите са завзели контрола над страната. Той се опасява, че ще се присъединят към НАТО, и знае, че стане ли това, Западът ще се бие, за да ги защитава.

Головко добави:

- Володин е хвърлил око на Крим, в Южна Украйна, и знае, че ще му е трудно да го придобие, ако Украйна се присъедини към НАТО. Според него е редно да действа по-бързо.

Райън каза:

- Прав е, че няма договор между Украйна и НАТО. И ако нахлуят там, няма да накараш Европа да се бие за Крим.

Головко размаха ръка във въздуха.

- Европа иска нефт и природен газ, а Русия го доставя. От доста време правят реверанси на Москва.

- Честно казано - възрази Райън, - те се нуждаят от нефт и природен газ. Може да не ми харесва, но е в техен интерес да държат Русия щастлива.

- Така е, но докато Русия се приближава все повече, като поставя една след друга марионетки в страните от Централна и Източна Европа, на страните от НАТО няма да им остане никаква възможност за маневриране по въпроса. Трябва да окажат натиск върху Москва, докато все още могат.

Райън се съгласи със Сергей, но този проблем назряваше от години и те нямаше да го решат на един обяд.

След десерта от различни сладкиши, който Сергей не докосна, Мери Пат и Ед се сбогуваха, а Джак и Кети поканиха руснака в Жълтата овална стая отсреща, където Кети обичаше да посреща частни гости.

По пътя Головко се извини и поиска да иде до тоалетната, и Джак го поведе към хола. Щом се върна обратно, Кети дойде при него.

Тя му каза тихо:

- Болен е.

- Да, каза, че е ял нещо, което не му понася.

Кети направи гримаса.

- Изглежда е по-лошо. Не знам как ще го направиш, но искам да го уговориш да позволи Мора да го прегледа, преди да замине за летището.

- Не съм сигурен как...

- Убедена съм, че можеш да го омагьосаш. Наистина се тревожа, Джак. Мисля, че е сериозно болен.

- Какво според теб не е наред? - запита озадачен Джак.

- Не знам, но трябва да го прегледат. Днес, не утре.

- Ще опитам да го убедя, но винаги е бил трудно копеле.

- Едно е труден, друго е глупав. Искам да му напомниш, че е умен човек.

Райън кимна, съгласен с жена си. Освен президент на Съединените щати той беше и предан съпруг и никак не искаше Кети да му натяква за Сергей цял следобед.

8.

Дино Кадич стигна до стаята си под наем тридесет минути след взрива на бомбата, извади една бира от хладилника и включи телевизора. Трябваше да си опакова багажа, но това можеше да почака, докато изпие едно тъмно „Ярпиво“. Щеше да напусне Москва с влак утре сутринта, но засега можеше да си позволи няколко минути наслада и да гледа как новините отразяват неговата операция.

Не се наложи да чака дълго време. Само след няколко глътки видя първите картини от мястото: натрошено стъкло и огън пред ресторанта. Камерата се премести наляво и показа няколко преобърнати джипа, зад които се виждаше куполът на храма „Христос Спасител“, а лампите на аварийните коли се отразяваха в прозорците.

Кадич се облегна на дивана, погълнат от красотата на създадения от него хаос.

Една привлекателна репортерка, току-що пристигнала на сцената, изглеждаше напълно шокирана от тази касапница. Вдигна микрофона пред устата си, но едва успяваше да намери необходимите думи.

Кадич се усмихна, докато тя разказваше малкото подробности от взрива, които знаеше. Предимно заекваше и описваше детайлно унищожението със зле подбрани прилагателни.

Но след около минута вдигна ръка до ухото си и внезапно спря да говори, заслушана в гласа на продуцента в слушалката си.

И отвори очи широко.

- Това потвърдено ли е? Мога ли да го кажа в ефир?

Изчака за отговор в слушалката си и Кадич се зачуди какво става. С бързо кимване репортерката каза:

- Току-що ни съобщиха, че директорът на Службата за външно разузнаване Станислав Аркадиевич Бирюков е излизал от ресторанта в момента на взрива и че е ранен. В този момент не знаем в какво състояние е той.

Кадич остави бавно бирата и зяпна в екрана. По-малко циничен човек от него можеше да приеме първите новини за взрива в ресторант „Ванил“ като някаква грешка. Репортерката със сигурност грешеше. При такива репортажи през първите минути на подобна сцена грешките в информацията бяха правило, не изключение.

Но през десетилетията работа с разузнавателни агенции и мафиотски групи Дино Кадич стана именно циник. Щом чу, че в момента на избухването на бомбата на тротоара се е намирал Бирюков, разбра, че репортерката не греши и това не е съвпадение.

Направили му бяха капан. Възложителят за удара срещу Холдейн беше казал за мястото и часа на взрива и настоя за повече експлозив, за да се увеличи радиусът на ударната вълна. Всъщност така бяха дирижирали операцията на Кадич, че да отстранят истинската цел - шефа на СВР.

- Picku matirinu! - На сърбохърватски това значеше нещо като „О, мамка му“, но по-сквернословно.

А Дино Кадич знаеше и друго нещо. Хората, които го накиснаха така, нямаше да се поколебаят никак да изпратят някой да му затвори устата, за да не завлече със себе си и други.

Сега, седнал на малкия диван в квартирата си, знаеше със сигурност.

Не се питаше дали ще дойдат за него... А кога.

И като голям циник Кадич реши, че няма много време. Ще си опакова багажа до шестдесет секунди и ще слезе в колата си след сто и двадесет секунди.

- Бъди студен.

Захвърли бирената бутилка към телевизора и скочи на крака, за да нахвърля най-важните си принадлежности в сак.

Когато двата тъмнозелени камиона ЗиЛ-130 спряха пред входа на сградата на улица „Грузинский вал“, вратите отзад на каросериите им се отвориха. След секунди двадесет и четирима членове на 604-та червенознаменна група за специални операции скочиха на тротоара. Това бяха бойци на Министерството на вътрешните работи, едни от най-добре обучените и най-елитни в руските специални сили. За хората по тротоара те изглеждаха като футуристични роботи с черните си бронежилетки, черни маски и визьори от тъмен плексиглас на каските.

Осем души останаха на приземния етаж, докато два екипа по осем души поеха по стълбището към четвъртия етаж. Изкачваха се с опрени на рамо автомати АК-74, насочени малко встрани от човека пред тях.

На четвъртия етаж тръгнаха по площадката. Вратите на някои от апартаментите се отвориха, но хората зад тях се озоваха пред група мъже с маски, визьори и автомати. Обитателите бързо затвориха вратите на апартаментите си, а някои дори усилиха говора на телевизорите си, за да не разберат какво точно става.

Хората от Червенознаменната група се събраха пред вратата с номер 409, а водачът им застана зад боеца, който трябваше да я разбие.

- Време е да тръгвам - каза Кадич точно шестдесет секунди след като стана от кушетката. Затвори ципа на сака и посегна да го вдигне от леглото.

Вратата зад него се отвори с трясък, като се откачи от пантите и влетя в стаята. Кадич се обърна натам и вдигна ръце във въздуха, като изпусна сака. Нямаше избор, освен да се предаде, макар почти веднага да разбра какво става.

В края на краищата той беше циник. Нямаше начин тези хора да са дошли дотук толкова бързо, ако не им е казано.

Ако не бяха го накиснали.

Изграчи на руски:

- Пожалуйста! Моля ви!

Водачът на групата спря, но само за миг. След това откри огън. Хората му го последваха, автоматите изригнаха и хърватският убиец подскочи в спазми, докато куршумите се забиваха един след друг в гърдите му.

Падна задешком на леглото с разперени ръце.

Водачът на екипа заповяда на хората си да прегледат вещите му, а той се зае да претърсва тялото. Намериха пистолет - в сака - и боецът, който го извади оттам, го хвана за цевта с напъханата в ръкавица ръка и го подаде с дръжката напред на командира. Той го сложи в ръката на хърватина, стисна пръстите му около дръжката и пусна пистолета да падне на пода.

След минута каза:

- Чисто.

Натисна бутона за предаване отстрани на микрофона на рамото си.

- Чисто. Един обект елиминиран.

Водачът на екипа имаше заповед. Някой високо горе искаше този човек мъртъв и употребата на сила като тази се уреди лесно.

Червенознаменната група изпълняваше заповедите на Кремъл.

9.

Джак, Кети и Сергей влязоха в Жълтата овална стая. Кафетата ги чакаха, но Сергей не докосна своето, поради което Джак и Кети също оставиха своите.

Головко каза:

- Извинете страстните ми изказвания на обяд.

- Няма нищо - отговори Джак.

- Жена ми почина преди години и оттогава мисля повече за работата си, както и за историческото място на моята страна. Под ръководството на Валерий Володин Русия тръгва назад към състояние, от което по-младото поколение не се бои, защото няма достатъчно мъдрост, и нищо не ме плаши повече от това. Смятам, че след като знам интимните по-тъмни аспекти на миналото, ролята ми е да направя необходимото то да не се повтори.

Сергей поговори още малко за пътуването си из Съединените щати, но изглеждаше разсеян, а по челото му избиваше още повече пот.

След умоляващия поглед на Кети Джак Райън каза:

- Сергей, бих искал една лична услуга от теб.

- Разбира се, Иван Еметович.

- Искам да ви прегледат, за да сме сигурни, че сте добре.

- Благодаря, но това не е необходимо.

- Вижте нещата от моята гледна точка, Сергей. Как ще прозвучи в световните медии, ако бивш ръководител на СВР дойде тук, в Щатите, и се разболее заради развалено месо?

Хората от Тайната служба, които стояха наоколо, се разсмяха тихо, но на лицето на Сергей се появи само слаба усмивка. Джак забеляза това, а знаеше, че приятелят му обича добрата шега. Това убеди Райън още повече, че Мора, президентската лекарка, трябва да прегледа руснака.

Тъкмо когато смяташе да каже това, началникът на секретариата на президента Арни ван Дам надникна през вратата. Райън се изненада от присъствието му - обикновено Ван Дам не напускаше Западното крило през деня, за да дойде тук, в резиденцията. Присъствието му тук означаваше нещо важно. За да спази протокола, Райън представи Головко на Ван Дам. Руснакът стисна ръката на началника на секретариата, след което седна обратно на стола си срещу Кети.

- Господин президент, може ли да поговорим за момент?

- Да. Извинявай, Сергей, дай ми само секунда време, но молбата ми си остава.

Сергей се усмихна в отговор и кимна.

Райън последва Арни в централната зала, а оттам - към западния хол. Там го очакваше Мери Пат Фоли. Джак се досети, че каквото и да става, Мери Пат е научила току-що за нещо, защото само преди десет минути си тръгна от обеда с него, а тогава не изглеждаше да има нещо спешно.

- Какво става?

Мери Пат отговори:

- Става дума за Русия. Преди тридесет минути директорът на СВР Стан Бирюков е убит с бомба в центъра на Москва, на около километър от Кремъл.

Райън стисна зъби.

- Виж ти.

- Да, ние го харесвахме. Наистина руски шпионин беше, но пък за по-свестен на негово място не сме и мечтали.

Райън мислеше същото за Бирюков. Не го познаваше, но знаеше, че е играл основна роля при спасяването на приятеля му Джон Кларк от ръцете на брутални мъчители в Москва преди година. След това Бирюков бе помогнал тайно на Колежа да вкара Кларк в Китай. Президентът Райън смяташе, че като за шеф на руското разузнаване Станислав Бирюков е достоен за светец.

- Има ли някаква вероятност това да е било случайно терористично нападение, а не убийство? - запита той.

Фоли отговори:

- Бих отговорила, че няма никаква вероятност, но все пак това е Москва. Откакто Володин дойде на власт миналата година, имаше колко, пет-шест бомбени атентата? Ресторантът е известен като „културен“ - възможно е да е взривен заради клиентелата си от високопоставени руснаци, а не конкретно защото шефът на СВР се е намирал там.

- Но? - запита Райън. Работеше от достатъчно дълго време с Пат Фоли, за да долавя мислите й от нейния тон.

- Но... както знаете, говори се, че някои от другите бомбени атентати са само за отвличане на вниманието и че са извършени от ФСБ. Бирюков не е имал връзките в Кремъл, които има директорът на ФСБ Роман Таланов. Всъщност смятат двамата за ожесточени съперници. Или бяха смятани за такива - поправи се жената.

Райън вдигна глава изненадан.

- Намекваш, че шефът на ФСБ е поръчал убийството на шефа на СВР, така ли?

- Не намеквам това, господин президент. Само разсъждавам на глас. Прекалено провокативно е да се мисли така, но всичко, което става в Русия след идването на власт на Валерий Володин, е драматично, меко казано.

Райън помисли над това.

- Добре. Да се срещнем в Овалния кабинет след час с целия екип по националната сигурност. Потърси повече отговори дотогава.

Мери Пат отговори:

- Жалко за Головко. Ако си беше изиграл картите правилно и се бе подмазал на Володин при идването му на власт, можеше да получи предложение за работа. В края на краищата в СВР се освободи едно място.

Райън не се засмя на тази черна шега.

- Сергей не би работил за Валерий Володин дори ако му опрат пистолет в главата.

Райън тръгна обратно към Жълтата овална стая. Обикновено прекъсваше сбирки като сегашната при нещо толкова важно, колкото убийството на шефа на руското разузнаване, но искаше да чуе мнението на Головко по въпроса.

Но в стаята цареше смут. Един агент от охраната до стената изтича към зоната с дивана. Едва тогава Джак забеляза, че старият му приятел е легнал по гръб на пода до падналия  стол. Кети държеше главата на руснака.

По лицето на Головко личеше болезнена гримаса.

Кети вдигна поглед към Джак.

- Викай Мора. И кажи на линейката да дойде при Южната веранда. И че ще пътуват за болницата в университета „Джордж Вашингтон!“

Райън се завъртя и излезе от стаята. Агентите на Тайната служба вече говореха по радиотелефоните си - със сигурност изпълняваха заръката на първата дама, но Джак също последва указанията й.

Сергей Головко замина през източния вход на Белия дом в линейка, а Джак и Кети стояха отвътре до вратата на входа.

Линейката не включи сирените, докато не излезе на авеню „Кънетикът“, за да не възбужда интереса на медиите около Белия дом.

Кети искаше да отиде с Головко, но знаеше, че ще я видят при пристигането в болницата и само след минути в залата за медиите в Белия дом ще пристигнат журналистите, които с викове ще искат да узнаят какво са изпуснали. Е, с Головко пътуваше личната лекарка на Джак, която беше от най-добрите.

Президентът Райън остави жена си след малко и тръгна към Западното крило, като се стараеше да се освободи от шока заради припадъка на Головко и да мисли за предстоящата среща. Когато пристигна, го информираха, че Мери Пат Фоли и директорът на ЦРУ Джей Кенфийлд са в преддверието и чакат за разговор с него. Той погледна часовника си. До срещата имаше още половин час.

- Да влизат - каза той по разговорната уредба и седна на ръба на бюрото си.

Фоли и Кенфийлд влязоха забързани. Мери Пат започна, без да губи време:

- Господин президент... имаме проблем.

Джак стана от бюрото си.

- Май се трупат доста, а? Кажи.

- Руската телевизия съобщи, че полицията е открила и убила един мъж в апартамент в Москва. Казват, че той е извършил бомбения атентат срещу ресторанта. Хърватин е, на име Дино Кадич.

- И защо това е проблем?

Мери Пат се извърна към Джей Кенфийлд. Той кимна, а после погледна към президента.

-Кадич... ни е... познат.

- Което значи какво?

- Беше агент на Управлението.

Райън отпусна рамене и седна отново на бюрото.

- Бил е от ЦРУ?

- Само косвено. През деветдесетте години работеше на Балканите. За кратко време участваше в една група на заплата от ЦРУ. Обучихме ги. Но се отказахме от Кадич и групата му, когато... станаха неуправляеми, така да се каже.

- Военновременни престъпления ли?

- От най-лошия вид.

- Господи. А руснаците знаят ли, че е бил на заплата в ЦРУ?

Мери Пат отговори:

- Кадич е изградил кариерата си в подземния свят с преувеличения за бившите си връзки с ЦРУ. От приказките му, ако искаш да го слушаш, ще решиш, че е имал директорски офис на седмия етаж в Ленгли. Вярвайте ми, руснаците знаят, че Кадич е свързан с Управлението.

- Чудесно - отговори Джак. - Володин притежава медиите в Русия. Сутрешните им вестници ще пуснат статия как убиец на ЦРУ е очистил шефа на външното им разузнаване.

- Точно така - съгласи се Кенфийлд. - Ние, разбира се, ще отричаме, но не знам колко полза ще има от това.

Мери Пат смени темата:

- Чух за Головко. Той ще се оправи ли?

Джак сви рамене.

- Нямам представа. Бих предположил, че е хранително отравяне, но не съм доктор по медицина, а само по история. Откараха го в болницата. В съзнание беше, но слаб и дезориентиран.

- Значи не сте имали възможност да му кажете за Бирюков?

-Не.

Джак се замисли за момент.

- Сега ще се разчуе, че Головко заминава за болницата, след като е бил тук, в Белия дом. Трябва да се подготвим и за това, не само за убийството на Бирюков.

Мери Пат подсвирна, като се замисли за връзката между двете събития.

- Джак Райън очиства шефа на руското външно разузнаване и след това в същия ден се среща с висш критик на Кремъл.

Кенфийлд добави:

- Който след това пък си повръща пилешката салата.

- Да. Ситуация като за висока бойна готовност - промърмори Джак. о:

В този момент в стаята влезе Скот Адлър, държавният секретар.

- Скот - каза Джак, - трябва да доведем руския посланик тук, за да изразя съболезнованията си за Бирюков.

Адлър рязко спря.

- Това не е ли малко прекалено?

- Има някои неща, за които все още не знаеш. Я изпий едно хапче против киселини, докато Джей ти разкаже какво ще четем в руските вестници утре.

Адлър седна бавно на дивана и каза:

- Страхотно.

10.

Една самотна фигура крачеше решително и тихо по нощните улици на Кенсингтън в Лондон. Мъжът носеше черно горнище с качулка и черен памучен панталон и успяваше да изчезне напълно в тъмнината между уличните лампи. Дори когато се появяваше отново под осветлението, лицето му оставаше скрито от брадата и мустаците.

Ходеше с наведена глава, а чантата на рамото му се люлееше в тон с атлетичната му походка. Имаше важна работа, но двете жени на средна възраст, които се прибираха от метрото, не знаеха каква точно е тази работа. Само видяха, че той върви към тях и прекосиха тихата улица за всеки случай.

Джак Райън-младши забеляза, че жените преминаха от другата страна на улицата, и като знаеше, че е заради него, се засмя. Не се радваше да плаши невинни хора, но разбираше доколко е успял с метаморфозата си.

Постигна пълна промяна. Сега имаше голяма брада и мустаци и се подстригваше по-ниско от всякога.

В „Кастор енд Бойл Риск Аналитикс“ Джак се обличаше в красиво скроени костюми от магазин на улица „Джърмин“ до „Пикадили“, но извън офиса носеше дънки и памучни фланели или дрехи за фитнес.

Изучавал беше бойни изкуства от няколко години, но сега всеки ден посещаваше една фитнес зала в „Ърлс Корт“, обикновено късно вечер, както сега, за да вдига тежести и да стане по-едър. За осем седмици с високопротеинова диета успя да качи почти пет килограма, предимно в гърдите, гърба, мускулите и ръцете, и това промени стойката му. Сега правеше малко по-дълги крачки, стъпваше малко по-нашироко и знаеше достатъчно за техниките за наблюдение и следене, за да разбира колко полезна е промяната в походката.

Вече повече от месец никой непознат не беше го разпознал и се чувстваше сигурен, че и повечето от приятелите му в Щатите биха го отминали на улицата, без изобщо да разберат кой е.

Харесваше чувството на анонимност, независимо от шегите, които чуваше от колегите си в офиса за безмилостния му фитнес график и новото окосмяване.

Освен тези допълнителни дейности, Райън работеше над петдесет часа седмично. Възложиха му случай за клиент на име Малкълм Голбрайт - шотландски милиардер от нефто-газовата промишленост, който притежаваше няколко фирми по света, включително голям концерн за проучвателни работи за природен газ в Източен Сибир. След като той и други инвеститори бяха налели милиарди, за да създадат „Голбрайт Россия Енерджи“, и след едно десетилетие на проучвания в суровия Сибир започнаха да печелят.

Но още преди да мине година, откакто започна да генерира печалба, компанията се озова без никакво предупреждение в съда във Владивосток по обвинение в укриване на данъци. Преди Голбрайт да успее да се качи на самолет за Русия в опит да оправи цялата бъркотия, руската данъчна служба обяви ликвидация на фирмата, за да изплати дълговете си. Интересно, но се получи нареждане цялата собственост и оборудване на фирмата да бъдат разпродадени незабавно на абсурдно подбити цени, което напълно обезцени акциите на Малкълм Голбрайт и на останалите чуждестранни акционери.

Крайният получател на активите се оказа „Газпром“, почти държавен руски концерн за природен газ и най-голямата компания в Русия. „Газпром“ заплати по-малко от десет процента от реалната стойност, без, разбира се, да са похарчили и една-единствена рубла за проучвателните работи, необходими за осигуряване рентабилността на такова рисковано начинание.

„Газпром“ отстрани „Голбрайт“ от името на фирмата за проучвания за природен газ и само след няколко дни „Россия Енерджи“ заработи.

Явна кражба със съучастието на руската държава, съгласила се да национализира една фирма след вложени инвестиции за милиарди от чуждестранния частен бизнес, за да се постигне рентабилност.

Малкълм Голбрайт ангажира „Кастор и Бойл“ да се разровят из тинята на тази тъмна сделка с надеждата да открие сведения за престъпно деяние и да възстанови поне малко от огромните си загуби в съда. Не в руски съд. Всички страни знаеха, че това щеше да е безплодно. Но „Газпром“ притежаваха фирми и части от фирми по целия свят. Ако „Кастор и Бойл“ успееха някак си да свържат някои от тези активи по света с липсващите милиарди, то един съд в трета страна би могъл да ги прехвърли на Малкълм Голбрайт.

Джак работеше по този сложен, но вълнуващ случай, както и по други, по-обикновени сливания, придобивания и задачи за проучване на пазара, в които се изискваше задълбочено бизнес разузнаване.

Джак Райън-младши стигна в дома си в „Лексам Гардънс“ и съблече дрехите си за фитнес. Тъкмо смяташе да влезе под душа, когато телефонът му звънна.

- Ало?

- Джак, старче. Съжалявам, че те събуждам от сладък сън.

Райън разпозна гласа - обаждаше се Санди Ламонт, шефът му в „Кастор и Бойл.“

- Всичко наред ли е?

- Едва ли си гледал новините?

- Какви новини?

- Много неприятна работа. Опасявам се, че тази вечер са убили Тони Холдейн.

Джак само знаеше кой е Холдейн, но със сигурност не се познаваше лично с този известен фондов мениджър, чийто офис се намираше само на няколко преки от неговия.

- По дяволите. Как са го убили?

- Изглежда е тероризъм. Някой е взривил ресторант в Москва. Шефът на руската служба за външна сигурност е бил там. И той е умрял. Изглежда, Тони е имал нещастието да се храни в същия ресторант, в който е ял и някой в списъка на смъртниците.

Джак веднага схвана, че Санди му се обажда заради отражението върху бизнеса от смъртта на един от най-успешните фондови мениджъри в Ситито - и то не къде и да е, а в Русия. Но за момента Джак не мислеше за Ситито, а за Вашингтон. За Колежа и за това колко работа ще отвори за аналитиците убийството на шефа на руското разузнаване. Може би ще се наложи и оперативният отдел да поработи с високо темпо.

Не, забрави това... Нали всичко е временно спряно?

- Ужасно - отговори Джак.

- Ужасно за Холдейн - съгласи се Санди. - Но не и за нас, ако огледаме списъка му с клиенти. Много инвеститори ще се разтревожат сега, когато Холдейн не управлява кораба. Ще изтеглят парите си от неговия фонд и ще потърсят нови места за тях, затова ще им трябват фирми като „Кастор и Бойл“, за да проучват възможностите.

- Леле, Санди - възкликна Джак. - Много безчувствено.

- Такова е. И е за пари. Такъв е светът.

- Ясно - отвърна Райън. - Но точно сега съм затрупан с работа. Утре цял ден имам конферентни разговори със следователи от Москва, Кипър, Лихтенщайн и Гранд Кайман.

За момент в слушалката се чуваше само дишането на Ламонт. След това той каза:

- Голям питбул си, а?

- Старая се.

- Джак, случаят Голбрайт е особено сложен и все повече изглежда, че са участвали висши данъчни служители. От опит знам, че тези случаи никога не се решават удовлетворително за нашите клиенти.

Райън запита:

- Предлагаш да не се занимавам?

- Не, не. Нищо такова. Само намеквам, че не е необходимо да си скършваш гръбнака от усилия. Наел си следователи в пет страни, ангажирал си много хора от правния ни отдел, от счетоводния отдел и от преводачите.

- Парите са на Голбрайт - възрази Джак. - Не ние плащаме за това.

- Да, но не желаем да затъваме в един случай. Искаме нови неща, нови възможности, защото там са истинските пари.

- Какво искаш да кажеш, Санди?

- Само едно предупреждение. Навремето аз бях млад и гладен. Исках да оправя системата, като осветя с факел всички схеми в Русия, изобщо да направя нещо различно. Но системата е пробита, човече. Не можеш да биеш проклетия Кремъл. Ще изгориш, ако работиш с това темпо, а когато нещата не се получат, ще се разочароваш адски силно.

Санди замълча, сякаш търси подходящите думи.

- Не изстрелвай всичкия си барут по този случай. Той е бита кауза. Използвай инстинкта си на убиец за нови клиенти. Там са парите.

Джак харесваше Санди Ламонт. Той беше интелигентен и забавен, и въпреки че се познаваха като колеги само от няколко месеца, четиридесетгодишният англичанин го взе под крилото си и се отнасяше с него като с по-малък брат.

Но сега работеше в безмилостна среда на главорези. Не буквално, разбира се, а в преносен смисъл - добре облечените мъже и жени от Ситито винаги търсеха възможности и защитаваха яростно притежанията си.

Джак си мислеше, че всъщност гневът и вълнението им от преследването на поредния долар, йена или рубла са насочени в доста неправилна посока, като имаше предвид схватките на живот и смърт, в които беше участвал през последните няколко години.

Джак искаше адски силно да е отново с момчетата, да седи на верандата на Кларк с бира в ръка, за да обмислят как да разберат какво е станало в Москва. Смяташе онези другарски отношения за нещо съвсем нормално. Но сега, когато работеше сам, можеше единствено да гадае какво ли правят останалите от Колежа там, в Щатите.

Почувства се невероятно сам и маловажен, въпреки че колегата му разговаряше с него по телефона.

Стига, Джак. Наел си се да вършиш работа и я върши добре.

- Там ли си, приятел?

- Да, Санди. Тук съм. Ще бъда в офиса сутринта. Можем да започнем нещо като план за привличане на клиентите на Холдейн.

- Ето така те искам. Инстинкт на убиец. Чао.

Ламонт затвори телефона.

Джак влезе под душа.

Инстинкт на убиец. Само ако знаеше, Санди.

11.

Можеше и да наричат Белия дом „Народен“, но през последното десетилетие никое семейство не беше живяло между стените му по-дълго от Райън.

Макар президентът Джак Райън да караше втората година от последния си мандат, все още се чувстваше тук като външен. Истинският му дом се намираше в Мериленд. Белият дом представляваше само временен адрес и въпреки че му харесваше да е президент на Съединените щати, щеше да се радва, когато се оттегли на брега на залива Чесапийк веднъж завинаги.

Един час преди да иде да си легне, Райън посети главната резиденция на Белия дом, след като прекара цяла вечер погълнат от работа в Овалния кабинет. Двамата с Кети отидоха в частния му кабинет и заедно се обадиха до болницата на университета „Джордж Вашингтон“, за да проверят състоянието на Сергей Головко. Нямаше нищо ново - серия тестове, руснакът продължаваше да е зле, с ниско кръвно налягане и с множество чревни и ендокринни оплаквания. Сега се намираше в интензивното отделение, но в съзнание, макар и в силен дискомфорт.

Райън и Кети благодариха на лекарите за усилията им, след което Джак се насили да е в добро настроение, за да придружи съпругата си във вечерната обиколка за приспиване на децата.

Вечерите в Белия дом не се различаваха много от тези във всеки друг дом с деца в Америка. И там вечерното мъчение да накараш децата да измият зъбите си и да лягат преминаваше различно всеки път.

Най-напред се отбиха да пожелаят лека нощ на Кайл Дениъл. Той спеше в Западната спалня, която приличаше на почти всяка друга спалня на американско момче - шкафове, пълни догоре с релси за влакчета, екшън фигурки, пъзели и игри, а по леглото и завесите имаше планети, спътници и космонавти в море от черно небе и звезди.

Стаята не беше огромна, но определено по-голяма и красива от тази на средностатистическото осемгодишно момче. В нея Джон Ф. Кенеди-младши беше спал като бебе, а Роналд Рейгън я бе ползвал за фитнес.

Стаята на Кайл не беше и много добре подредена, предимно защото Кети и Джак караха децата да си събират играчките сами. Джак постоянно им напомняше, че няма да имат слуги цял живот и че не трябва да свикват прекалено много друг да им чисти.

Кайл, изглежда, имаше генетична предразположеност към това да изважда части от „Лего“, влакчета, колички и други малки остри предмети от кутията с играчки и да ги оставя разхвърляни по целия под.

Въпреки твърдите инструкции на семейство Райън за персонала да оставя достатъчно за чистене на децата, за да развият те чувство за отговорност, неведнъж Джак заварваше в стаята на Кайл някой от агентите от Тайната служба да събира играчки и да ги поставя обратно по рафтовете или в кутии. Всеки път президентът се облягаше на вратата и изглеждаше продължително виновната служителка, която даваше някакво глупаво извинение, обикновено че чисти от оперативни съображения, защото може да се наложи да мине бързо през стаята, за да стигне до Кайл, и един петнайсетсантиметров камион „Лего“ би могъл да й попречи да изпълни мисията.

Джак винаги вдигаше едната вежда, усмихваше се леко и поклащаше глава, преди да отмине.

След като сложиха Кайл да легне, Джак и Кети продължиха по коридора, за да проверят Кейти. Тя спеше в Източната спалня - бивш кабинет на Нанси Рейгън и спалня на Каролайн Кенеди, както и спалня на „първите деца“ Триша Никсън, Сюзан Форд и Ейми Картър. Стаята изглеждаше доста по-подредена от тази на Кайл, предимно защото момичето беше на десет години, а не на осем като Кайл. До отсрещната стена стоеше къща за игра - копие на Белия дом, и тя заедно с леглото с балдахин в лавандулов цвят заемаха почти цялата стая. На една масичка имаше снимка на усмихнатата Кейти с Марсела Хилтън - агент от Тайната служба, загинала при спасяването на Кейти от опит за отвличане. Кейти не си я спомняше вече, но родителите й почитаха паметта на Марсела, като държаха снимката й в резиденцията си в Белия дом и се надяваха бъдещите президенти и първи дами да осъзнават колко важна е работата на охраната.

След като приспаха децата, Джак и Кети се върнаха в своята спалня. Легнаха си и взеха по нещо за четене. Тя разлисти месечното издание на „Американско списание по офталмология“, а Джак отвори нова книга, посветена на Военноморската конференция в Лондон през 1930 г.

Четоха мълчаливо около половин час, преди да угасят лампата и да се целунат за лека нощ.

Не минаха и няколко минути, когато Джак се събуди от отварянето на вратата на спалнята.

Изправи се бързо - като президент на Съединените щати беше привикнал да го събуждат късно нощем и не се изненадваше повече от това, че над него се надвесва някой. Обикновено следваше офицера от нощната смяна до Западния хол, за да говорят, без да смущават Кети. Но щом Джак стъпи на пода и посегна за очилата си, лампата в спалнята се включи.

Това беше ново.

Изненадан и веднага застанал нащрек, Джак сложи очилата си и видя как агент Джо 0’Хеърн приближава бързо към леглото.

- Какво има? - запита Джак доста разтревожен.

- Съжалявам, господин президент, но възникна ситуация.

Необходимо е да ви преместим със семейството ви в Западното крило.

Западното крило ли?

Това прозвуча на Джак съвсем нелогично, но стана и тръгна, преди да разпита агента за повече подробности за тази опасност. Джак изпитваше огромно уважение към работата на Тайната служба и знаеше, че в момент на криза не трябва да се държи като агресивно магаре.

Все пак зададе още един въпрос:

- Децата?

- При нас са - увери го 0’Хеърн.

Джак грабна халата си и се обърна към Кети, която стана, наметна се и макар още не съвсем будна, се втурна към вратата с агента и съпруга си.

Децата се намираха в коридора с агентите. Семейство Райън и четиримата им охранители тръгнаха бързо и спокойно надолу по стълбите.

0’Хеърн каза в микрофона си:

- Слизаме с Фехтовача, Хирурга, Палавника и Пясъчника. Идваме след три минути.

Тайната служба използваше кодови имена - Фехтовача за Райън, Хирурга за Кети, съвсем естествено, а Кейти и Кайл наричаха Пясъчника и Палавника.

След минута четиримата членове на семейство Райън излязоха отвън през Западната колонада. Децата вървяха, сънени, с родителите си, но Джак знаеше, че след не повече от минутка Кейти ще започне истински инквизиционен разпит, за да разбере какво става. Надяваше се, че самият той ще получи някакви отговори преди това.

Сега около тях се намираха шестима агенти във фаланга. Райън не видя да са извадили оръжие и никой не викаше или не ги караше да бързат, но всички действаха сякаш някъде там има истинска заплаха за президента и семейството му.

0’Хеърн говореше с някого по микрофона и караше всички да се движат бързо. Каза на Райън:

- Засега ще ви настаним в Овалния кабинет.

Джак погледна към него, докато крачеха.

- Не разбирам, Джо. Каква е тази заплаха в спалнята, която не е заплаха на двайсет и пет метра в Западното крило?

- Не съм сигурен, сър, но ми е казано да ви измъкна от резиденцията.

- Ами Сали и Младши?

Райън, който не разбираше каква е тази заплаха, се питаше съвсем естествено дали другите му деца са в подобна опасност.

0’Хеърн, изглежда, не знаеше това. Определено действаше по информация, с няколко секунди по-стара от тази, която казваше на президента. Нямаше представа какво се случва, а само извеждаше шефовете си от резиденцията съгласно заповедта.

Щом Джак влезе в Овалния кабинет, отиде право при бюрото си и хвана телефона. Понечи да набере Арни ван Дам, но началникът на секретариата влезе през вратата от кабинета му. Джак виждаше, че Арни е стоял до късно. Вратовръзката му беше развързана, а ръкавите на ризата - навити.

Махна с ръка към Джак и 0’Хеърн да го последват назад в коридора, встрани от децата, след което каза:

- Кети, ще дойдеш ли и ти?

Това изненада Джак, както и Кети, но тя каза на децата да чакат с охраната и тримата възрастни излязоха от стаята.

- Какво има? - запита Джак.

Арни отговори:

- Базата на Тайната служба тук, в Белия дом, получи обаждане от болницата. За изследванията на Сергей Головко. Страда от радиационно облъчване.

- Радиационно облъчване?

- Да. Казаха, че е много малка вероятността Белият дом да е сериозно компрометиран с опасни нива от материала, но за да са сигурни, искат вие и семейството ви да излезете.

Джак пребледня.

- Господи! Кети, ти го държеше в ръцете си.

Доктор Кети Райън изглеждаше разстроена от чутото за Сергей, но странно незаинтересована за себе си. Махна бързо с ръка, за да разсее тревогата на съпруга си.

- То не става така. Ще трябва да ме прегледат със сигурност. Но всичко ще е наред.

- Откъде знаеш?

- Знам, защото това не е по цялото му тяло. Помниш как изглеждаше той. Сега разбирам. Не е ял лоша храна. И не е поел твърде много радиация. Показваше класически симптоми на поглъщане на големи количества радиоактивен изотоп. Отровили са го.

Тя се обърна към Арни:

- Полоний ли е?

- Аз... нямам никаква представа. Болницата все още прави изследвания.

Кети изглеждаше сигурна.

- В него ще намерят полоний.

Погледна Джак и каза:

- Съжалявам, Джак. Ако е достатъчно силно да го разболее така, значи е смъртоносно. Няма противоотрова.

Райън се обърна към 0’Хеърн.

- Искам всички да напуснат резиденцията. Всеки готвач, домакин, охранител и чистач.

Джо 0’Хеърн отговори:

- В момента го правим, сър.

Кети добави:

- Никой да не влиза в резиденцията в Белия дом без защитен костюм трето ниво, докато проверяват и почистват. Това е само предпазна мярка. Ще открият високи нива на изотопа, може би ще се наложи да почистят приборите, с които той се храни, както и чашата му, но само толкова.

Помисли малко и допълни:

- Може би ще се наложи и тоалетната да се обеззарази.

Джак не беше сигурен, но работата му беше да мисли и за политическите измерения на случая.

- Ще ги оставим да правят каквото трябва в резиденцията, но без това да пречи на работата на останалите. Ще работим както обикновено, нали? - каза той на Арни.

- Джак - отвърна Арии. - Трябва да разберем с какво си имаме работа. Може Головко да не е бил целта. Може да е бил оръжието.

- Какво искаш да кажеш?

- Може това да е опит за убийство на теб и семейството ти. Опит за обезглавяване на правителството на САЩ.

- Не мисля така, Арни - каза Кети и се обърна към агент 0’Хеърн: - Трябва да проверим Джак за всеки случай, но съм сигурна, че всеки с достъп до полоний и в състояние да отрови Сергей ще си е написал домашното. Твърде висока е случайността за срещата между Сергей и Джак, за да може това да е заплаха.

И за миг не смятам, че Джак е бил целта - добави тя.

Президентът Райън мислеше същото и затова гледаше по-мащабно на нещата.

- Това няма как да остане скрито. Особено ако ще трябва да ида в болницата за изследвания. Ще трябва да овладеем тази ситуация възможно най-бързо.

Ван Дам каза:

- Известен руски дисидент бива отровен, вероятно в САЩ, и замърсява Белия дом? Това няма да изглежда добре, Джак.

- Никак, мамка му - въздъхна Райън. - Извинявай, Арни. Ти просто си гледаш работата. Но ще действаме ударно. Друг начин няма.

Джак се върна с Кети в Овалния кабинет и двамата прекараха няколко минути с децата, за да им кажат, че всичко е наред. Кети обясни, че един гост се е разболял и трябва внимателно да се почистят местата, в които е ходил, но няма причина за никакви притеснения.

Кайл веднага прие обяснението, като чу, че баща му ще му позволи да спи на канапето в офиса. Кейти, достатъчно голяма и умна, вдигна вежди в знак на съмнение, но Кети успя да я убеди, че са в безопасност с малко по-откровени обяснения.

След няколко минути Кети седеше на бюрото в Овалния кабинет и се обаждаше на лекарите, заети със случая в болницата, за да разпита за състоянието на Головко, за което Ван Дам не можеше да каже нищо - макар и адски добър началник на секретариата, той не беше лекар. След това тя събуди колегите си в „Джон Хопкинс“, които бяха специалисти по ядрена медицина и радиационни болести и поиска тяхното мнение за ситуацията.

Райън остави жена си да командва - имаше късмет, че разполага със специалист като нея в първите моменти на кризата, за да може той да се занимава с другите въпроси. Тръгна към кабинета на Арни, където обсъдиха политическия аспект, за който Райън се опасяваше, че щеше да е също толкова радиоактивен. Двамата се обадиха на Съвета по Национална сигурност и ги помолиха да дойдат в сградата възможно най-бързо. Западното крило остана затворено за нощта, но поръчаха кафе за тази среднощна среща.

Джак отиде в слабо осветената Кабинетна зала, а Кети го последва след няколко секунди. Седнаха пред дългата маса.

- Какво научи от болницата? - запита той.

Кети отговори:

- Зле е, Джак. Подозират силна доза полоний-210.

- Как не са разбрали за това веднага?

- Болницата не е проверила за такова нещо при постъпването му. Рядко се случва и не е обичайна част от токсикологичните прегледи.

- А колко радиоактивен е той?

Кети въздъхна. Да съобщава лоши вести, беше една неприятна част от работата й, с която имаше добър опит. Понякога се налагаше да поукрасява нещата. Но сега говореше с Джак и знаеше, че той ще иска да чуе фактите възможно най-изчистени. Затова каза:

- Нека обясня така. Ако не го кремират, след като умре, костите му ще съскат от радиоактивност над десет години.

- Невероятно.

- Сравнен по тегло, полоний-210 е четвърт милион пъти по-смъртоносен от цианида. Едно кристалче сол, ако бъде погълнато, е достатъчно да убие зрял човек.

- Защо смятах, че имаме детектори за лъчение в Белия дом?

- Полоният изпуска алфа частици. Те не се показват така добре на детекторите. И затова е толкова лесно да го вкараш незаконно в страната.

- Супер - измърмори Джак. - Но ти си сигурна, че си добре?

- Да. Ефектът зависи от дозата и аз не съм приела никаква доза. Ти самият докосна Головко, когато се ръкувахте. Ще ни тестват, но ако не сме погълнали отровата, значи сме добре.

- А ти откъде, по дяволите, знаеш за това повече от мен?

Кети сви рамене и отговори:

- Аз всеки ден се занимавам с радиация, Джак. Човек се научава да се отнася сериозно към тези неща. Но и да живее с тях.

- Сергей наистина ли ще умре?

Кети кимна мрачно.

- Не знам с колко е отровен, но количеството определя само колко дълго ще се мъчи. Надявам се за негово добро да са му дали голяма доза. Бих казала, че не повече от два дни. Съжалявам много. Знам, че бяхте приятели.

- Да. Отдавна се познаваме.

12.

Съветът по Национална сигурност се събра в залата в един през нощта. Присъстваха Мери Пат Фоли, шефовете на Агенцията за Национална сигурност, ЦРУ и Службата за вътрешна сигурност, а също държавният секретар, министърът на отбраната и председателят на Комитета на началник-щабовете. Министърът на правосъдието Дан Мърей стоеше пред Овалния кабинет и разговаряше със свои старши служители лично и по телефона, и влезе заедно с тях чак когато срещата започваше.

Джей Кенфийлд, директор на ЦРУ, определи реда за срещата с думите:

- Дами и господа, ще карам направо. Ако някой в тази зала се съмнява за момент, че Кремъл са отговорни за това, значи е безнадеждно наивен. Знайте, че този материал е много необичаен. Всяка година в света се произвеждат само около сто грама от него. Производството му се контролира стриктно, а съхраняването е обект на строги закони. Ние знаем къде е нашият полоний.

Президентът Райън каза:

- Няма нужда да ме убеждаваш, че това е опит за убийство от Кремъл.

- Господин президент, извинете ме. Знам, че той е ваш приятел. Но това не е опит за убийство. Това е убийство. Сергей Головко все още не е мъртъв. Но това е само въпрос на време.

Джак кимна със сериозно изражение.

Мери Пат Фоли се обади от стола си отляво на Райън:

- Головко беше трън в очите на Валерий Володин. Разбира се, Володин го е убил. Въпросът е можем ли да го докажем?

Министърът на правосъдието Мърей каза:

- Необходими са ни още тестове, но химическите свойства ще ни насочат към конкретен ядрен реактор. Смея да кажа, че този реактор ще се намира някъде в Русия.

Скот Адлър запита:

- Ако проследяването е толкова лесно, защо не са го убили по друг начин?

На въпроса отговори Мери Пат Фоли:

- По същата причина, заради която не го убиха в Лондон. Виж, за мен това е отплата за Естония. Убиват приятеля на президента и обвиняват нас.

Адлър не се съгласи с това.

- Но ние ще можем да докажем, че руснаците са го направили.

Сега Райън отново се включи в разговора:

- Да го докажем на кого? На съвет от учени? Обикновените хора в Русия, а и на Запад, няма да вярват на нашите твърдения, че имаме доказателство за вината на Кремъл, нито пък ще четат научни изследвания, които потвърждават думите ни.

- Ще кажат, че ние сме го направили, за да ги злепоставим - намеси се Мери Пат.

Адлър поклати глава:

- Нелепо.

Райън разтърка уморените си очи.

- Обзалагам се, че седемдесет-седемдесет и пет процента от населението там ще вярва на Володин. Това сме го виждали вече няколко пъти през миналата година - той играе пред своя публика. Русия, а и всички други страни в тази част на света са под влиянието на доминираното от руснаците информационно пространство. Руската телевизия, която се контролира от държавата, както в старите времена, се излъчва из целия район. Русия има огромно предимство пред нас при представянето на гледните точки по всяка тема. Външният свят за повечето хора от бившия Съветски съюз е враг, дори за онези, които не са големи почитатели на Кремъл. Сегашният и бившият шеф на СВР са нападнати в един и същи ден. Там става нещо голямо и всички ние тук трябва да разберем какво е то.

Съвещанието свърши след няколко минути, но Дан Мърей, Арни ван Дам и Мери Пат Фоли останаха. Райън каза:

- Дан, докато организираш разследването, аз ще поговоря със Сергей.

Мърей отговори:

- Вече се интересувах дали мога да взема изявление. Невъзможно е да говорите с него сега. Той е в интензивното отделение. Дори и да го събудят, той е на лекарства, от които ще може само да ви зяпа.

Джак не се съгласи.

- В интереса на националната сигурност на САЩ е той да бъде приведен в състояние, в което да може да комуникира. Говори с лекарите и направи така, че това да стане. Не ми е приятно да го искам, но той ще разбере. Знае колко е важна информацията в кризисна ситуация, а и двете ни страни са изложени на риск.

Арни ван Дам отвърна:

- Виж, Джак. Можем да направим видеовръзка между Западното крило и неговата стая в интензивното, но не искам ти да се излагаш на...

- Отивам в болницата. Той ми е приятел. Искам да говоря с него лично. Ако трябва, нека после да ме обеззаразяват, или ако трябва, ще нося някакъв шибан гумен костюм, но му дължа среща лице в лице, особено след като аз заповядвам на лекарите да го събудят и да му спрат обезболяващото.

Мърей отговори:

- Ако ще настоявате, бих искал и някой агент да говори с него. За да разберем дали знае кога и как е станало това.

- Добре - съгласи се Джак. - Но ще идат след като аз говоря с него. Трябва да хванем убиеца, но по-големите последици от случая са още по-важни. Не искам да го изтощят, преди аз да съм успял да поговоря с него.

Джак сръбна кафе.

- Иска ми се, като намерим виновника за Головко, той да ни доведе до Володин, за да му прережем краката до коленете. Хората на Запад ще застанат на наша страна, но не това искам да кажа.

Дан Мърей, човекът на закона и реда, каза:

- Целта е да хванем убиец. Разпоредих най-добрите ми хора да се заемат. Ще открием кога, къде и как. А отговорът на въпроса „защо“ ще трябва да дойде от ЦРУ или от Държавния департамент, смятам.

Райън остави чашата си и се замисли за изгледите да заловят убиеца.

- Извършителят вероятно отдавна не е в САЩ. Възможно е ЦРУ или Държавният департамент да се ангажират със залавянето на извършителите. Дръжте ги в течение на разследването.

Мърей кимна.

- Добре - каза той и поклати глава. - Вярвате ли, че се стигна дотук? Какво става с Русия, по дяволите? Толкова път изминахме след студената война. Преди няколко години ходих там и работих заедно с тяхното МВР.

- Аз пък подкрепих мимолетното им желание да влязат в НАТО, помагах им в конфликта с Китай. Времената се менят. - обади се Джак.

Мери Пат каза:

- Ръководството се смени и това промени времената.

- Добре, всички вие ме дръжте в течение - каза Джак и погледна към Арни. Но преди да успее да каже нещо, Арни отговори:

- Знам. Ще сте на разположение на всеки от нас, ако ни потрябвате.

- Точно така.

13.

Новото посолство на САЩ в Киев, Украйна, се намираше на улица „А. И. Сикорски“, сред потънал в зеленина район в западната част на града. Дълбоко зад стените на обширния комплекс, резидентурата на ЦРУ заемаше шест стаи на третия етаж в главната сграда на посолството. През деня малка група служители, административни съветници и секретарки изпълваха бюрата и кабинетите, но вечер ставаше тихо. Практически всяка вечер от девет часа светлините в малката, но добре обзаведена стая за почивка се включваха и няколко мъже, предимно на средна възраст и белокожи, изваждаха уиски от един шкаф и сядаха около голяма кръгла маса.

Шефът на киевската резидентура беше четиридесет и осем годишен мъж от Ню Джърси на име Кийт Биксби. Ръководеше доста голяма група хора тук, в посолството, и всеки от тях имаше задача да контролира агенти в украинското правителство, армия и бизнес, както и да контактува с дипломати от други страни, които също се намираха в града.

От много години Ленгли пренебрегваше киевската резидентура по простата причина, че най-добрите и най-умни офицери, както и повечето долари, отиваха за борба с ислямския тероризъм, което значеше, че тази и други бивши съветски републики се третираха като вчерашни новини.

Но всичко това се промени, отначало бавно - с края на войните в Ирак и Афганистан и въобще намаляването на ангажимента в Близкия изток, - а после по-бързо, след възхода на Валерий Володин на власт в Москва и заради империалистическите му стремежи. Бившите съветски републики и особено Киев получаваха все повече внимание от Ленгли.

Въпреки че ЦРУ отново изпращаше ресурси в Украйна, Кийт Биксби и екипът му не смятаха, че назначението им е лесно. Страната оставаше разделена на националистическа и донякъде прозападна част и на непоколебимо проруската източна част. Самата Русия активно се бъркаше в работите на тази страна и като тъмен облак над главите на всички висеше съвсем реалната заплаха от руската военна сила.

Кийт Биксби беше започнал кариерата си като млад служител в Москва, но тъй като Управлението се бореше предимно с ислямския тероризъм, той прекара цяло десетилетие в Саудитска Арабия, където се наложи бързо да учи всичко в среда и култура, напълно различни от онова, което познаваше. Тази фаза от кариерата му беше приключила само преди девет месеца и му възложиха най-високия пост в Киев.

Но той считаше Киев за най-важен в отношенията между САЩ и Русия.

Да, шеф на резидентурата на ЦРУ в Москва би било по-престижно назначение, но движенията на шефа там се контролираха и ограничаваха доста строго. Разбира се, Кийт знаеше, че и тук, в Киев, има агенти на ФСБ и че те несъмнено следяха служителите на американското посолство, доколкото можеха. Но Биксби и колегите му имаха много повече свобода тук и много по-голям достъп до коридорите на местната власт, отколкото биха имали в Русия, и по тази причина смяташе Киев за по-добро и по-важно място за длъжност като неговата.

Биксби работеше изключително много и след конфликта на север, в Естония, спеше не повече от пет часа, но за награда всяка вечер събираше някои от колегите си за игра на покер с уиски „Джак Даниелс“ и „Къти Сарк.“

Може и да му се искаше да иде в местния пъб и да опита нощния живот на Киев, но играеше покер с хората си, защото тези игри даваха още една възможност да си говорят по работа. Разбира се, такива разговори нямаше да са възможни в града и по тази причина вечерната сбирка се състоя отново в скучната и вмирисана на почистващ препарат стая.

Някои от най-добрите служители на Биксби бяха жени, което не го изненадваше, защото Мери Пат Фоли имаше славата на най-добрия агент, наеман някога от Управлението. Но всяка от жените при Биксби имаше семейство и жонглираше служебните си ангажименти с тези на домашния живот - достатъчно трудна задача, без да се брои допълнителното задължение за игра на покер с шефа всяка вечер.

Кийт и половин дузина от хората му седяха на масата вече над половин час, когато Бен Хърман, най-младият служител, влезе с папка в ръка.

Един от мъжете около масата вдигна поглед от картите си и каза:

- Бен, ако тази папка в ръцете ти е за работа, махай се оттук. Но ако е пълна с пари, които си готов да загубиш, сядай и ще ти раздам карти.

Всички около масата се разсмяха - шегата изглеждаше по-забавна след няколко чашки уиски, но Биксби махна с ръка срещу подчинения си и каза:

- Искаш ли да ми покажеш нещо?

Бен придърпа един стол.

- То няма да разтърси земята, но мисля, че ще е от полза.

Младият служител отвори папката и извади няколко големи черно-бели снимки. Биксби ги взе и ги разстла на масата върху чиповете и картите.

- Откъде се взеха?

- Даде ми ги един от украинската армия, който пък ги получил от човек в СБУ.

Службата за сигурност на Украйна беше федералната правоохранителна институция на страната, подобно на ФБР в САЩ.

- Тези снимки са от отдела за борба с корупцията и организираната престъпност.

На снимките се виждаха едни и същи шестима мъже, всички с палта и застанали на разговор пред ресторант с цигари в ръце. Определено славяни на вид - петима изглеждаха от двадесет и пет до тридесет и пет годишни, а един беше доста по-възрастен, вероятно към шестдесетгодишен.

Биксби подсвирна.

- Виж ги тези дръвници. ОП?

Това съкращение означаваше организирана престъпност.

Хърман посегна към плик солети на масата и си взе цяла шепа.

- Да, така мисля. Тази група е снимана на среща с биячи от „Скитниците на Шали“ - клон на чеченска група, действаща активно тук, в Киев.

Биксби погледна Хърман.

- Хлапе, не съм тук от вчера.

- О... извинявай, шефе. Аз броя танкове и хеликоптери. ОП не ми е в дейността. До днес не бях чувал за тези „Скитници на Шали“. Май изобщо не съм запознат с мафиотите из Киев.

Хърман беше прекарал девет години в Морската пехота и работата му изискваше да се занимава с военните на Украйна.

- Няма проблеми - каза Биксби и се загледа внимателно в снимките. - И защо СБУ дават тези снимки на украинската армия?

- Следели са чеченците, когато се появили тези. Проследили ги до грандхотел „Фермонт“ и се оказало, че онези са ангажирали целия последен етаж за един месец. Очевидно е, че са ОП, но не са местни. Един от хората за борба с престъпността от СБУ даже мислел, че приличат на военни или бивши военни, затова пратил снимките на армията, за да види дали няма да разпознаят някого. Не познали никого и затова мой контакт в украинската армия ми се обади.

Бен кимна.

- Приличат на военни, нали?

Биксби все още разглеждаше снимките.

- По-младите определено са такива. Но възрастният - не чак толкова.

Кийт подаде снимките на останалите мъже около масата. Не познаваха никого от снимките, но последният на масата, мъж на име Остхаймър, подсвирна.

- Дявол да ме вземе - каза той.

- Какво виждаш? - запита Биксби.

- По-старият. Знам как се казва, донякъде.

- Казвай.

- Мисля, че е руснак. Наричат го Белега.

- Много мило.

- Преди няколко години работех в Санкт Петербург, когато този се появи на радара. Местната полиция получи заповед да го залови - имаха снимка и прякор. Като за ОП тук, в тази част на света, Белега се крие от радара много добре. Никой не знае истинското му име. Издирваха бандата му за обири на банки и бронирани коли, както и за поръчкови убийства на местни държавни служители и бизнесмени.

Биксби се пошегува:

- Не искам да знам къде му е белегът.

Всички около масата се засмяха.

Бен Хърман промърмори:

- Предполагам, че след като съм най-ниско в йерархията от всички тук, аз трябва да науча това. Затова ли изкарах магистратура по международни отношения?

Биксби отговори:

- Ако оставим настрани веселата част, Белега определено е шеф на тези младоци. Вижте снимките. Военните му държат вратата и му палят цигарата.

- Може да са му охрана - предположи някой.

- Не ми изглеждат такива. Палтата им са закопчани, което значи, че не носят оръжие за отбрана и не се оглеждат за заплахи по улицата. Не. Това са бойци. Изглежда са взвод бивши спецназовци или нещо такова.

- И ги ръководи руски престъпен бос? - запита Бен изненадан.

- Странно - призна Биксби.

Остхаймър се намеси:

- Още по-странно е, че май се срещат с чеченски мафиоти. Странни приятели имат тези бивши спецназовци. Организираната престъпност тук, в Киев, е дълбоко вкоренена - по улиците се водят престрелки всеки път, когато един разбойник се опита да работи на територията на друг. Не разбирам как, по дяволите, някакъв руснак може просто така да дойде в града, сякаш го притежава, без да го хвърлят в Днепър.

Бен отвърна:

- Ще изпратя телеграма до Ленгли, за да видим дали някой не знае нещо за Белега.

Остхаймър поклати глава.

- Проверих това в Санкт Петербург. Досието му е тънко. Може сега да знаят повече за него, но се съмнявам.

Биксби върна снимките на Бен.

- Предвид останалата ни работа, не искам никой да си отвлича вниманието с това. Утре ще се обадя по телефона, за да потърся някои от старите „руснаци“ в Ленгли и да видя дали този прякор не им говори нещо. Човек на неговите години ще да е бил на не повече от тридесет и пет през бурните времена на деветдесетте години. Ако е от играчите в Москва, които са оцелели от престрелките, някой може и да го познае.

Биксби пресуши чашата си и раздаде следващата ръка. Реши да загуби бързо последните петдесет долара, за да се прибере у дома си и да поспи - искаше да дойде рано утре.

Да си шеф на резидентура в Украйна, определено си беше предизвикателство.

14.

За Джак Райън-младши понеделникът започна в 8,15, когато пристигна с мътен поглед в офиса си в „Кастор енд Бойл Риск Аналитикс“, хвърли сакото и чантата си и се отправи към малкото кафене на етажа. Поръча си сандвич с яйце и кафе, не чай, и занесе закуската си на бюрото.

Яйцето беше пържено в масло и почти колкото чиния за вечеря - висеше извън филията и капеше по ръката му. А кафето, разтворимо, имаше дъх на асфалт. Но Джак изяде яйцето и изпи кафето си, защото знаеше, че през този ден ще се нуждае от протеини и кофеин.

Почти целият му уикенд премина в проучване на сложната разпродажба на търг на компанията на клиента „Голбрайт Россия Енерджи“, както и последвалата продажба на активите му на „Газпром“. Не спа много и затова сега я караше с последни сили.

През двата и половина месеца тук, в „Кастор и Бойл“, Джак беше преровил цели купища фирмени документи и шкафове със счетоводни отчети и преписи от заседания на управителни съвети. За Джак тази привидно суха материя изглеждаше много интересна, защото това, което виждаше, сякаш имаше повече връзка с престъпността, отколкото със законния бизнес.

От проучванията си по случая „Голбрайт Россия“ откри една неизбежна истина - облагодетелстваните от почти всичко в това престъпление, изглежда, бяха мъже и жени от правителството, което управляваше Русия.

Престъпното завземане на дейностите на цели фирми в Русия имаше име - „рейдърство“ или корпоративно превземане. Но не корпоративно превземане в смисъла, който това има на Запад. При „рейдърството“ използваха шантаж, измама, заплахи с насилие, фалшифициране на документи, както и нагласени съдебни дела, при които подкупни съдии отсъждаха в полза на престъпниците. Полицията и правителствените служители получаваха пари за помощта си, като парите често се вземаха от откраднатата фирма.

Според официалната статистика на правителството около 400 фирми всяка година биваха превземани успешно по този начин, а Райън знаеше какво означава „рейдърството“ за руската нация. Това плашеше чуждестранните инвеститори и увреждаше руската икономика по трудно измерими начини.

Клиентът на фирмата му, шотландският милионер Малкълм Голбрайт, падна жертва на невероятно заплетена и организирана схема за отнемане с един удар на може би най-големия холдинг в Русия. И Джак сега откри, че онези, които работеха от името на Голбрайт - юридически фирми, следователи и други компании, разположени на Изток - също ставаха жертви на гнева на Кремъл.

Съвсем наскоро научи, че един адвокат, нает директно от Голбрайт, е бил арестуван в Санкт Петербург, а друг служител на московската фирма на Голбрайт за поддръжка на тръбопроводите бил бит от нападателите, които заявили според думите му пред властите, че това е предупреждение за Голбрайт да се откаже от следствието за „Россия Енерджи“.

Тези неприятни вести можеха да охладят усърдието на мнозина, но насърчаваха Джак да работи още повече. Той продължаваше напред и при проучването на тази кражба откри, че „Газпром“ е закупил части от притежаваната от шотландеца фирма за газ чрез поредица от малки чуждестранни фирми, изскочили от нищото, за да участват в търга.

Райън нямаше много средства, с които да разплете всичко това. Основно ползваше СПАРК - корпоративна база данни за разследвания, управлявана от „Интерфакс“ - руска неправителствена организация, която събираше практически цялата информация за всяка фирма с дейност в Русия.

Джак не говореше руски - фирмата му имаше преводачи на щат, които помагаха, - но научи кирилицата за един ден и сега можеше да търси думи от базата данни бързо и уверено. Научи почти триста руски думи, свързани до една с бизнеса, данъците и с банковото и фирменото дело. Не можеше да пита на руски къде е тоалетната или да каже на някое момиче, че има хубави очи, но можеше да прочете някоя от бележките в СПАРК с адреса и квадратурата на нова фирма в Курск, която върти бизнес с национализираната дърводобивна индустрия на Русия.

Джак ползваше и друга програма - „Аналистс Ноутбук“ на IBM i2. Програмата анализираше всякакви бази данни и бързо генерираше графики и схеми за визуализиране и манипулиране на тенденциите, откриване на взаимоотношенията между хора в съответната мрежа и за по-динамично интерпретиране на изследваната област.

Анализът на повтарящите се схеми стана неразделна част от работата му. Джак беше ползвал този метод в Колежа с голям успех. И веднага разбра, че тук, в „Кастор и Бойл“, ще трябва да използва подобна тактика, защото знаеше, че за аналитика най-важни са правилно организираните добри данни.

След един час в ровене из базата данни и трескаво добавяне на бележки в програмата и в двата тефтера, които изписа през работния маратон в почивните дни, отмести поглед от екрана, за да допие студеното си кафе. В този момент в офиса му надникна Санди Ламонт. Русокосият мъж тъкмо идваше на работа и държеше в ръка първата си чаша чай за деня.

- Добро утро, Джак. Как прекара уикенда?

- Добре - отвърна Райън. - Добре. Работих вкъщи.

- И защо?

- Ти ми каза, че да се изправиш срещу „Газпром“, е загуба на време, и затова се ровя из фирмите паравани от сделката за „Голбрайт“, за да разбера чии са в крайна сметка.

- Това ще е трудна работа, приятел. Сигурно са собственост на тръстове и частни фондации, до една в офшорни финансови райски кътчета, а единствените имена около тях ще са на служители, не на истинския собственик.

- Прав си за това, но открих, че няколко от спечелилите търга фирми работят с един и същи регистрационен агент.

Санди сви рамене.

- Регистрационният агент получава пари, за да намери човека, който да замести истинските собственици във фирмените документи. Един такъв агент може да е регистрирал десет хиляди фирми. Съжалявам, приятел, но няма да измъкнеш ценна информация от регистрационен агент.

Райън промърмори следващото изречение по-скоро на себе си:

- Някой трябва да опре пистолет в главата на регистрационния агент. Предполагам, че така бързо ще получи ценна информация.

Веждите на Санди се извиха нагоре. Той влезе в офиса и затвори вратата. После отпи от чая си и каза:

- Знам, че това бъхтене е неблагодарно. Искаш ли да ми разкажеш какво правиш, за да чуеш моето мнение?

- Би било много добре, благодаря.

Санди погледна часовника си.

- След двадесет минути имам среща с Хю Кастор, но дотогава съм на твое разположение. Какво имаш?

Джак вдигна един топ листове от бюрото си и се разрови из него, докато говореше.

- Добре. За да докажем, че средствата, откраднати в Русия от разпродажбата на фирмата на Голбрайт, сега са някъде на Запад, където той има шансове да ги поиска, трябва да проследя тези чуждестранни холдинги от фирми. Знаем, че в кражбата участва руското правителство, затова няма да измъкнем пари от самата Русия.

- Никога, дори след милион години.

- Правителството е обвинило концерна за добив на газ на Голбрайт в неизплатени данъци от дванадесет милиарда долара. Годишната данъчна сума надвишава приходите.

Санди знаеше случая.

- Така е. Дължаха повече данъци, отколкото имаха приходи. Глупости, но когато мошениците притежават съда, става точно така.

- Правилно - съгласи се Джак. - Данъчната служба е дала двадесет и четири часа на Голбрайт да намери парите, което е невъзможно, и затова правителството е разпоредило разпродажба на активите на фирмата и парите да останат за държавата. Започнати са набързо приготвени търгове и на всеки от тях е имало само по един кандидат.

- Много удобно за тях - отбеляза саркастично Санди.

- Не разбрах нищо за повечето от тези фирми фантоми, но научих нещо за една от тях. Нарича се „Иитернешънъл Файнанс Корпорейшън“, ИФК. Регистрирана е в Панама седмица преди търга с общо вписани капиталови активи от триста осемдесет и пет долара. И въпреки това са успели някак си да вземат от руска банка седем милиарда долара, с които да наддават.

- Сигурно са адски убедителни - отговори Санди. В гласа му не се долавяше никаква изненада - той добре знаеше как краде руското правителство.

Райън продължи да чете от записките си:

- Предполагаемата капиталова стойност на активите на Голбрайт в този конкретен търг е, грубо, десет милиарда долара. Търгът е продължил пет минути и ИФК са спечелили с началната си оферта от шест милиарда и триста милиона. Четири дни след това са продали придобитите активи на „Газпром“ за седем милиарда и петстотин милиона.

Вдигна очи от записките си и погледна Санди.

- „Газпром“ изкарва лесно два и половина милиарда само от придобитите активи, а правителството запазва контрола върху тях, защото фирмата е държавна. Двата и половина милиарда добавена стойност вдигат акциите на „Газпром“ и всичко това се разпределя между акционерите.

Санди отвърна:

- Които по една случайност са „силоваци“. Виж ти.

- Да не забравяме също, че и собственикът на ИФК, който и да е той, по дяволите, е изкарал един милиард и двеста милиона за притесненията си.

Джак отново погледна към документите си.

- След сделката „Голбрайт“ добрият късмет на ИФК продължава. Тази малка фирма от Панама създава различни клонове, всеки от които успява по невероятен начин да придобие важна инфраструктура на нищожна цена и да си осигурява банкови заеми предимно в швейцарски и в руски банки.

Пак погледна Санди, който се беше вторачил в чашата си.

- Следиш ли мисълта ми?

Санди се засмя.

- За съжаление, старче, все още не си ме шашнал със сложността на схемата. Такива неща виждам всеки ден.

Джак отново погледна документите.

- Добре, но със СПАРК успях да проследя една от тези фирми в поредица анонимни пощенски кутии, тръстове и частни фондации. И накрая стигнах до конкретен адрес.

Веждите на Санди Ламонт се извиха нагоре.

- Така ли? Е, това вече е нещо. Къде?

- Адресът е на магазин за алкохол в Твер, на сто мили северозападно от Москва. Изпратих следовател в Москва да разгледа. Онези в магазина, изглежда, нямали представа за какво говори следователят, но той е сигурен, че точно това място е пощенска кутия за организираната престъпност, въпреки че хората в него може да не знаят това.

- Коя престъпна група по-точно?

- Не знаем.

Санди отново доби отегчен вид.

- Продължавай.

- Както и да е, месец след сделката „Голбрайт“ малката компания от Панама с единствен адрес в магазин за алкохол в малък руски град успява да вземе необезпечен заем от шестдесет милиона евро от швейцарска банка, която редовно работи със офшорни фирми паравани по целия свят. С този заем фирмата е закупила фирма за управление на газопроводи в България. След това, месец по-късно, купува такава фирма от Словения за деветдесет милиона евро и друга в Румъния за сто тридесет и три милиона. ИФК имат дузини законни фирми, все нови, и всяка със сметка в някой от офшорните финансови центрове. Кипър, Кайманите, Дубай, британските Вирджински острови, Панама. Но забелязах едно за тези фирми - каза Райън и прелисти няколко страници, за да намери нещо конкретно. - Всяка от тези фирми има клон в Сейнт Джон, Антигуа.

- Клон?

Джак сви рамене.

- Те са просто места за предаване на информация или бизнес апартаменти в хотел. Няма нищо там, което да свърже компаниите с Антигуа. Признавам си, че тази част не я разбирам. Да, ясно ми е, че Антигуа е офшорно банково убежище, но тези компании и без това се намират в други офшорни банкови убежища. Защо е нужно всички те да са свързани и с Антигуа?

Санди помисли за момент.

- Бързият и лесен отговор е, че истинският собственик на това съзвездие от фирми е свързан с Антигуа.

- Как е свързан?

- Предполагам, с гражданство.

Райън го изгледа така, сякаш Ламонт беше изгубил разсъдъка си.

- Санди, не искам да ме обвиняват в расизъм, но гарантирам, че олигархът, правителственият големец или мафиотският бос, който е изкарал милиард и двеста милиона долара чрез подкрепената от Кремъл измама във Владивосток, не е роден в някаква си страна от Третия свят, в Антилите.

Санди поклати глава.

- Не, Райън. Не съм казал, че той е роден там. Антигуа е едно от малкото места, в които можеш да слезеш от самолета, да дадеш на някого малко пари... бих казал, че петдесет хиляди щатски долара ще стигнат, и да получиш чисто нов паспорт. Дават гражданство срещу пари.

- А за какво би искал това гражданство?

- Има няколко причини. Вероятно най-уместната е, че само граждани на страната могат да отварят банки там.

Джак остана напълно объркан.

- А защо ще отваряш собствена банка? Независимо от законите за банковата тайна, ако искаш да работиш с друга банка - а те работят една с друга, - нали другата ще трябва да ти има доверие. Някакъв сенчест руснак с подозрителен паспорт едва ли ще прехвърля кеш в Ситибанк от „Банк ъф Иван“ в Антигуа, или както там я нарича.

Санди се засмя.

- Харесва ми енергията ти, Джак, но в тази област си все още пълен новак, нали? Прав си, много от офшорните банки нямат лиценз да търгуват с големите момчета, но има начини да заобиколиш това. „Банк ъф Иван“ от Антигуа, както я наричаш, просто си намира междинна банка, малко по-добре поставена във финансовия свят, но желаеща да върти бизнес със сенчести личности. Един приятен подкуп на банков служител би свършил работа. Посредникът прехвърля парите на Иван на друг посредник - всъщност вече парите пътуват за Швейцария, Лихтенщайн или Мадейра, където банките също не са прозрачни, но са далеч по-уважавани от скапаната Антигуа. А оттам парите могат да идат навсякъде - САЩ, Великобритания или, както бих посмял да предположа за случая с „Голбрайт Енерджи“, обратно за Русия.

- А защо трябва да се връщат в Русия?

Англичанинът отговори:

- Това е класическа схема за пране на пари, която се нарича пълна обиколка. Всъщност вземаш пари, спечелени от корупционна сделка - кражба на имущество, подкупи, приходи от организирана престъпност и прочие, - след което ги изпращаш на холдингови компании в някои от тези офшорни финансови центрове, където парите се придвижват от друга холдингова компания и се връщат в Русия като чисти средства във вид на чуждестранни инвестиции.

- Проклятие - промърмори Райън. - Има да уча още много.

- Така е, момче. Но учиш бързо.

Ламонт погледна часовника си.

- Всичко това е много интересно от академична гледна точка, но такива фирми паравани се появяват и изчезват с такава лекота, че ако не знаеш каква е истинската структура на собствеността, тоест имена на реални хора, няма изобщо да доближиш тези пари. Ние никога няма да разберем кой е в управителния съвет на тази фирма ИФК или на нейните клонове. Те се стараят много, много ловко да крият тази информация и се справят адски добре. Ти си се запознал с цялата документация.

В очите на Джак отново се появи светлинка.

- Така е. Цялата документация е изготвена така, че да крие собственика, но какво ще стане, ако знаем къде е неговата банка?

Санди се почеса по главата.

- За какво говориш?

- За фирмите от Антигуа. Всички те са регистрирани в една и съща сграда.

- Това изобщо не е необичайно. Ще има регистрационен агент, компания, която може да ти уреди да получиш паспорт, адвокати, които да ти помогнат да си откриеш сметки в данъчния рай. За тази цел ще използват физически адрес. Но той не е свързан със собственика.

Джак каза:

- Но банката ще е наблизо, нали?

- Това няма да е банка за обикновени клиенти, момче. Няма да е с банкомати и касиери. Ще съществува на хартия и сметките ще бъдат в други трансферни банки. Ще има адвокат, който е нагласил всичко, но тези адвокати не обявяват подобни неща в интернет или във Фейсбук. Те си играят игрите тихо.

- Искам да разгледам по-отблизо регистрационния агент -отговори Джак. - Искам да кажа, ще ми се да видя сградата.

Санди сви рамене.

- Да. И аз правя така, за да е весело. „Гугъл Мапс“ ще ти даде снимка на сградата.

Джак поклати глава.

- Не това имам предвид. Искам да ида там. Да поразгледам.

Ламонт го изгледа.

- Физически? Искаш да идеш там?

-Да.

- А защо не наемеш местен следовател в Антигуа, който да свърши тази работа.

- Санди, ти сам каза, че съм новак. Мога да чета документите или да проучвам структурата на фирмите паравани в СПАРК и да си наема някой следовател в друга страна, но ще разбера всичко това по-добре, ако ида там. Ще отделя ден-два да разгледам, да усетя как действат тези офшорки. Може дори да науча нещо за холдинга ИФК и за другите фирми с адреси там.

Санди не хареса идеята. Опита се отново да разубеди Райън.

- И какво смяташ да правиш? Ще се ровиш из боклука на регистрационния агент ли?

Джак се усмихна.

- Добра идея.

Санди въздъхна продължително.

- Мисля, че не разбираш с какво си имаш работа. Аз съм ходил на терен преди. Вярвай ми, приятел, тези прикрити финансови центрове в Третия свят се охраняват от доста груби типове. Освен това там има мафиоти и наркобанди, които имат силен интерес да не позволяват чуждестранни следователи да си врат носа в компаниите, с които си перат парите. Ти си син на президента на Съединените щати. Не си свикнал да си имаш работа с хулигани.

Джак не отговори.

- Може и да не схванеш цялата картина от електронна таблица или от презентация в „Пауърпойнт“, но е далеч по-безопасно да си седиш на бюрото и да научаваш колкото е възможно.

- Санди, туристите ходят в Антигуа и Барбуда през цялото време. Не мисля да си насилвам късмета. Бъди сигурен, че ще се впиша много добре.

Санди облегна главата си назад на стола и се загледа продължително в тавана. Накрая каза:

- Щом е така, няма да те оставя да идеш сам.

Джак мислеше за същото.

- В такъв случай ела с мен.

Санди се поколеба още малко, но Райън виждаше, че колегата му вече си представя плажове и коктейли.

- Добре. Ще идем дотам и ще огледаме, но при първия знак за неприятност си обираме крушите и тичаме в лоби бара на хотела, ясно ли е?

- Ясно е, Санди - отговори Райън и вдигна длан за поздрав. - Пълна обиколка!

Санди погледна вдигнатата длан.

- Моля?

Джак отпусна ръката си. Надценил беше момента.

- Ще е весело. Но си вземи слънцезащитен крем - мисля, че няма да изкараш дълго без него в Карибите.

Санди Ламонт се разсмя.

15.

В Емитсбърг, Мериленд, където се намираше фермата на Джон Кларк, минаваше десет вечерта. Джон и съпругата му Санди прекараха вечерта, загледани във филм, взет от видеотеката, и се готвеха да си лягат, когато телефонът на нощната масичка звънна.

Кларк вдигна слушалката.

- Ало?

- Джон Кларк, ако обичате.

- На телефона е.

- Здравейте, господин Кларк. Съжалявам, че ви притеснявам толкова късно. Обажда се Кийт Биксби от посолството на САЩ в Киев.

Кларк прерови огромната база данни с имена в мозъка си. Това име не му говореше нищо, пък и не знаеше някой в момента да работи в Киев.

Преди Джон Кларк да каже, че не познава човек с такова име, Биксби каза:

- Джими Хардести каза да ви се обадя.

Кларк познаваше Хардести от ЦРУ от десетилетия и му имаше доверие.

- Ясно. Какво работите в посолството там, Кийт?

- Културен аташе при посланика.

За Кларк това значеше, че Биксби е шефът на резидентурата на ЦРУ в Украйна и че му дава тази информация свободно.

Защото не може да не знае, че Кларк ще разбере, че е шеф на резидентурата.

- Ясно - отвърна Кларк, без да се забави нито миг. - Какво мога да направя за вас?

- Тук, в работата, ми излезе едно име и не знаем много за човека, та се поразрових. Известно ви е, сигурен съм, че Джими е главен архивар на вашия бивш работодател, и почти винаги се обръщам към него по такива въпроси.

- Разбираемо е.

- Джими нямаше повече информация за онази личност, отколкото имам аз, но предложи да се обадя на вас. Допуска, че може би сте се срещали с него по време на своите... пътувания.

- Коя е личността?

- Един руснак, според мен от петдесет и пет до шестдесет и пет годишен, и голям престъпен бос от Санкт Петербург на име Белега.

Кларк отговори:

- Отдавна не бях чувал това име.

- Значи го познавате?

- Знам малко за него... но не познавам вас. Нищо лично, но нека се обадя на Хардести и ще ви звънна.

Биксби отвърна:

- Ако бяхте отговорили по друг начин, щях да си помисля, че вече допускате неволни грешки.

Кларк се засмя по телефона.

- Само физически, но не и умствено.

- Съмнявам се, че е така. Ето ви директния ми номер.

След като Кларк прекъсна разговора, се обади на Джеймс

Хардести, разпита за Кийт Биксби и се увери, че наистина е шеф на ЦРУ в Киев. Хардести се изказа ласкаво за този човек, а Кларк знаеше, че архиварят на ЦРУ има адски добра преценка за уменията и характера на хората.

Пет минути след това Джон Кларк разговаряше с Кийт Биксби.

- Джими казва, че си истински и че си свестен, но искам да съм сигурен, че говоря с точния човек. Кога и къде за последно си пил бира с Джими?

- През миналия месец стана една година оттогава. В „Краун Плаза“, град Маклийн. Имах разни срещи там. Аз пих „Шок Топ“, а Джими - „Бъд Лайт“, ако не греша - отговори Биксби без колебание.

Кларк се засмя.

- Добре, издържа изпита. Джими е изненадан, че не те познавам.

- Пазя си задника под радара и това ми служи добре в кариерата досега - отговори Биксби. - Мисля, че стигнах до най-високото стъпало в работата по разни пущинаци, но седмият етаж не ме радва така, както радва някои от колегите.

- Двамата с теб сме лика-прилика. Ще ти кажа каквото те интересува, но не забравяй, че моята информация е отпреди няколко години.

- По-прясна няма. Кой е той?

- Познавах го като Глеб Белега. Шеф на банда, но това вероятно вече го знаеш.

- Подозирах. Мога ли да ти пратя снимка, за да го разпознаеш?

- Боя се, че няма нужда от това. Никога не съм го виждал.

- Леле. Значи наистина е много потаен.

Кларк отговори:

- Срамува се от фотоапаратите, но знам малко от биографията му. Роден е в Джанкой, в Крим, Украйна, но е етнически руснак. Заминава за Санкт Петербург в началото на деветдесетте години след престой в затворнически лагер за мафиотски убийства, като се връща от Сибир още по-печен отпреди.

- До един са такива, нали?

- Може да се каже. Той е заместник-шеф в Санкт Петербург, защото работи за една от най-големите славянски престъпни групировки, „Седемте каменни мъже“ - рекет, контрабанда, мокри поръчки. Преди години ръководех „Рейнбоу“ в НАТО и тогава организацията му се появи на нашите радари. Една група въоръжени биячи нахлули в градската администрация - търсели някакви общински служители. Типичен мафиотски удар. Но полицаите реагирали нетипично бързо и обкръжили стрелците. Онези взели заложници. След два дни преговори ни повикаха и дойдохме от Великобритания. Проследихме обажданията от сградата и прехванахме разговор между един стрелец и шефа - именно този Глеб Белега. Той им заповяда да не се предават, а да се бият. На нас ни звучеше сякаш ги жертва, за да не го свърже никой с този удар. Ние влязохме и ги очистихме. Спасихме всички оцелели заложници, защото онези бяха екзекутирали трима от общинските служители и половин дузина от охраната. И ние получихме леки рани.

При този спомен Кларк направи пауза, замислен със съжаление за инцидента.

- Нещата не се получиха така чисто, както ни се искаше. Ако руснаците ни бяха дали зелена светлина няколко часа по-рано, можехме да спасим много повече хора.

- И Глеб не го заловиха?

- Не. Той обича да изпраща хората си да му вършат мръсната работа. Голям шеф е и не си цапа ръцете. Остава възможно най-чист, докато дребните риби поемат рисковете.

Биксби се поколеба за момент.

- Виж, това е интересно, защото е тук, в Киев, и, изглежда, командва в центъра на събитията.

- Странно. Доколкото си спомням, Киев не му е в територията. „Седемте каменни мъже“ не действат там, нали?

- Не. Работят вътре в Русия и са доста силни в Беларус, но ако действат тук, в Украйна, значи е нещо ново. Глеб е сниман с група младоци, които приличат на спецназовци. Имали са среща с чеченски бандити в града.

- Това изобщо не отговаря на спомените ми за Глеб Белега. Екипът му беше само от славяни. Преди Володин да се появи и да смаже мафията, грузинските и чеченските бандити върлуваха из цяла Русия. Но онзи Глеб, когото помня, нямаше работа с тях.

- Може би с годините става по-малко тесногръд.

Кларк се засмя.

- Според мен получава заповеди от някой, който го е изпратил на тази мисия. В Киев, с бивши военни и с престъпници от етнически групи? Това не са „Седемте каменни мъже“, а по-скоро напълно нов бизнес проект.

- Неприятна мисъл, Кларк.

- Да, имате проблеми. Трябва да разберете на кого докладва - този кучи син ще е истинският причинител на неприятностите.

Биксби въздъхна продължително.

Кларк реши, че мъжът е разочарован от толкова малко информация.

- Иска ми се да можех да помогна повече.

- Не, помогна много. Просто ми даде тема за размисъл.

- Надявам се, че ще можеш да направиш повече, не просто да размишляваш.

Биксби се разсмя.

- Сигурен съм, че се досещаш колко разузнавателна работа има напоследък в Киев, предвид проблемите между Кремъл и Украйна. Глеб Белега е личност, която ни интересува, но за момента е по-скоро обект на любопитство, защото нямам ресурси. Ще трябва да направи нещо истински впечатляващо, за да стане приоритетна цел.

- Разбирам - каза Кларк, но продължи да се пита какво точно прави висш руски гангстер в Киев, където очевидно изпълнява нечии заповеди.

- Благодаря за помощта.

- По всяко време, Биксби. Пази се там. Ако новинарите се окажат прави, значи си в центъра на следващата световна гореща точка.

- Ще ми се да мога да кажа, че медиите преувеличават, но нещата тук, на терен, изглеждат доста зле.

16.

Официално руската телевизия не беше под държавен контрол така, както през годините на Съветския съюз, но всъщност се намираше под контрола на властта, защото най-големите мрежи бяха собственост на „Газпром“ - фирма, неслучайно притежавана частично от президента Володин и от други членове на силоваците.

Станциите и вестниците, които не бяха собственост на силните на деня в Кремъл, се намираха под постоянен тормоз с цинични съдебни дела и абсурдни данъци, чието оспорване отнемаше години. Обичайно се използваха и по-зловещи мерки за поставяне на медиите на мястото им като заплахи за физическа разправа и насилие върху журналистите, които се отклоняваха от официалната пропаганда. Идеята за свободна преса в Русия до голяма степен беше задушена чрез побоища, отвличания и дори убийства.

В редките случаи на арест на някого за престъпление срещу журналист се оказваше, че обвиненият е разбойник от прокремълска група младежи или пък роден в чужбина палач, действащ от името на бандит от по-ниските нива. С други думи, никое престъпление срещу четвъртата власт не се свързваше с ФСБ или с Кремъл.

Челно място в сферата на кремълския пиар заемаше програмата „Новая Россия“ или „Нова Русия“ на телевизия „Канал седем“. Тя излъчваше в Русия и по света на седемнадесет езика и всъщност изпълняваше ролята на говорител на Кремъл.

Това не значеше, че „Новая Россия“ винаги пуска репортажи в угода на Кремъл. За да създава усещане за безпристрастност, тази телевизия излъчваше понякога и донякъде критични към правителството новини. Но ставаше въпрос предимно за дреболии. „Горещи новини“ за корумпирани политици, но само такива, които Володин вече не харесваше, или пък за наболели общински и държавни въпроси като събирането на сметта, митинги на профсъюзите и други маловажни неща, чрез които тази телевизионна мрежа се представяше за обективна.

Но по въпроси от национално значение, особено за Валерий Володин и политическите му намеси, предубежденията на „Новая Россия“ си личаха. Почти всяка вечер имаше продължителни репортажи в стил „журналистическо разследване“ за конфликтите в Грузия и за потенциалния конфликт в Украйна. Правителството на Естония, категорично прозападна държава и страна, членка на НАТО, представляваше почти постоянна мишена за тази телевизия, като на лидерите в Талин се приписваха чрез намеци всякакви финансови, криминални или сексуални непристойни деяния. Затова е разбираемо, че за слабообразованите, но верни зрители на вечерните предавания на „Новая Россия“ естонците изглеждаха като нация от крадци и перверзници.

Въпреки че я наричаха подигравателно „мегафон на Володин“, в някои случаи това подхождаше особено добре на тази телевизия, защото самият Володин често говореше на живо по време на вечерните новини.

А тази вечер случаят беше точно такъв. Без предупреждение продуцентите на новинарската програма за шест вечерта получиха обаждане от Кремъл в пет и тридесет и научиха, че президентът Валерий Володин в момента се качва в колата си в Кремъл и след малко ще пристигне, за да даде интервю на живо за вечерните новини. Продуцентите разбраха, че темата ще е убийството на Станислав Бирюков от ЦРУ и току-що обявеното отравяне с полоний на Сергей Головко в Съединените щати.

Въпреки че това доведе до редица трескави събития в сградата на „Новая Россия“, всичко наподобяваше контролиран хаос, защото хората от вечерните новини имаха поне двадесетина подобни интервюта с Валерий Володин през годината, в която зае поста президент, и продуцентите вече си бяха изработили нещо като план за действие.

След като научиха, че държавният глава е на път за студиото, първата задача на продуцентите беше да се обадят на любимата репортерка на Володин и да й кажат, че макар тази вечер да е в почивка, където и да е и каквото и да прави в този момент, тя трябва да бъде в студиото след около половин час, за да интервюира на живо президента.

Татяна Молчанова беше на тридесет и три години и всички виждаха ясно, че жененият Володин е сразен от тази интелигентна журналистка с гарвановочерна коса. Продуцентите научиха по трудния начин, че интервю с всеки друг водещ, различен от Татяна Молчанова, ще предизвика недоволството на президента.

Красотата й със сигурност го привличаше, но мнозина тайно си мислеха, че всъщност не е без значение и раболепният поглед на Молчанова към Володин, независимо че тя се преструваше на безпристрастна. Определено журналистката го смяташе за секс символа, за който той сам се представяше, и не можеше да се отрече, че между тях се долавя привличане, което разрушаваше границите на журналистическото благоприличие.

След като се свързаха по телефона с Молчанова, един от хеликоптерите за следене на трафика замина да я вземе от апартамента й на улица „Ленинградска“.

След като хеликоптерът замина, продуцентите се заеха да пишат въпросите за интервюто, да рисуват графики и да подготвят сложната процедура, с която правеха винаги драматичните посещения на президента да минават гладко и плавно за десетките милиони зрители, които щяха да гледат предаването.

Всички в сградата знаеха, че Володин не приема указания от никого, и затова трябваше да са готови да се включат в ефир в мига, в който той пристигне. За целта по коридорите на „Новая Россия“ застанаха млади мъже и жени с радиостанции. Щом Володин слезеше от лимузината си и влезеше на бегом в сградата, хората с радиостанциите започваха да докладват за движенията му през фоайето и да го насочват към асансьора, специално задържан за него, за да го качат в студиото на шестия етаж, което той беше посещавал над двадесет пъти, откакто стана президент на Русия.

Тази вечер хората с радиостанциите се справиха добре и когато Володин влезе уверено в студиото на шестия етаж в шест часа и седемнадесет минути, режисьорът го чакаше. Володин беше нисък, метър и шестдесет, но пък във форма и енергичен, като навита пружина, готова да пръсне тъмнокафявия му костюм. Премина край камерите и излезе на сцената без колебание и без покана от персонала. Всеки проблем с хващането му в кадър или нарушаването на предаването определено си беше проблем на телевизията, а не на президента.

Продуцентът на новинарската програма спря един репортаж от провинцията по средата и пусна реклами в мига, когато Валерий Володин се появи на етажа. Това можеше да се стори непрофесионално на всички зрители, но пък беше по-малкото зло, защото така предаването с Володин щеше да премине гладко и без прекъсвания.

Татяна Молчанова пристигна две минути преди госта си, но като професионалист, особено в тази част от работата си, се беше гримирала във хеликоптера, изслушала бе три пъти въпросите на продуцента по пътя насам, за да е готова, и се упражни с няколко последващи въпроса, в случай че президентът се съгласи на истинско интервю.

Трябваше да е подготвена за всякакви ситуации.

Понякога Володин сядаше, казваше нещо и си тръгваше, като оставяше служителите да се чудят как да попълват определеното за него време. Друг път изглеждаше сякаш не бърза за никъде - отговаряше на всички въпроси на Молчанова, започваше дълги дискусии за руския живот и култура и дори за времето и хокея. Продуцентите не смееха да спират за реклами, нито пък да пускат останалите предавания в програмата, ако „Часът на Валерий Володин“ прескочеше седем часа.

Не знаеха с кое от тези две настроения ще е тази вечер и затова Татяна и продуцентите имаха готовност за всичко.

Докато Володин поздравяваше Татяна Молчанова, един техник по озвучаването сложи микрофон на ревера му. Президентът раздруса топло дланта на водещата, която познаваше от няколко години и за която в някои подривни блогове в Москва се пишеше, че е имала афера с него, но тези слухове произтичаха от няколко снимки на двамата, прегърнати безобидно на разни обществени събития, и от впечатлението, което оставяше тя със замечтания си поглед и с широка усмивка по време на разговорите с него.

Щом като Володин седна на стола си, продуцентът на вечерните новини прекъсна рекламите и камерите се включиха отново за предаване на живо.

Молчанова изглеждаше готова - тя разказа на зрителите за смъртта на Станислав Бирюков и помоли президента Володин да го коментира.

С ръце на бюрото пред себе си и с изражението на нещастен човек, президентът заговори с характерния си глас: тих, но самоуверен и с едва доловима арогантност:

- Това прилича много на подкрепено от Запада убийство.

Станислав Аркадиевич нямаше истински врагове сред организираната престъпност тук, в Русия. Работата му беше свързана с чужбина и той не се интересуваше от престъпната сган на кавказкия район или на близката чужбина.

Отмести поглед от камерата и погледна Татяна Молчанова.

- Станислав Аркадиевич работеше неуморно, за да защитава родината от проникващата западна заплаха. За щастие, благодарение на впечатляващите усилия на нашата милиция и Министерството на вътрешните работи, научихме, че извършителят на убийството на Станислав Аркадиевич е не друг, а добре познат агент на Запада. Хърватин на служба в ЦРУ. Не мисля, че се налага да търсим усилено виновника за това гнусно престъпление срещу родината.

На телевизионния екран се появи паспортна снимка на Дино Кадич с монтиран върху нея надпис в червено „Централно разузнавателно управление“ на английски език, с шрифт, подобен на използвания в паспорта, за да създаде впечатление, че документът е нещо като официална лична карта от ЦРУ. Прост трик, достатъчен, за да заблуди по-ниския сегмент от зрители, който обаче наброяваше десетки милиони.

Молчанова подаде на Володин следващата тема за разговор:

- И сега, господин президент, след убийството на директора Бирюков от Америка се говори за отравянето с радиоактивни материали на Сергей Головко, предшественика на Бирюков в СВР.

- Да. Случаят със Сергей Головко също е много интересен. Въпреки че имахме различия с него, мога да простя някои от абсурдните му изявления. В края на краищата, той е доста възрастен и произлиза от по-ранни времена. И все пак смятам доказаното му участие във финансова корупция за доста неприятно. Той, разбира се, е любимец на американците, приятел на Джак Райън, до момента, в който американците не го отровиха.

- И защо им е нужно да го правят, господин президент?

- За да обвинят Русия, разбира се. Ясно е, че са искали да покажат въздействието от отровата, след като той се върне във Великобритания. Техните учени убийци са допуснали грешка при изчисленията. Вероятно им е необходим нов калкулатор или везна, или нещо такова.

Володин се засмя на собствените си думи и водещата се усмихна заедно с него. Дочу се смях и от хората зад камерата в студиото. Президентът продължи:

- Не знам дали учените са използвали твърде много полоний, или пък убиецът е сбъркал момента, в който да го отрови. Представете си обаче, че планът им беше успял. Той щеше да се завърне във Великобритания и да заболее там. Америка щеше да е без вина, а виновните, привидно, щяхме да сме ние. Точно това е било намерението им.

При тези думи Володин размаха гневно пръст във въздуха.

- След необходимата полицейска акция, която проведохме в Естония през януари, при която нашата малка и леко въоръжена експедиционна група се натъкна на далеч по-голяма натовска войска и я смачка, американците гледат на Русия като на заплаха за съществуването си. Смятат, че ако могат да обвинят Русия за престъпления, за които нямаме вина, ще ни поставят в изолация от целия свят.

Володин насочи поглед към камерата.

- Това няма да стане.

По знак Татяна Молчанова зададе следващия си въпрос:

- Какви мерки ще вземе нашето правителство, за да запази реда и сигурността в тези времена на засилена заплаха от чужбина?

- Реших, след внимателно обсъждане и консултации с ключови членове на службите за сигурност, да направя важни промени. Говореше се, че никой не е достоен да замени директора на СВР Станислав Аркадиевич Бирюков, и аз съм съгласен с това. Именно по тази причина реших да не го заменям. Тероризмът в страната ни, довел до смъртта на Бирюков и на няколко невинни граждани, както и международната терористична проява с отравянето на Головко показват ясно, че заплахите за страната ни отвътре и отвън са едно и също нещо. Заплахите за страната ни са такива, че повече не можем да държим тези две разузнавателни организации разделени. Необходимо ни е сцепление по всички аспекти на сигурността и за тази цел заповядах сливането на СВР и ФСБ. Организацията ще запази името си Федерална служба за сигурност, но вече ще е отговорна и за събирането на цялата международна разузнавателна информация. Директорът на ФСБ Роман Таланов ще продължи да изпълнява сегашните си задължения и ще поеме отговорността за външното разузнаване. Той е много способен и се ползва изцяло с моето доверие.

Дори Татяна Молчанова изглеждаше изненадана - определено нямаше предварително подготвен въпрос за този случай, но се измъкна добре:

- Тази новина е интересна за всички наши зрители в Русия и в близката чужбина, където директорът Таланов защитава страната ни от външни заплахи, както и за зрителите ни по света, където руските интереси се защитаваха така добре от покойния директор Бирюков.

Володин се съгласи, разбира се, и подкара дванадесетминутна реч, която включваше конфликти от миналото с Грузия, сегашните спорове с Украйна и други страни, в които според него имаше жизненоважни руски интереси.

После премина към обвинения срещу НАТО, Европа и Съединените щати. Спомена цените на природния газ и нефта и даде дори кратък урок по история, според който Русия е спасила Западна Европа от фашизма по време на Втората световна война.

Когато президентът приключи, намалиха силата на светлините в студиото и по екраните тръгна реклама на „Форд“, Володин свали микрофона си и стана. Стисна ръката на Молчанова с усмивка. Тя беше също толкова висока и имаше добрия навик да носи обувки с нисък ток, когато президентът идваше в студиото.

- Благодаря за времето, което ни отделихте - каза тя.

- Винаги е удоволствие да ви виждам.

Володин не пусна ръката й веднага и тридесет и три годишната водеща реши да се възползва от случая.

- Господин президент, новините от днес са много вълнуващи и съм убедена, че ще се приемат добре. Питам се дали не би било добра идея някой ден в моята програма да дойде и директорът Таланов. До този момент не сме го виждали тук, в новините. В светлината на новото му повишение вероятно това ще е идеална възможност той да се представи пред гражданите на Русия.

Татяна не усети промяна в усмивката и в дълбокия сластен взор на президента, но думите му прозвучаха някак по-мрачно:

- Скъпа моя, Роман Романович няма да говори по телевизията. Той е човек на сенките. Затова е на тази работа и там работи най-добре, пък и между нас казано... точно там искам да бъде.

Володин намигна.

За първи път през кариерата си Татяна Молчанова не знаеше как да отговори и само кимна покорно.

17.

Джак Райън беше създал Колежа по време на първия си президентски мандат като малка, но здраво удряща група със задача да отстоява целите на Съединените щати по начини, за които не пишеше нищо във финансовите отчети.

Джак Райън постави начело Гери Хендли. Бившият сенатор от Кентъки се оттегли от обществения живот позорно заради фалшифициран случай с финансови измами, нарочно нагласен, за да го изведе от политическия живот и да му даде възможност за трудната и много важна работа по създаване на шпионската фирма.

За да е сигурно, че хората в Колежа са защитени, в случай че дейността им бъде разкрита, преди края на първия си мандат Райън подписа тайно сто празни президентски помилвания и ги предаде на Хендли.

С достъп до разузнавателна информация на ЦРУ и на Агенцията за Национална сигурност, но без бюрокрацията и надзора на правителствените разузнавателни служби, Колежа имаше значително повече свобода при провеждане на операциите си и следователно мощ и обсег на действие, с които постигна невероятни успехи в последните няколко години.

Но когато президентът Райън създаде тази група, той не знаеше, че един ден нейният оперативен отдел ще включва и старите му приятели и съдружници Джон Кларк и Доминго Чавес, племенниците му Доминик и Брайън Карузо и дори собствения му син, Джак Райън-младши.

Брайън загина по време на акция в Либия преди две години и на негово място дойде армейският рейнджър Сам Дрискол.

Преди няколко месеца китайски хакери проникнаха в мрежата на „Хендли Асошиейтс“, а няколко китайски убийци нападнаха посред нощ главната квартира на фирмата в Уест Одентън в опит да я изтрият от лицето на земята. Екипът на Хендли осуети китайското нападение, но знаеше, че не можеше да продължава да работи на същото място, защото китайците знаеха къде се намират, а може би и какво точно правят.

Загубата на адреса в Уест Одентън създаде главоболия, защото изискваше не просто да се намери нова сграда. Колежа получаваше много от информацията си от група антени на покрива на една пететажна сграда, с които прехващаха разузнавателна информация, разменяна между Агенцията за Национална сигурност във Форт Мийд, Мериленд, и Централното разузнавателно управление в Ленгли, Вирджиния.

Сега, когато сградата на „Хендли Асошиейтс“ се ползваше само по явното си предназначение, не можеха да разчитат на този метод за събиране на тайна информация.

Но имаше надежда за Колежа и бъдещето му и тя се олицетворяваше от четиридесет и пет годишния компютърен специалист Гавин Биъри. Той прекара месеците след китайското нападение, за да търси метод да осигури информация от свърхсекретната мрежа на ЦРУ „Интелинк-ТС“. Използва авангардния хакерски код на китайците срещу компютрите на ЦРУ и след като се убеди, че Управлението е затворило слабите места, се зае да търси нови вектори на заплаха в „Интелинк-ТС“.

До момента работата му даваше големи обещания и малка отплата.

Докато Гавин работеше по събирането на разузнавателна информация, Гери Хендли се грижеше да осигури нова база за дейността им, а оперативният персонал на Колежа, но без Джак Райън-младши, се обучаваше в просторната ферма на Джон Кларк в Емитсбърг, Мериленд.

Тази ферма може и да не предлагаше най-подходящото място на света за обучение на диверсанти, но за момента поне вършеше работа.

До неотдавна операторите се обучаваха в тайни бази по цялата страна, но сега бяха уязвими и затова се оттеглиха във фермата, където тренираха, за да се поддържат във форма. Дори завзеха една от стаите за гости и я превърнаха в малък оперативен център и миниучилище. Всеки ден прекарваха по един час или повече над своите компютри с програми за учене на чужди езици и четяха най-новата информация за най-проблемните места по света.

И до един се надяваха адски силно, че ще имат възможност да приложат обучението си, когато възобновят оперативната работа.

Гери Хендли отдели един от следобедите, предвидени за обиколки из щата Вашингтон и оглед на стотици офис сгради, за да иде с колата до Емитсбърг, Мериленд, където сега седеше пред кухненската маса в къщата на Джон Кларк. Около него се бяха наредили операторите от Колежа, както и Гавин Биъри. Събираха се тук веднъж седмично, въпреки че от тези срещи нямаше някаква полза. Всяка седмица Гери им разказваше за търсенето на подходящо място за организацията, Кларк и операторите обсъждаха обучението си, а Биъри с много технически жаргон обясняваше на всички какво прави, за да възстанови потока информация от ЦРУ.

Срещите минаваха спокойно, но всъщност всички искаха да се занимават с нещо друго, а не просто да си седят в кухнята на Кларк.

Гери възнамеряваше да започне срещата с описание на няколко от имотите близо до Бетесда, но Кларк обясни, че иска да обсъдят нещо друго.

- Какво има? - запита Гери.

- Възникна една ситуация.

Кларк разказа на Хендли и останалите за разговора си с Кийт Биксби, резидента на ЦРУ в Киев, и че Управлението се интересува от руски престъпен бос, познат като Глеб Белега.

Доминго Чавес беше прекарал няколко дни в разговори по телефона с приятели от Русия и Украйна, предимно бивши колеги от „Рейнбоу“. От тях научи повече за Белега и неговата организация. Никой не знаеше какво прави той в Украйна с чеченците, но на Чавес и Кларк това изглеждаше много подозрително, особено след като там се задаваше война на хоризонта.

Хендли каза:

- Значи знаем само, че този е руски бандит и че работи в Киев.

- Знам също, че ЦРУ нямат достатъчно хора, за да го следят. Съвсем основателно, те се занимават с разузнаване в Киев, а не с организираната престъпност - отговори Кларк.

- Какво искаш да направим?

- Кийт Биксби е добър служител, но в тежка ситуация. Мисля си да идем в Киев и да видим тази връзка с мафията и изобщо какво е намислил Глеб Белега.

Хендли огледа останалите в групата. Не се изненада, че всички те изглеждаха готови да тръгнат за летището още в този момент.

- Колко високо е той в организацията им? Нещо като дон на мафията ли е?

През последната година Чавес беше станал нещо като специалист по организираните престъпни групи - изучаваше тази тема, докато Колежа бездействаше.

- Русия няма мафия в смисъла, в който ние я знаем - каза той. - Това е просто удобно име, което обяснява, че те са престъпна организация. В Русия и в другите източни държави шефовете в престъпната йерархия са воры в законе, което се превежда като „крадци по закон“, но означава нещо като гангстер, който спазва система от правила. Деветдесет и девет цяло и девет процента от престъпниците носят златни верижки и зле стоящи им костюми и искат да бъдат смятани за големи босове, обаче не са истински воры в законе. Но във всяка организация може да има по няколко воры, а онзи, който е най-отгоре, със сигурност е такъв. А Глеб Белега е истински, сигурни сме в това. Той е вор.

- А колко голям е проблемът с организираната престъпност в Русия сега? - запита Хендли.

- Министерството на вътрешните работи на Валерий Володин прогони почти всички по-големи и мощни престъпни групи от Русия.

- Как са се справили?

- ФСБ имат звено, което се нарича УПРО - Управление за анализ и потискане на престъпните организации. Всъщност те са ударен отряд, който гони членовете на организирани престъпни групи из Москва и Санкт Петербург. Но интересното е, че, изглежда, гонят само чуждестранни гангстери. Има една група славяни, която започва работа в края на деветдесетте години, и сега процъфтяват, защото ФСБ преследва здравата всички чеченци, грузинци, арменци и други. Тази група е известна като „Седемте каменни мъже“.

Хендли запита:

- Седем ли са само?

- Не. Името е на една необичайна рок група от Република Коми. Става дума за седем масивни каменни колони в полето. А групата е сформирана в един затворнически лагер в Коми.

- Сега в Русия „Седемте каменни мъже“ контролират лихварството, отвличанията за откуп, трафика с хора, проституцията, кражбата на коли, убийствата по поръчка... всичко.

- И Глеб е шеф на „Седемте каменни мъже“? - запита Хендли.

- Не е шеф - водачът на организацията не е известен. Дори повечето хора в групата май не знаят кой е начело. Но знаем, че Глеб Белега е шеф на клона на организацията в Санкт Петербург. Може дори да е втори след големия бос.

- И никой не знае какво прави той в Киев с чеченските гангстери, така ли? - поинтересува се Карузо.

- Никой. Досега не е известно да е напускал територията си, нито пък да е бил приятелски настроен към етническите малцинства.

Хендли заяви:

- Добре. Одобрявам. Но как ще намерите информация за дейността на „Седемте каменни мъже“?

- Гавин? - обърна се Кларк към Биъри.

- Не мога да проникна в „Интелинк-ТС“. Още не. Но имам достъп до СИРПНет. Това е поверителна мрежа на правителството. Определено няма така хубави данни, както в „Интелинк“, но... знаете как е при разузнаването. Ако в откритото пространство има един тон лайна, то има поне още два тона с някакво ниво на секретност.

Кларк поясни:

- Информацията от Гавин ще помогне на работата ни в Киев и мисля, че ще успеем да добием добра представа за ситуацията там.

Гавин добави:

- Аз проникнах в сървърите на украинската СБУ - това е тяхната полиция. Именно там си пазят информацията за организираната престъпност. Мисля, че тя ще е полезна, но не е същото, както да имаш достъп в „Интелинк-ТС“.

- Ще трябва да си помагаме със старомодните шпионски трикове - обади се Дрискол.

Другите се ухилиха, но Хендли имаше още въпроси:

- Кой ще иде там?

- Очевидно Райън е във Великобритания, но всички други ще идем - отговори Кларк.

Хендли, изглежда, се изненада леко.

- Мислех, че ти приключи с работата на терен.

- Така е. Но говоря руски и чета украински. Този път ще трябва да се върна на терен.

- Май пенсионерската шапка ще чака още, а, господин Кларк? - пошегува се Доминик.

Кларк го изгледа сурово.

- Майната ти, хлапе. Не нося шапка. Не съм толкова стар.

Доминик отговори:

- Не съсипвай образа си на кофти копеле от онези времена, господин Кларк.

Чавес ги прекъсна:

- Гавин, нали и ти ще дойдеш?

Биъри погледна Хендли като дете, което се моли на майка му да го пусне да си играе в къщата на свой приятел.

Хендли въздъхна.

- Е, щом се върна от Хонконг цял, се мислиш за международен супершпионин, а, Гавин?

Биъри сви рамене, но Чавес се обади в негова защита:

- Той ни извади от сериозна каша там, Гери. Не ми е приятно да го кажа, но без него можеше и да не се измъкнем.

- Добре - съгласи се Хендли. - Отиваш в помощ на операцията.

След това се обърна към Кларк:

- Естествено, не може да заминете там с оръжие.

- Не - отговори Кларк. - Ще трябва да имаме готовност за арест и разпит по всяко време от властите. Можем да се правим на журналисти. С достатъчно добри препоръки и документи ще се оправим.

Хендли оспори това:

- Добрите документи ще помогнат, ако ви прибере полицията, но не и ако попаднете на „Седемте каменни мъже“.

Джон Кларк се съгласи с това:

- Напълно вярно. Ще гледаме Белега и неговите момчета да не ни приберат.

Гери добави:

- Джон, не трябва да ти напомням, че Киев ще бъка от всякакви сенчести типове. Явни и под прикритие.

Джон огледа останалите от екипа.

- Чувам те високо и ясно и ще положим максимални усилия да крием операцията от явните и тайните - усмихна се той. - Но искам да се запише, че и аз имам екип от сенчести типове.

18.

Антуражът на президента на Съединените щати пристигна в спешното отделение на болницата при университета „Джордж Вашингтон“ малко преди десет вечерта. Пресата беше завардила главните входове, но президентът дойде в зелен шевролет „Събърбан“ посред няколко необозначени коли на Тайната служба и влезе през вратата на една товарна рампа на 22 улица, така че медиите изобщо не разбраха за скромното му пристигане.

Историята с радиацията в Белия дом излезе във всички новини. Говореше се, че Белият дом крие информация за полония и само е обявил, че отравянето на Головко е съвпаднало с посещението, без да казва, че отровата е радиоактивен изотоп. Но накрая разумът надделя. Каквито и журналистически скандали да се вихреха заради скриването на тази вест от обществеността, те щяха да изчезнат, когато истината излезе наяве, а истината щеше да избере сама кога да се появи. От Белия дом решиха незабавно да разкрият всичко за събитието с изключение на някои подробности за състоянието на Головко.

Сергей нямаше близки живи роднини и в чакалнята на спешно отделение представиха на Райън членовете на антуража на Головко - журналист, координатор за посещенията и охранител от британските спецслужби.

Джак се огледа за други, но не видя. След дългия си живот в служба на Съветския съюз и Русия Сергей, изглежда, беше отхвърлен или забравен от своя народ.

След като поговори с лекарите за позволените и непозволените неща по време на посещението, предвид състоянието на Головко, Райън и охраната му тръгнаха по коридора за стаята на Сергей. Шефът на охраната му стоеше редом с него и имаше притеснения за тази вечер, но не ги сподели. Андреа Прайс 0’Дей знаеше кога да се противопоставя на Фехтовача и кога да замълчи. И въпреки че предпочиташе да бъде в стаята с Райън и Головко, знаеше, че президентът няма да го позволи. Вместо това тя отиде в болничната стая с още двама агенти, бързо и тихо провери малкото пространство, докато Головко лежеше като мъртвец на леглото си, след което се върна в коридора. Щеше да наблюдава президента през едно прозорче, но той щеше да остане насаме с болния.

Джак влезе в стаята сам и веднага забеляза колко тясна и пълна с медицинско оборудване е тя. Сред всички машини Сергей изглеждаше малък и блед. По руснака имаше тръби и кабели, а през кожата му влизаха няколко венозни игли. Главата му лежеше на голяма възглавница - лекарите бяха предупредили Райън, че вратните мускули на руснака са твърде слаби и той не може да вдига главата си.

Около хлътналите очи на Головко се виждаха сиви кръгове, а косата му изглеждаше значително оредяла от предишния ден. Райън забеляза косми по възглавницата около главата му. Зад леглото една машина отмерваше забавения сърдечен ритъм на руснака и пиукаше продължително.

На Джак му се стори, че мъжът спи, но очите му потрепнаха и бавно се отвориха. След малко, като дойдоха на фокус, се насочиха към Райън. Джак долови една слаба усмивка, но само за секунда, след което лицето на Головко стана безизразно, сякаш всички мускули по него се умориха от това усилие.

- Как се чувствате, Сергей Николаевич?

- По-добре съм, Иван Еметович.

Гласът беше дрезгав, но по-силен от онова, което Райън очакваше, предвид ужасното му състояние. Руснакът се усмихна слабо и премина на руски език:

- На миру и смерть красна.

Джак отдавна не беше упражнявал руски. Произнесе бавно думите, след което се досети - „Сред приятели дори смъртта не жили силно“. Не знаеше как да отговори.

- Тази ситуация е неловка. Извините. - Сергей сбърчи вежди, защото бавно осъзна, че е минал на руски.

- Съжалявам - преведе той.

Джак дръпна единствения стол в стаята и седна до леглото.

- Аз съжалявам за това, което се случи с теб. Нищо друго няма значение сега.

Головко погледна настрани. И каза:

- Преди няколко години китайското правителство опита да ме убие.

- Спомням си, разбира се.

- Не успяха, но само защото имах късмет. А сега старото ми сърце се къса, като знам, че моето правителство, моята страна, успя.

Джак искаше да му каже, че няма да умре, че лекарите ще го спасят. Но това щеше да е лъжа, а той дължеше на Сергей истината.

Затова каза:

- Ще разберем как точно са го сторили.

Сергей се закашля.

- Стисках си ръце с много хора миналата седмица, доста чай пих, бутилки вода. Ядох хотдог в Чикаго.

При спомена за това руснакът се усмихна.

- Някъде по пътя ми тук, из Съединените щати...

Отново се закашля. След няколко секунди спря, но, изглежда, беше изгубил нишката на мисълта си.

Джак изчака, за да е сигурен, че Сергей е приключил, и каза:

- Знам, че си слаб и уморен. Но се случиха други две неща. Почти не мислех да ти ги казвам, но може би ще ми помогнеш със съвет.

Погледът на Головко, изглежда, малко се проясни. Джак виждаше, че той се радва да помогне.

- Снощи убиха Станислав Бирюков в Москва с бомба.

Джак се изненада от реакцията на Головко, или по-скоро от липсата на реакция. Руснакът каза:

- Това беше само въпрос на време. Добър човек беше. Не велик. Добър. Но не участваше във вътрешния кръг на Володин. Трябваше да го сменят.

- Но защо да го убиват? Не можеше ли Володин просто да го замени с подпис върху документ?

- Смъртта му ще донесе повече полза на Кремъл. Те ще обвинят Украйна, САЩ, НАТО или пък някой от враговете си.

- Обвиняват нас. Започна се вече.

- Ще обвинят теб.

Бялата като хартия ръка на руснака се вдигна няколко сантиметра от леглото и помаха слабо. Почти веднага падна обратно на леглото, но Джак разбра. След кратка пауза Сергей каза:

- Говорехте за две събития.

- Володин се яви по телевизия „Новая Россия“ и обяви, че ФСБ и СВР ще се слеят в една организация.

Головко затвори очи за момент. И запита тихо:

- Таланов?

- Роман Таланов отговаря за всичко, да.

- Роман Таланов се появи от нищото във ФСБ. Аз съм работил в държавните служби за сигурност през целия си живот и не бях чувал за него допреди шест години, когато той работеше като полицейски комисар в Новосибирск. Тогава бях директор на СВР и моите хора ми съобщиха, че този човек, този полицейски комисар, ще замести директора на ФСБ в града. Но повишението му не дойде от ФСБ. А по нареждане от Кремъл.

- Защо?

- Това се питах и аз навремето. Казаха ми, че бил от ГРУ, от военното разузнаване, и че е любимец на лидерите в Кремъл от онези времена. Не разбирах как така - някакъв бивш офицер от военното разузнаване, непознат на никого и началник на полицията в сибирски град. По-късно разбрах, че Валерий Володин, който тогава беше министър-председател, заставил директора на ФСБ в Новосибирск да напусне и сложил Таланов на мястото му.

Джак запита:

- А какво е правил Таланов в ГРУ?

- Опитах се да разбера. От професионално любопитство. Чух, че през първата война е действал в Чечения, преди да стане началник на полицията в Новосибирск. Но какво е правил в Чечения и преди това, не можах да науча.

Райън не знаеше каква информация имат неговите служби за Таланов, но щеше да разбере това веднага, след като си тръгнеше оттук.

- Ти защо не си казал на никого за това?

- Защото беше вътрешен проблем. Предвид всичките ми проблеми с администрацията, имаше кирливи ризи, които не исках да разгласявам на Запад. Връзкарството с роднини и близки е като рак за нашето правителство. И винаги е било така. Имаме дори дума за човек, който покровителства някого по пътя му нагоре. Наричаме го крыша- покрив. Нямаше да изненадам никого, ако разкрия, че Таланов е получил работа във ФСБ, която вероятно не заслужава. Нали имаше покрив високо в правителството. Може би самият Володин. И все пак липсата на информация за работата му в ГРУ е много притеснителна.

Джак кимна. Предвид другите му проблеми, Някогашната история на новия ръководител на обединената руска разузнавателна служба не изглеждаше толкова важна, но за Сергей Головко определено изглеждаше важна.

Руснакът каза:

- Разбери кой е той. Какъв е бил.

- Добре - обеща Джак.

Головко вече изглеждаше невероятно уморен. Джак мислеше да го помоли да говори с представителите на ФБР, които чакаха отвън, но за момента реши, че руснакът няма нужда от още безпокойство. Дори се ядосваше на себе си, че остана толкова дълго.

Стана бавно и Сергей бързо отвори очи, сякаш забравил, че Райън е в стаята.

Джак каза:

- Повярвай ми за едно. Това, което ти се случи, няма да остане просто така. Ще се погрижа за това. Не мога да ти кажа как точно ще постъпя, но каквото и да стане след това, което ти сториха, то ще направи народите ни по-силни. Аз ще го използвам срещу Володин. Може да не стане за дни или за седмици, или дори месеци, но ти ще победиш.

- Иван Еметович. Много преживяхме с вас през годините.

-Да. Така е.

- Няма да се видим повече. Искам да ви кажа, че направихте много добро за света. За нашите две страни.

- Както и ти, Сергей.

Головко затвори очи.

- Би ли помолил сестрата да ми донесе още едно одеяло? Не знам как може да съм радиоактивен и в същото време да ми е студено, но е така.

- Разбира се.

Джак стана, приведе се, за да се ръкува с мъжа, но установи, че той е заспал. Хвана ръката на Головко и я стисна нежно. Лекарите му бяха казали, че ако докосне руснака, ще трябва да го обеззаразяват. Джак сметна, че това е техният начин да го накарат да стои настрана. Но това не го интересуваше. Можеха да го чистят, но не можеха да му забранят този последен жест на състрадание към стария му приятел.

19.

Джак Райън-младши и Санди Ламонт се качиха на „Боинг“ 777 на „Бритиш Еъруейз“ за осемчасов полет до държавата Антигуа и Барбуда в Антилите. След като преминаха проверката на бордните карти и се отправиха към бизнес класата в предния край на самолета, установиха, че той е полупразен, но тяхната секция се оказа пълна.

Луксозните кожени седалки бяха наредени една срещу друга, под ъгъл, за да станат легла за трансатлантическия полет. Райън гледаше назад, към останалите пътници в самолета. Бизнес класата се оказа пълна с индийци, азиатци, англичани и германци. Имаше и доста шведи, което го учудваше, но чу една от стюардесите да казва, че самолетът е започнал полета от Стокхолм, преди да кацне на летище „Хийтроу“.

Отзад, изглежда, имаше предимно туристи, но тук, в бизнес класата, а може би и в напълно отделения салон за първа класа, вероятно бъкаше от хора, които си вършеха банковите сделки изцяло или отчасти в офшорното данъчно убежище Антигуа. Работата му през последните два месеца направи Райън особено мнителен към хората около него и той дискретно наблюдаваше пътниците един по един, за да отгатне какви са те и какви тъмни тайни крият.

Джак не долавяше никакъв руски акцент, но нямаше да се изненада изобщо, ако се окажеше, че първата класа зад него е пълна с евразийски олигарси и шефове на организирани престъпни групи.

След няколко минути в подобни размисли той осъзна, че тази мнителност ще го подлуди, и затова си наложи малко след излитането да се съсредоточи върху обедното меню.

Джак реши да работи през по-голямата част от полета.

Веднага след като прибраха чиниите и чашите от обилния обяд на масичката му, той измъкна своя лаптоп и се зае да разглежда интерактивните карти на Сейнт Джон, закъдето пътуваха. Постара се да запомни основните улици и транспортни центрове и огледа маршрута от хотела си до офиса на регистрационния агент на няколко преки оттам. Записа си адреса на други сгради, които според базата данни СПАРК фигурираха в царството на офшорните банки и търговия, защото не знаеше какво точно търси и искаше да посети възможно най-много места.

Докато Джак се занимаваше с тези неща, Санди гледаше филм. Джак не виждаше кой е филмът от мястото си, но трябва да беше много смешен, защото дори през слушалките се чуваше почти постоянният му смях.

След като Райън чете за дестинацията си повече от час, се разрови из бизнес информацията от различни източници, източена на криптирания му компютър. Всъщност разглеждаше база данни от преведени тръжни документи на руското правителство, която актуализираше всекидневно с надеждата да открие нови улики за разследването „Голбрайт“.

Въпреки предупрежденията на Санди, че е губене на време да се съсредоточава върху „Газпром“, Джак искаше да получи по-ясна картина за бизнеса на най-голямата компания в Русия и по-конкретно за нейния бизнес с правителството. За тази цел заразглежда офертите от различни предприятия, с които „Газпром“ имаше отношения - надяваше се да открие оферти от фирми, собственост на „Газпром“, или от такива, които бяха изкарали пари от схемите с разпродажбата.

Чете почти два часа, когато Санди свали слушалките си и стана, за да иде до тоалетната. Русокосият англичанин се върна, готов да продължи с комедията, която гледаше.

Джак го изпревари:

- Санди, няма да повярваш какво открих.

Ламонт се доближи до колегата си, за да говори тихо. Светлините бяха угасени и мнозина около тях спяха.

- Какво гледаш?

- Офертите за руското правителство.

- О. А аз си мислех, че филмът, който гледам, е смешен.

Джак отвърна:

- Всъщност някои неща тук са толкова безобразни, че чак е смешно.

Санди изправи облегалката на креслото си и се приближи до Райън, за да види екрана на лаптопа.

- Кажи. Какви безобразни финансови измами успя да откриеш, откакто излетяхме?

Джак потърси една препратка в базата данни и щракна с мишката върху нея.

- Виж тези преведени документи. Това са руските правителствени покани за търг.

След това той избра една и я показа на екрана.

- Ето обява за търг - триста милиона рубли за пиар консултации за дъщерна фирма на „Газпром“ в Молдова.

Санди огледа текста.

- Десет милиона щатски долара за пиар на фирма за природен газ в малка страна, и то за продукт, за който няма конкуренция. Обикновен раздут държавен договор.

Англичанинът сви рамене и продължи:

- Щеше ми се да мога да кажа, че в нашата страна не се прави същото.

Джак отвърна:

- Сигурен съм, че и в моята страна се вършат такива неща, но баща ми би обесил за топките всеки, когото хванат в подобно нещо. Но тази сделка е по-безочлива, отколкото изглежда. Провери датата на поканата и после последната дата за подаване на оферти.

Санди погледна, след което сравни датата с тази на часовника си.

- Поканата е от днес, а крайният срок е утре. За търг за десет милиона. По дяволите.

- Да - отговори Джак. - Смея да кажа, без да съм запознат с всичко, че в този договор има нещо нередно.

Обърна друга страница и освети друга покана за търг.

- И това не е само „Газпром“, цялото руско правителство прави такива неща. Ето друга покана за търг за два милиона рубли за държавна психиатрична клиника.

Санди разгледа превода на търга. Очите му се разтвориха широко.

- Психиатричната клиника купува палта и шапки от норки за два милиона рубли?

Райън отговори:

- Помисли колко ли мошеници участват, за да може да мине открит търг за такава очевидна нередност.

- Стигнали са ниво на наглост, което мислех, че няма да видя - призна Санди. - Ще ти дам един добър пример. През последните няколко години една от най-търсените специалности в руските университети е програма, която обучава студентите за държавни данъчни инспектори. Получават нищожна заплата, но при тази работа корупцията е като детска игра. Гледаш фирмените документи, казваш им, че дължат десет милиона рубли, след това им „позволяваш“ да минат само с пет милиона, ако ти пъхнат куфарче с един милион рубли. То си е направо лиценз за кражба.

- А защо Володин не спре това? - запита Джак.

- Защото се нуждае от доволни държавни служители повече, отколкото от постъпленията в бюджета. Всеки корумпиран член на апарата е поредният властен човек в общество, което иска нещата да не се променят. Хората изкарват пари от тази администрация. А силоваците си осигуряват трудова заетост.

Райън седеше в слабо осветения салон на бизнес класата и разсъждаваше за нещата, които разбра за Русия през последните два месеца. Искаше му се да е проучвал този район през последните няколко години, но по онова време го занимаваха други, по-важни за страната му неща.

Джак запита:

- Защо според теб Валерий Володин е богатият бизнесмен, който е успял да превърне финансовата си мощ в политическа власт, след като всички други са останали в сянка или са унищожени от руското правителство?

- Не знам, да ти кажа честно.

- Ти знаеш за тези неща повече от мен. А Володин как е направил парите си?

Ламонт отпусна облегалката си малко назад и се прозя.

- Ще трябва да се върнеш към последните дни на Съветския съюз. Володин е стоял с пари зад една от първите частни банки в Русия. Раздавал е пари, с които другите олигарси са си купували имущество при пълната приватизационна разпродажба на Русия. Заемал милион тук, милион там, а освен това си е купил и част от баницата. Скоро след това Съветският съюз бил разпродаден за стотинки, а клиентите на неговата банка притежавали контролни пакети в практически всяка област на промишлеността.

Джак запита:

- Но в края на СССР той е работил в КГБ, нали? Как, по дяволите, е получил парите, за да създаде банката?

- Никой не знае със сигурност. Твърди, че имал инвеститор от чужбина, но по онова време в Русия не е имало никакви закони за частната собственост и затова не е трябвало да доказва произхода на парите си.

Джак искаше да научи повече за миналото на Володин, но Санди отново погледна часовника си.

- Извинявай, Джак, но ще си лягам, за да съм бодър, като кацаме. И ти се откъсни от тези вълнуващи тръжни документи и сънувай островитянките, които ще срещнем довечера.

Райън се засмя. Той имаше съвсем различни идеи за това, което двамата щяха да правят в Антигуа, но не искаше да пречи на приятните сънища на Санди и се зачете отново, докато колегата му легна да спи.

Кацнаха на международното летище „В. К. Бърд“ в Антигуа малко след два следобед и взеха такси за краткия преход до северния връх на малкия остров, където се намираше столицата на страната Сейнт Джон.

Топлият и слънчев следобед се различаваше впечатляващо от Лондон и духаше силен източен вятър. Райън реши, че Сейнт Джон прилича много на другите столици от Карибите, които познаваше - градът бе обикновен и малък. В бизнес района имаше само няколко сгради с повече от четири етажа.

Знаеше от статиите, че в този град живеят само 25 000 души, но когато дойдеха увеселителните кораби, тук ставаха задръствания. Наближиха пристанището, където Райън видя само рибарски лодки, платноходи и малки товарни кораби, докато таксито минаваше бързо и лесно през тесните улици.

Наеха две стаи в хотел „Кокос“. Санди искаше да се освежи и да отговори на някои имейли, затова Райън остави багажа си и слезе във фоайето сам.

Към четири следобед Райън крачеше по тротоара на улица „Редклиф“ пред сградата на фирмата за корпоративни услуги Си Си Ес - седалището на холдинга ИФК.

Не мислеше да влиза там. Още не. Вместо това намери заведение, в което продаваха риба, на една пряка нагоре, до пазарната улица. Взе от хладилника бутилка бира „Вададли“, каквато виждаше за първи път, плати на касата и седна на разнебитен дървен стол далече от входа. След като се настани, хвърли поглед надолу по улицата. Там, на половината път до следващата пряка от другата страна на улицата, по която почти нямаше движение, се намираше триетажна сграда от сгуробетон, боядисана в тюркоазеносиньо. Отвътре на стъклената врата стоеше мъж с евтино синьо сако, няколко размера по-голямо от необходимото. Джак реши, че той не е просто пазач във фоайето, а охрана.

Райън огледа всичко. От едната страна на синята сграда се виждаше малък пазар за месо. Агнешки трупове и парчета говеждо висяха на слънцето на въжета, а преминаващите край тях хора пъдеха мухите. От другата страна на сградата се намираше полузаспало магазинче за сувенири за пътниците на увеселителните кораби, които решаха да се разходят на пет преки от пристанището.

Джак отпи продължително от бирата си, докато разглеждаше. Признаваше си, че е трудно човек да повярва, че това място е свързано с фирма, която върти сделки с нефт и газ за милиарди в другия край на света.

По сградата се виждаха множество табели, но от повечето от тях Джак не можеше да разбере какво става вътре. Освен неясния текст „Корпоративни услуги Си Си Ес“ се виждаха надписи като „Услуги Ей Би Ви“, „Карибски световни партньори“ и „Консултантска група „Сейнт Джон“.

В сградата, изглежда, имаше доста адвокатски фирми. Всяка с по две имена и телефонен номер и всяка трета с интернет адрес или адрес за електронна поща.

Джак не можеше да прочете много от табелите от мястото си, но, разбира се, си носеше помощни средства. Извади малък монокуляр от джоба си и го сложи до окото си. Така с лекота разчиташе дори интернет адресите от четиридесет метра разстояние.

Забеляза и оплетени като спагети кабели, които излизаха от сградата и висяха по стълбове. Предположи, че са за ток, интернет и телефон, а на покрива се виждаха и няколко сателитни чинии и антени.

Докато си пиеше бирата, с фотоапарата на телефона засне всички табели, които виждаше. Докато снимаше, на екрана се появи съобщение.

От Санди.

Къде си? Искаш ли да пийнем?

Джак върна отговор:

Шефе, имам голяма преднина, и добави местонахождението си.

Докато Ламонт дойде, Джак продължи да прави тайни снимки на всички имена, телефонни номера и адреси за електронна поща, които виждаше, не само върху сградата, в която се помещаваше фирмата за корпоративни услуги Си Си Ес, но и върху друга сграда на североизточния ъгъл на улиците „Пазарна“ и „Редклиф“. Тя, изглежда, предлагаше същите услуги както синята сграда, затова Джак реши да снима и тези табели, за да ги потърси в базата данни в хотелската си стая.

Накрая Джак вдигна поглед и видя Ламонт, който идваше към него по улицата силно изпотен.

Джак тръгна към хладилния шкаф, взе още една бира и плати за нея. Подаде я на Ламонт, когато англичанинът седна на стола.

Санди охлади челото си с бирата.

- Предпочитам шибаните лондонски мъгли.

Погледна към сградата от другата страна на улицата, а после обратно към Райън. Отпи от бутилката и каза:

- Да ти кажа, направо се чувствам като колега на Джеймс Бонд. А интригата се засилва и от това, че съм тук със сина на президента.

Джак се засмя.

- Колко ли сгради като тази има в града.

- Антигуа се предлага за онези, които имат необходимост да създадат фирми паравани и да перат пари. Други държави, като Панама например, затягат постепенно контрола, за да си осигурят повече легитимност. Антигуа е по-скоро Дивият запад. Да, вслушват се по малко в международните закони, но ако имаш пари, можеш да ги донесеш тук, за да започнат пътя си през голямата пералня на единната банкова система на планетата Земя.

- Но престъпниците, наркокартелите, руската организирана престъпност - те не трябва лично да идват тука, нали?

- Всякак може. Много хора настояват за срещи лице в лице. Някои не се доверяват, други смятат, че ще е по-добре да поговорят с правителствените служители, които подкупват. Адвокатите тук са свикнали да се срещат с доста неприятни хора и правят каквото им се каже. Но преди да се разплачеш за тях, си спомни, че изкарват много пари за главоболията си.

Изведнъж се появи голям черен пикап, който изглеждаше по-нов и по-чист от много от другите коли по улица „Редклиф“. Отпред седяха двама млади чернокожи, а шофьорът наблюдаваше магазинчето, в което бяха Райън и Ламонт. Джак се обърна настрани и пикапът замина нагоре по улицата.

Джак допи бирата си.

- Според мен в тази сграда не работят и сто души. Един от тях, поне един, знае кой е собственикът на ИФК и къде е банката му.

- Най-малкото знаят коя трансферна банка използва ИФК. Според мен те пращат пари оттук до Панама, но може и на друго място - има много такива.

Джак промърмори:

- Ех, ако имахме екип хора да следи всеки, който влиза и излиза.

Ламонт се разсмя.

- Да ги следим. Ти говориш точно като Джеймс Бонд.

- Сигурно прекалявам с филмите.

Санди Ламонт довърши бирата си и двамата излязоха да разглеждат района. Джак сложи блутут слушалката в ухото си и натисна бутона за запис на телефона си. Не искаше да го видят как прави снимки, затова тихо четеше всеки знак, който срещнеха в бизнес квартала и който му се струваше интересен. Четеше и номерата на немалкото скъпи коли, които виждаше в трафика. Телефонът записваше думите му, а на компютъра си имаше програма за превръщане на говора в текст, който щеше да въведе в базата данни, когато се върне в стаята си.

Скитаха по улицата и правеха записи почти до осем часа, след което вечеряха в ресторант до пристанището. Малко след девет се върнаха в хотела, но Джак каза на Санди, че ще въвежда данните от телефона си в програмата за анализ и че ще ги сравнява с информацията за сделката „Голбрайт Россия Енерджи“.

Санди отиде в стаята си, остана дълго под душа, а после се преоблече, за да си ляга. Смяташе, че Райън ще го събуди призори, за да скитат пак цял ден из задушните улици на Сейнт Джон, а стъпалата вече го боляха до смърт.

Но точно когато си легна, на вратата му се почука. Отвори я и видя Райън с лаптоп под мишницата си и облечен в черен вълнен панталон и черна тениска.

- Все още не е време за спане.

- Така ли?

- Излизаме.

- Къде?

- Ще ти покажа след секунда.

- Имам ли избор, по дяволите?

Ламонт открехна вратата и Райън отиде право при бюрото в далечния ъгъл на стаята. След миг отвори лаптопа.

- Виж това - каза той. - Взех всички неструктурирани данни в системата и се заех да ги сравнявам с информацията за сделката „Голбрайт“.

Натисна няколко бутона и на екрана се появи каре. Хиляди данни, представени от малки точици върху бял екран. Между различните точки се появиха линии, а после се оцветиха в различни цветове. Джак каза:

- Несъизмерими данни, с голямо отклонение.

След това на екрана се появи името „Корпоративни услуги Си Си Ес“ на регистрационния агент от Антигуа, със сини и червени точици над него.

- Кой е този и каква е връзката?

- Днес видях фирмата му на сградата на улица „Редклиф“ няколко преки северно от Си Си Ес. Влязох в системата и от нея се вижда, че той е адвокат и че Си Си Ес използват услугите му.

Санди сви рамене.

- Местна фирма използва местен адвокат. Вероятно за услуги с фиктивни лица за регистрация. Договори и такива неща.

- Това само по себе си е нищо, а и името му не се появява на други места. Но го пуснах през всички списъци от социалните медии и бизнеса и открих номера на мобилния му телефон. Моята база данни го свързва с две фирми, участвали в сделката „Голбрайт“, както и с фирма параван, създадена от ресторантска група в Санкт Петербург.

- Добре. Но какво доказва това? Че някаква руска фирма има сделки тук, в Антигуа? Това вече го знаем.

- Остава още нещо - отговори Райън с усмивка. - Адресът на неговата фирма препраща към пощенска кутия, която е свързана с доверителен фонд. Този фонд служи като местен изпълнител на завещания за „Шоул банк Карибе“, а тя е собственост на холдингова група от Швейцария. Тази холдингова група притежава и няколко други компании, предимно в Русия и Украйна. Една от тези компании има физически адрес за поща. Този адрес е магазинчето за алкохол в Твер, Русия. И адресът, който холдингът ИФК използва за предаване на информация.

Санди схвана за какво става дума.

- Бинго.

Райън го изгледа.

- Това ги свързва с руската мафия.

- Този човек работи с банка, която оперира с парите на ИФК - съгласи се Санди и запита ухиления Джак:

- Какво смяташ да правиш сега?

- Сам го каза, Санди - ще потърся тези боклуци. Онзи може и да унищожава документите, но ако не го прави, значи там ме чакат още десетки хиляди пункта с данни. Искам от теб само да оглеждаш улицата.

- Ти наистина си като Джеймс Бонд, а?

20.

Няколко дни след като Гери Хендли се съгласи с повторното активиране на Колежа, петимата оператори отлетяха за Киев, Украйна, на борда на фирмения самолет „Гълфстрийм“ G550. За прикритие използваха фирма, учредена и поддържана за създаване на легенда за операторите на Колежа на терен. Фирмата „Уануърлд Продъкшънс“, организация за нови медии от Ванкувър с левичарски наклон, наблюдаваше световните събития и разпращаше репортажите си до новинарски програми по целия свят чрез интернет.

Фирмата имаше интернет страница, офис с представител във Ванкувър и дори публикуваше разни репортажи, макар че при много внимателно вглеждане в тях се установяваше, че са сътворени от журналисти на свободна практика, които нямаха представа, че с работата си създават прикритие за частна разузнавателна агенция.

Освен пилота ветеран и втория пилот, в самолета на „Хендли Асошиейтс“ присъстваше и директорът по транспорта - една сериозна бивша лекарка от Военноморските сили на име Адара Шърман. Във въздуха служеше като стюардеса, но на терен действаше и като лекар на екипа, служител по охраната и организатор на всичко във връзка с полета и наземния транспорт.

След като Адара разчисти чиниите от вечерята, помогна на мъжете да се запознаят с част от оборудването, което щяха да използват по време на мисията си. Разбира се, имаше фотоапарати, таблети iPad, както и спътникови телефони с възможност за двупосочна комуникация - все неща, задължителни за всяка група журналисти, но имаха и други неща, които не биха издържали внимателен оглед от украинските митнически служби.

Например куфар, пълен с лепящи се метални кутийки колкото кибрит, с мини GPS приемници. Те бяха много подходящи за следене на коли с програма на смартфона или таблета.

А също и позволени, но много трудни за обясняване пред властите, няколко радиоуправляеми детски колички, специално предвидени да доставят лепящите се метални кутийки.

Екипът не носеше огнестрелно оръжие, с изключение на късоцевната карабина и пистолета на Адара, и още две такива оръжия, скрити в един от многобройните тайници в самолета, където и щяха да останат. Но четиримата оператори на Колежа щяха да имат други оръжия в Киев. Всеки от тях носеше многофункционален инструмент със скрито дванадесетсантиметрово острие. Химикалките от усилена пластмаса в джобовете им лесно можеха да пробият дреха и кожа, ланците на вратовете им можеха да се използват за душене и дори спътниковите им телефони имаха външна батерия, която захранваше телефона с много малко ток, защото служеше като мощен електрошок, който можеше да обездвижи човек при допир.

С помощта на Адара скриха повечето незаконни неща в тайниците на самолета, за да минат митническата проверка при кацането. След това се наведоха над лаптопите си, за да прегледат „ФалконВю“ - високотехнологична система с карти за военни и разузнавателни цели, с която Колежа разполагаше, защото Гавин успя да я измъкне, когато загубиха достъп до комуникацията между Форт Мийд и Ленгли. Но въпреки че картата не беше актуализирана от няколко месеца, Гавин знаеше, че тя ще им помогне много повече, отколкото „Гугъл Мапс“.

Докато се носеха над Атлантическия океан с над четиристотин възела, Кларк погледна екрана в луксозната кабина, на който се виждаше позицията на самолета.

- Кацаме след пет и половина часа - каза той. - Нека опитаме да поспим малко. Утре веднага ще действаме.

Джак Райън-младши и Санди Ламонт тръгнаха по улица „Редклиф“ в град Сейнт Джон, Антигуа. Сега, в десет и тридесет вечерта, по улиците имаше доста хора и достатъчно туристи, сред които Джак и Санди не правеха голямо впечатление, въпреки че Райън се чудеше как човек може да остане незабележим дълго време тук, особено с необучен партньор.

Откриха сградата с табелката на Рандолф Робинсън - покрит паркинг, достатъчно голям за петнадесетина коли, с втори етаж с офиси. Имаше и ограда с портал, но Джак установи, че лесно може да я прескочи при един крайъглен стълб.

Райън огледа тъмния празен паркинг - забеляза три големи кофи за боклук до стълбището. Капакът на една от тях стоеше вдигнат и от него стърчаха листове хартия.

Двамата мъже завиха по една уличка и се натъкнаха на камион лавка и голяма група хора около него, седнали на касетки за мляко, да се хранят със солена риба и кокосова вода. Двамата си купиха по една напитка и продължиха разходката си, за да могат да си говорят.

Санди каза:

- Не можем да откраднем целия боклук.

- И не е необходимо - отговори Джак и вдигна телефона си.

- Не те разбирам.

- Прескачам оградата, след това включвам видеокамерата. Хващам топ хартия и го прелиствам максимално бързо. За всеки от тях ми трябва десета от секундата. След това изпращам видеозаписа на архивираща програма. Тя има модул за разпознаване на знаци, с който ще прегледа всеки кадър от видеото и ще архивира всяка цифра и дума така, че после да може да се търсят за справки.

- Това е чудесно, по дяволите. Колко време ни трябва?

Преди Джак да отговори, край тях мина един черен пикап и шофьорът и пътникът до него ги огледаха бавно и внимателно. Джак беше сигурен, че това е същият пикап, който видя по-рано следобед.

Санди не забеляза, че ги оглеждат, а и Джак не му каза за това, защото не искаше партньорът му да се уплаши точно сега. Можеше да се откаже, но реши да наблюдава улицата в случай, че онези се върнат.

Проследи с поглед пикапа, който се загуби зад завоя, след което отговори на въпроса на Санди:

- Зависи колко документи има в тези кофи. Петнайсет минути според мен, не повече.

- Ами ако ни хванат?

Джак сви рамене.

- Можеш ли да тичаш?

-Не.

- Тогава нека не допускаме да ни хванат

Когато доближиха сградата, Ламонт запита:

- Ти откъде знаеш тези неща?

- Не съм адвокат, нито експерт-счетоводител и нямам огромен опит, както другите от „Кастор и Бойл“. Но дребните трикове като този помагат. Така компенсирам - отговори Джак, като вдигна телефона си.

Снимането на листовете в кофата премина изненадващо лесно. Джак се прехвърли през оградата, когато никой не гледаше, след това коленичи и изтича при кофите. В две от тях нямаше листове, но другият съдържаше стотици документи, пликове и други подобни. Пъхна фенерчето дълбоко в кофата, за да крие светлината му от улицата, след което бързо запрелиства страниците с насочен към тях телефон.

Санди се разхождаше по улицата отпред. Поддържаше връзка с Райън по телефона и освен че през две минути подтикваше Райън да бърза, се справи добре като съгледвач.

Райън се върна на улицата точно след десет минути и двамата тръгнаха обратно към хотела.

Санди запита:

- И какво, омаза ли се с черва от риба и други боклуци?

- Рандолф Робинсън е чистник. Част от документите бяха нарязани, но като повечето хора го мързи да реже всичко. Заснех стотици документи, пликове, брошури и ръчно написани бележки. Не знам дали ще са ни от полза, но не пречи.

Намираха се по средата на пътя си към хотела, когато Джак забеляза предстоящата неприятност. Същият черен пикап -позна го, защото той изглеждаше поне пет години по-нов от обичайните коли тук - стоеше паркиран зад кръстовището. В него имаше поне четирима души. Джак не можеше със сигурност да види това оттук, но се досети, че двамата мъже, които забеляза по-рано, са взели поне още две приятелчета.

Определено ги чакаха лоши новини.

Затова не се върна към хотела. Не искаше онези да разберат къде спи.

Между него и пикапа отсреща се намираше оживен бар на два етажа. Джак предложи:

- Искаш ли да пийнем по едно?

Не се наложи да убеждава Санди.

21.

Когато двамата със Санди Ламонт пресякоха улицата, за да влязат в бара, Джак забеляза как втори пикап премина през кръстовището. Стоповете му мигновено се включиха и Джак погледна във витрината на магазин за сувенири отсреща, в която видя как пикапът зави по уличката зад бара.

- Мамка му - тихо възкликна Райън.

Санди, който вървеше напред, не го чу.

Джак схвана, че двамата със Санди ще попаднат в обкръжение, когато влязат вътре. Помисли дали да не се върне в хотела и да извика полицията, но не можеше да е сигурен, че онези с пикапите не са полицаи.

Накрая реши да разчита на прикритието на тълпата и се надяваше силно, че онези, каквито и да са те, нямаше да опитат нищо в бара пред толкова свидетели.

Заведението се оказа дупка. С дисководещ и малък дансинг, с бар зад него, а отляво се виждаше задният вход.

Санди поведе и щом стигнаха до бара в задния край на помещението, Джак му каза да поръча питиета за двамата. След това се обърна с гръб към бара, за да наблюдава предния вход, но през няколко секунди поглеждаше и към изхода отзад.

Джак обмисли ситуацията. Вероятно онези бяха местни мутри, наети от адвокатите и компаниите за корпоративни услуги, и не дойдоха тук специално за него.

Разбира се, трябваше да отчита, че може и да греши и онези да са тук, защото той е син на президента на Съединените щати, и те са намислили нещо опасно.

Но реши, че по-вероятен е първият сценарий. Двамата със Санди не се бяха отнесли сериозно към задачата си. Райън осъзна, че ако работеше с Джон Кларк или с Динг Чавес, щеше да е предвидил всевъзможни мерки за сигурност, за да избегне точно такава ситуация. Но вместо това беше дошъл тук с мисълта, че просто ще събере малко бизнес информация и че в най-лошия случай някоя секретарка ще го разиграва и няма да му позволи да вземе визитка от някое бюро.

Двама мъже влязоха и застанаха до предната врата. Единият, със сплетена на плитчици коса, имаше големи мускули. Двамата поговориха с бияча на входа и се заоглеждаха. Секунди след това изгледаха Райън в очите и останаха на мястото си.

Джак погледна изхода отзад. Там нямаше никой, но знаеше, че дори един третокласен екип надрусани островитяни с плитки от някое местно село ще имат достатъчно мозък, за да завардят задния изход, откъдето жертвата им може да излезе.

Джак се отказа от мисълта, че онези няма да го нападнат пред свидетели, и сега се надяваше, че са тук само за да го сплашат.

- Санди, трябва да ти кажа нещо и докато ти го казвам, искам да останеш съвсем спокоен.

Санди подаде бирата на Джак и вдигна коктейла си, за да пие през сламката. Джак не смяташе, че англичанинът ще може да му помогне особено много през следващите няколко минути, защото не знаеше някой мъж, който си поръчва коктейли, да е спечелил бой в бар.

Райън изгледа Санди в очите над кокосовия орех с коктейла.

- До вратата има двама, които ни гледат. От известно време ни следят.

Санди понечи да обърне главата си натам, но Джак го спря.

- Не. Не прави така. Искам само да си готов да тръгнеш към задната врата.

- Сериозно ли говориш?

Извърна глава бавно в лош опит да огледа, без да го видят.

- Според мен са ни видели пред офиса на Си Си Ес днес през деня. Кой знае, в онази сграда може да се вършат и други, по-тайни неща и затова наемат тези да сплашват всеки, когото не харесват. Не очаквам сериозни неприятности, но ще ни сплашат.

Санди сега видя двамата до вратата отпред. Единият, с коса на плитки, носеше разкопчана до кръста риза и цяло гнездо ланци тежеше на дебелите мускули на врата му. Другият, ниско подстриган, носеше тениска на футболист, която не успяваше да скрие яките му мишци.

- Да, успяват. Какво ще правим?

Отново сръбна от напитката си, сякаш ромът в нея можеше да успокои нервите му.

- Ще си допием питиетата и излизаме отзад. Според мен те ще се спречкат с нас, но остави аз да говоря. Ще се оправим.

- И защо искаш да излизаш през уличката?

Джак имаше отговор на този въпрос. Не искаше никой да види какво може да се наложи да прави. Доста се беше старал да постигне анонимност и щеше да рискува да го наритат по задника, за да я запази.

- Ще се оправим, вярвай ми.

Но разбираше, че насилва късмета си въпреки физическите си умения и способността си да се измъква с приказки от разни ситуации.

Санди запита:

- Джак, да не си забравил кой си? Извади телефона, набери таен номер, който знам, че помниш наизуст, и готово - в пристанището ще пристигне самолетоносач и ще ни спасят.

Джак би се изсмял на този генерален план, но сега мислеше за неизбежния сблъсък.

- Никого няма да викам - отговори той мрачно. - Двамата с теб ще излезем през тази врата и ще си идем в хотела.

- И после?

- После ще измисля друг страхотен план.

- Да. Разбира се.

След минута двамата излязоха на уличката. Оказа се не толкова тъмна, колкото Джак предполагаше - лампите на два стълба работеха, а и по стената на дъсчена сграда - казино, светеха неонови лампи по протежение на тясната уличка.

Завиха към хотела си, но само след няколко крачки от сенките пред тях се появиха двама мъже.

- Господи - прошепна Санди.

Двамата изглеждаха млади и атлетични. Джак реши, че са от някоя местна банда. По ръцете си имаха татуировки - виждаха се, защото двамата носеха потници.

Джак се усмихна и продължи да върви към двамата. Огледа ръцете и кръстовете им за оръжие, но не забеляза нищо такова.

- Добър вечер. Какво можем да направим за вас, господа?

По-високият от двамата отговори с плътен местен акцент:

- Кажете какво толкова ви интересува офис сградата, дето я снимахте днес?

- Не знам за какво говорите. Ние сме туристи.

- Никакви туристи не сте бе. Врете си носовете, където не им е мястото, и това не ни харесва.

Санди каза с разтреперан от страх глас:

- Виж, приятел. Не искаме неприятности.

Зад тях се чу друг глас с местен акцент:

- Но имате неприятности.

Санди се извъртя ужасен. Райън беше чул отварянето на вратата от бара, затова се извърна спокойно и провери дали са същите мъже, които разговаряха с бияча. Сега стана ясно, че ще трябва да се разправя с тях, но се успокояваше, защото онези смятаха, че владеят положението.

Джак знаеше, че може да се възползва от увереността им.

Мъжът с плитките каза:

- Тук сме, за да ви накараме да си идете откъдето сте дошли и повече да не се връщате.

- Няма проблем с това - отговори Санди.

Къдравия се усмихна, а зъбите му блеснаха в уличката.

- Ние не приемаме уверения, бяло момче. Ще ви вкараме в болница, за да помните колко сте сгрешили да идвате тука.

Райън разбра, че Къдравия е водач на групата. Сега той се намираше на ръка разстояние и нямаше оръжие, но Джак трябваше да действа така, сякаш всеки от тях може бързо да извади нещо.

Санди вдигна умолително ръце.

- Напълно излишно, господа. Уверявам ви, че ви разбираме ясно и...

Англичанинът се втурна да бяга. И четиримата го последваха инстинктивно, което отвори възможност за Джак. Един от мъжете с потници мина пред него, Джак го удари рязко с дясната си ръка в челюстта и онзи падна на улицата в несвяст. Другият потник осъзна какво става - спря на две крачки и рязко се завъртя към чернокосия и брадат американец. В същото време посегна за нож в калъфка отзад на кръста си и замахна с другата ръка.

Джак се приближи бързо и получи лек удар по носа. Но преди онзи да измъкне ножа, Джак пристъпи, хвана дясната му ръка, стисна го здраво за китката и я извъртя рязко под ъгъл от четиридесет и пет градуса. Когато мъжът с потника изкрещя, Джак го ритна по сгъвката на дясното коляно и го просна по гръб до приятеля му да се гърчи в агония.

Другите двама спряха да тичат след Ламонт и се обърнаха, за да помагат на колегите си. Приближиха Райън с ножове в ръка, като крещяха.

Джак приклекна леко. Когато онзи с ниско подстриганата коса доближи и замахна с ножа си, Джак се приведе рязко, извъртя се, блъсна го с гръб и стисна ръката му, която описваше дъга надолу. Изви рязко ръката и я счупи в лакътя, а ножът падна на земята.

Къдравия опита да намушка Райън, но мъжът с футболната тениска се намираше между тях. Джак насочваше ранения мъж, като държеше ръцете му нависоко и го буташе с гръб, за да пречи на нападателя да го прободе. Когато мъжът с плитките прехвърли ножа в другата си ръка, Джак дръпна ръцете на другия, като измъкна едната ръка от рамото му, след което се извъртя и прехвърли онзи във въздуха, за да го стовари върху шефа му. Къдравия трябваше да премине в отбрана. Докато успее да отблъсне от себе си своя подчинен, американецът се нахвърли върху него, изби му ножа и го удари три пъти в лицето.

Мъжът падна по гръб на земята, а Джак продължи да напада - клекна върху него и го удари бързо още няколко пъти.

След като стана ясно, че Къдравия е в безсъзнание, Джак се огледа. Мъжът в черната тениска бягаше, стиснал ръката си. Другият се търкаляше натам-насам, стиснал коляното си с ръка, и ругаеше неразбираемо, а последният мъж лежеше в несвяст по корем.

Джак погледна в другата посока. Санди Ламонт стоеше на десетина метра от него, загледан в касапницата, сред която колегата му стоеше на колене.

Джак стана и тръгна по улицата.

- Да се махаме.

Върнаха се в хотела след двадесет минути. Санди измъкна две малки бутилки ром от минибара и с разтреперана ръка ги наля в чаша. Джак седна в стаята му. Държеше бира, но все още не пиеше от нея.

Санди Ламонт изгледа Райън.

- Кой си ти, по дяволите?

Джак докосна с пръст костта на носа си. Имаше малка драскотина, но без кръв. Кокалчетата на ръцете му също бяха издраскани и охлузени.

По пътя към хотела, прекаран в неудобна тишина, той беше измислил отговор на този въпрос.

- Тайните служби ме обучаваха адски много... Сигурно вече съм половин нинджа - отговори той и сви рамене.

- Много добре. Онези копелета щяха да ни убият - каза Санди.

- Не. Щяха да ни блъскат по главите, но само толкова. Свикнали са да сплашват хората. Сигурно работят за някой наркодилър, перач на пари или сводник. Не са убийци, а задници.

Санди изпи рома на един дъх. Ръцете му още трепереха.

Джак се тревожеше за онова, което следваше.

- Има ли възможност това да остане между нас?

- Какво искаш да кажеш?

- Че предпочитам Хю Кастор да не знае за това.

Санди погледна през прозореца към океана за момент.

- Да. Може би е добра идея. Той ще изкара мен виновен за всичко.

- Защо?

Санди сви рамене.

- Вече ме притиска заради теб.

- Притиска те? Какво искаш да кажеш?

- А! Заради проклетия „Газпром“. Като чуе, че се ровиш да търсиш информация за тях, побеснява.

Джак си спомни как Санди го предупреждаваше да не се захваща с руската корпорация.

- Значи чрез теб говореше Кастор.

- Извинявай, приятел. Заповед от шефа. Но го разбирам. Ние можем да въртим добър бизнес, без да се конфронтираме с руската власт.

- Не надценяваш ли нещата малко? Според мен руската власт е в Кремъл.

Сега, когато говореха за бизнес, Санди се почувства в свои води. Бързо се съвзе.

- Помисли, Джак. „Газпром“ не само е собственост на Кремъл, но е и пряко свързан с банковите сметки на кремълските силоваци. Кастор не позволява да провокираме Кремъл и бих казал, че това се отнася и за фирмата, която го храни.

Райън погледна към морето.

- Според мен Кастор трябва да остави разследването да следва фактите.

- Ако искаш да знаеш истината, Джак, и аз мисля така. Старецът Кастор гледа печалбата и затова ще се захване с всеки руски олигарх, който съди друг руски олигарх, стига Володин и неговите силоваци да не участват.

- Но силоваците участват в доста подмолни неща.

- Според мен той се страхува от Володин и неговите разбойници. Не би си признал, но упоритостта му, изглежда, изчезва, ако фактите сочат към Кремъл.

Джак се ядоса на това, но се радваше, че и Санди изпитва същото

- Няма да споменавам юмручната схватка. Но при едно условие - каза англичанинът.

- Кажи.

- Искам да ме научиш на някои от тези неща.

- Става - прие Райън.

22.

Със значки, визитки, оборудване и всички маниери на група независими журналисти, Кларк, Чавес, Дрискол, Карузо и Биъри слязоха на киевското международно летище „Борис-пил“ малко след девет сутринта. Посрещна ги един човек, когото Кларк нае да им помага за операцията.

Игор Кривов, бивш член на полувоенната спецназ група „Алфа“ на украинската служба за сигурност, която използваха за освобождаване на заложници и борба с терористи, беше служил също като щурмовак в екипа на Доминго Чавес от „Рейнбоу“. Сега не се занимаваше с тези неща, пенсиониран по инвалидност поради инцидент по време на обучение, когато главният му парашут не се беше отворил, а резервният, оплетен от силната въздушна струя, го беше стоварил тежко на земята. Това завърши с два счупени крака, натрошен таз и кървене почти до смърт от различните счупени места.

Когато научи, че заради тези наранявания няма да може да се върне на активна служба в „Рейнбоу“, той започна работа като уличен полицай в Киевската общинска полиция и междувременно изкара магистратура по разузнаване на престъпността. Прекара малко време като следовател в Министерството на вътрешните работи, но корупцията в тази организация го отблъсна. Настояваше да играе по правилата, но така само влоши отношенията си с шефовете и затова сега работеше в частния сектор като охрана или помощник за различни задачи - всъщност предлагаше се като скъпоплатен екскурзовод на чужденци, които въртяха бизнес в града с население от 1,8 милиона души.

В резултат на раните си Кривов ходеше леко прегърбен и накуцваше видимо, но въпреки операциите и дългото време, прекарано сред насилници и престъпници, винаги се усмихваше.

- Полковник Кларк! - каза той и раздруса ръката на Джон на пистата. - Радвам се да те видя.

- Здравей, Игор. Благодаря ти, че се съгласи да работиш с нас.

- Шегуваш ли се? Писна ми да разхождам репотери от Си Ен Ен от един протестен митинг на друг. Няколко дни с вас си звучи много добре.

Когато Чавес слезе по стълбите на самолета, Кривов грабна дребния мексиканец в мечешка прегръдка.

- Радвам се да те видя, Игор.

- И аз теб.

Представиха четиридесет и пет годишния мъж на останалите и след няколко минути качиха цялото си оборудване в микробуса. Игор знаеше, че тези хора не са журналисти, но Кларк му каза, че идва да „поразгледа“. Украинецът реши съвсем логично, че тези са от ЦРУ, но действат под прикритие.

В града познаваха Кривов като човек, който работи с чуждестранната преса, и затова Кларк знаеше, че той само ще придаде легитимност на прикритието им като журналисти. Това, както и познаването на местния престъпен контингент, го правеше идеален партньор на екипа на Колежа, защото те трябваше да научат за някои от по-тъмните страни на града, за да разберат какво правят тук „Седемте каменни мъже“.

Напуснаха летището и заминаха за нает апартамент на третия етаж в стара сграда на десния бряг на река Днепър. Въпреки умората от полета американците не си губиха времето и се заеха да подготвят тайната си квартира. Претърсиха я за микрофони с помощта на малки устройства, скрити във фотографското им оборудване, и се захванаха да подбират маршрути за бягство из района, за всеки случай.

Гавин Биъри се настани в хола. От самото начало Кларк изтъкваше колко е важно да поддържат легендата си. Биъри разположи компютъра си с тази мисъл в главата. Не само че компютрите имаха защита с парола, но и програмите, които ползваха в Колежа, стояха скрити, а само редакторските програми и няколко новинарски сайтове оставаха видими. Така ако някой успееше да преодолее защитата, щеше да мисли, че гледа компютъра на редактор или фотограф от пътуващ новинарски екип.

Гавин включи двата си лаптопа и оттам влезе в мрежата СИРПНет на ЦРУ, както и в мрежата на украинската полиция. Нагласи и един компютър да работи като цифров радиоприемник, който свърза с високоговорител. Радиото можеше да засича и дешифрира съобщения от местната полиция, въпреки че само Кривов говореше свободно украински.

Успяха в известна степен да заобиколят този проблем с програма за превод, като по този начин всичко, което Гавин свали от полицейската мрежа, щеше да се превежда мигновено на английски език. На теория всичко изглеждаше много добре, но на практика програмата пропускаше доста. Гавин трябваше да чете всяко изречение по няколко пъти, за да разбере какво означава преводът, а голяма част от текста си оставаше неразбираема.

Докато всички се настаняваха, Динг Чавес заведе Игор Кривов настрана.

- Виж, Игор, с теб се познаваме от много време, затова знаеш, че карам направо, нали?

- Така е, Динг.

- Искам да те питам нещо. Знам, че си украинец, но си от семейство на руснаци. Какво мислиш за последните слухове за Русия?

- Слуховете, че Русия ще ни нападне ли имаш предвид?

- Да.

- Вярно е, украинец съм от руски произход. Но това не значи, че искам да ме управлява Москва. Володин няма да спре, докато не унищожи и последните остатъци от свобода в това полукълбо, за да могат той и приятелите му да контролират всичко.

Динг, трябва да разбереш, че в тази страна има три вида хора. Украинските националисти са предимно в западната част. Руските националисти са предимно в източната. И третите са украинците от руски произход, които не искат да си имат абсолютно никакво вземане-даване с Кремъл. Аз принадлежа към тази категория и ние сме навсякъде. Виждал съм достатъчно войни, за да знам, че не искам повече, особено тук, пред прага на моя дом.

- Добре е да знам това - отговори Динг.

Двамата си стиснаха ръцете.

- Мисля, че ще ни дойде добре и подготвителен урок за местната организирана престъпност.

- Ще ви кажа всичко, което знам.

Докато подготвяха престоя си тук, Кривов разказваше истории за охраната в града. Според него през последните месеци Киев се превърнал в убежище за руските шпиони и руската организирана престъпност. Други престъпни групи - чеченци, грузинци и украински татари - също действали активно в града, но се говорело, че всички те работят за руснаците.

Организираната престъпност на улично ниво - явление, отслабнало в Русия, тук, изглежда, се засилваше. Мнозина смятали, че засилването на престъпността, жестокият рекет и убийствата са неизбежен резултат от политическата криза в страната, но старите кучета като Кривов мислеха, че става нещо много по-различно.

- Новите руснаци в града подкупват местните служители да гласуват в полза на Русия. Плащат на други престъпни организации да засилят дейността си, което претоварва местните полицаи. Бият, заплашват и отвличат и журналисти, които отразяват Кремъл в недобра светлина. Всъщност, доколкото мога да преценя, руската организирана престъпност в Киев върши работата на ФСБ.

Кривов разказа на мъжете от Колежа, че не е чувал за Глеб Белега, но знае местни хора, които могат да дадат повече информация.

Кларк изслуша внимателно обясненията на Кривов за ситуацията тук, в Киев, а после каза:

- Когато бях в „Рейнбоу“, руснаците ни бяха едни от най-добрите партньори в НАТО. Работеха с нас по въпросите на тероризма и на регионалната сигурност.

- Все още има добри руски войници, несъмнено. И добри дипломати, колкото и да не е за вярване, но това е така, защото няма достатъчно силоваци да заемат всички постове на дипломати и шпиони в посолствата. Но Володин води всички за носа, плаща на поддръжниците си, като позволява сегашната корупция - отговори Кривов.

- Господин Кларк, каква е първата ни стъпка? - запита Дрискол.

Кларк отвърна:

- Утре ще се обадя на местния шеф на ЦРУ, Кийт Биксби.

Тези думи изненадаха Чавес.

- Ще му се обадиш? Не е ли малко рисковано? Откъде знаеш, че няма да позвъни на разни места и няма да ни предаде на местната полиция, защото му се пречкаме в територията?

- Правя информирано предположение. Ще му кажа, че съм дошъл да помагам, а освен това съм частен гражданин и знам правата си. Той ми се стори прагматичен човек. Мисля, че ще му е приятно да разполага с още няколко очи.

- А ако грешиш? - запита Биъри.

Кларк сви рамене.

- Ако греша, пътуването ни може да се окаже кратко.

23.

След като ги изместиха заради радиацията в Белия дом, Кети и децата решиха да се върнат в дома си в Мериленд, докато трае почистването. От своя страна Джак искаше да продължи да работи в Западното крило, затова се премести отсреща в Блеър Хаус - официалната резиденция за гости на Белия дом на авеню „Пенсилвания“.

Почистването на резиденцията в Белия дом от другата страна на улицата започна с „Декон 90“ - мощно почистващо средство с трипроцентов разтвор на калиев хидроокис. След това повърхностите бяха прелакирани или пребоядисани и проверени отново дали няма остатъчни следи от изотоп на полония.

Но тоалетната, която Головко беше посетил, трябваше да се разруши напълно. Материал от тялото на руснака беше проникнал в емайла на тоалетната чиния и на мивката и не можеше да се почисти с миещ препарат, поради което натрошиха всичко на малки парчета, които събраха в съд с оловна облицовка в специално преработвателно съоръжение. Полоний-210 има относително кратък период на полуразпадане от 138 дни, което значеше, че материалът може да се обработва и обезврежда в относителна безопасност само след престой от няколко месеца.

По същото време в хотел „Капитол“, в самолета, закарал Головко от Канзас до Вашингтон, в хотела в град Лорънс и в някои от стаите в университета в Канзас се извършваше подобно чистене.

Докато пневматични чукове къртеха радиално разположените части в тоалетната на резиденцията на Белия дом, а Джак Райън седеше на бюрото си в Овалния кабинет, телефонът му звънна, за да го информират, че Сергей Головко е починал в спешното отделение в университетската болница „Джордж Вашингтон“.

Джак постави слушалката на мястото й, отиде в холската част пред бюрото си, седна на дивана и предаде тази новина на Скот Адлър, Мери Пат Фоли и Джей Кенфийлд. Днес се срещнаха, за да обсъдят разширените пълномощия на ФСБ, а смъртта на Головко, която не ги изненада, само засилваше нуждата от този разговор.

Райън разтърка очите си.

- КГБ се върна. Както искате ги наречете, облечете ги в луксозни костюми и им изпратете скъпоплатена пиар фирма да ги представя пред обществеността, но става дума за старата банда, която всички познаваме и мразим.

Мери Пат Фоли заяви:

- Знаете, може да се каже, че КГБ никога не е имала мощта на новата организация ФСБ. КГБ нямаха истински пълномощия да вземат решения в Съветския съюз, както мнозина смятат. Работата им се състоеше в консултиране на комунистическата партия. Не те казваха какво трябва да стане. Но сега... сега разузнавачите едновременно ще шпионират и ще командват.

След кратка пауза тя продължи:

- Сега е по-лошо.

Райън каза:

- Въпросът е как издигането на Таланов ще промени нещата?

Джей Кенфийлд отговори:

- Можем да очакваме действие по всички фронтове. Управлението на Таланов във ФСБ се характеризираше с използването на други хора, външни за агенцията. Бунтовнически групи в Грузия, профсъюзни членове в Украйна, организирани престъпни групи, които работят за него в Чечения и Балтийския район.

Фоли се съгласи:

- Всяка разузнавателна служба го прави. По дяволите, и ние използваме такива сили в известна степен, но Таланов ще се върне към модела на КГБ и ще сложи организацията в центъра на стратегията си за външно разузнаване. Володин опитва да постави всички гранични страни под пряк контрол на Русия, затова можете да сте сигурни, че Таланов ще изпълнява заповедите му, като дестабилизира държавите, които не слушат Кремъл.

Скот Адлър каза:

- Целта на Володин е да създаде нещо като нов Варшавски договор. Случи ли се това, освен че стотици милиони хора ще загубят свободата си и правото на самоопределение, Европа ще бъде напълно смачкана.

- Головко се притесняваше много във връзка с Таланов - намеси се Райън. - Каза, че той много подозрително се е появил от нищото и е станал шеф на ФСБ.

- Съгласна съм с него - обади се Фоли. - След изказването на Володин се обадих на разни приятелски агенции, за да видя дали не знаят за Таланов нещо повече. Разбира се, и преди сме се интересували от него, когато го избраха за шеф на ФСБ например, но исках да съм сигурна, че не сме оставили нищо на случайността.

- И какво откри?

- Малко от официални източници - призна жената. - Бил е шеф на ФСБ в Новосибирск - най-големия град в Сибир, преди да дойде в Москва миналата година и да стане шеф на вътрешната сигурност. Всичко проучихме за него, но има много неизвестни. Открихме слухове, че е бивш служител на ГРУ и че е бил в Чечения, но нищо друго.

- Сергей потвърди, че е от ГРУ - обади се Джак и Мери Пат си записа нещо в бележника в скута си.

- А как Таланов е останал толкова анонимен? - запита Райън.

- Няма нищо изненадващо. Вижте Володин. Знаем, че е работил в КГБ в края на осемдесетте години, а после, за кратко, във ФСБ. При разпадането на Съветския съюз се захванал с банково дело, изкарал няколко милиарда, после станал политик в родния си град Санкт Петербург. И е лесно да забравиш, че толкова голям бизнесмен като него е бивш шпионин.

- Според официалната му биография е работил на бюро в КГБ в Москва и не намерихме нищо по-различно от това - обади се Кенфийлд.

- Володин е автократ, но е дал на Таланов невероятна власт. Защо? - запита Райън.

- Заради уменията му, предполагам - отговори Адлър.

- Да, но и защото му има доверие - добави Фоли.

Джак не се отказваше:

- Какво, по дяволите, е направил един бивш служител на ГРУ и шеф на полицейско управление в Сибир, за да спечели такова високо доверие? Володин няма друг по-доверен човек от него.

- Интересен въпрос.

- Лесно е да го зададеш. Трудното е да му отговориш.

Фоли кимна.

- Това беше насочено към мен. Заемам се.

Джак се досети за нещо.

- Мери Пат, когато запитах какво знаем за Таланов, ти каза, че имаме „малко от официални източници“. Какво имаше предвид?

- А, пускат се слухове, но нищо съществено.

- Какви?

Фоли махна ръка пренебрежително.

- Непотвърдени неща, които не се връзват с другата информация. Финландците казаха, че е деветак от КГБ, но никой от познатите ни деветаци не го знае.

- Извинете, а какво е деветак? - запита Джей Кенфийлд.

Райън отговори вместо Мери Пат:

- Ах, Джей, ти си млад, но не чак толкова, че да не помниш Съветския съюз. Така наричаме служителите на Девето глав-но управление. Техните бодигардове, охраната.

Кенфийлд вдигна ръце.

- Извинявам се. Аз работех по Близкия изток. СССР не ми влизаше в задълженията. Знам за Девето управление, но не и за прякора. Както и да е, според мен разузнаването на финландците в случая е лошо. Имаше специална школа за Девето управление и бившият шеф на школата се водеше на заплата при нас през деветдесетте. Той ни даде всички имена, но Таланов не беше сред тях.

Мери Пат добави:

- Германците също знаеха, че е от ГРУ и е служил в Афганистан във въздушнодесантните войски. Казват, че участвал в първоначалната инвазия през 1979 г.

Джак помисли над тези думи.

- Май е така. В онези години трябва да е бил към двадесет и нещо годишен. ГРУ не се разпадна така, както КГБ, и затова нямаме толкова голям достъп до информацията за служителите там.

- Така е.

- Друго? - запита Райън.

- Нищо. Британците разправяха някакви щуротии за него, но и те казваха, че са непроверени и малко вероятни.

- И какви са те?

Фоли не изглеждаше никак убедена в онова, което трябваше да разкаже на президента.

- Че е бил убиец. През осемдесетте се говореше за самотен убиец от КГБ, който убивал в Източна и Западна Европа от името на Москва. Никой не разбра кой е и дори не доказа, че той съществува.

Джак отвори широко очи.

- Чакай. Да не говориш за Зенит?

- Точно така. Слухът по онова време беше, че този свръх-убиец от КГБ е с кодово име „Зенит“. Нима си спомняте това?

- По дяволите, Мери Пат. Аз бях във Великобритания, когато ставаше всичко това. Познавах една от жертвите.

- Да, така е. Разбира се. Както и да е, години след факта британците разполагаха с един-единствен източник, който казал, че Зенит е бивш човек от ГРУ на име Таланов и че бил служил като парашутист в Афганистан.

Райън не можеше да повярва на ушите си. За първи път през този разговор повиши тон:

- Казваш, че Роман Таланов е Зенит?

Фоли поклати глава енергично.

- Не, не казвам това. Казвам, че един човек разказал тези неща на британците и те ги записали в досието. Но информацията е от един-единствен източник и така и не са успели да намерят потвърждение. Знаеш как е - за всяко зрънце пшеница има цяло буре плява. Аз прочетох нашето досие за разследванията на убийствата от Зенит и стигнахме до извода, че няма никакъв съветски убиец, който убива банкери и агенти разузнавачи из Запада.

- Британците го приписаха на немски терористи - каза Райън.

- Точно така - потвърди Фоли. - На „Фракция Червена армия“. Полицията нахлула в апартамент в Берлин, убили няколко терористи и намерили доказателства за връзката им с така наречените убийства от Зенит.

В стаята настъпи тишина. Тримата, които седяха пред Райън разбираха, че той си спомня нещо от миналото, но търпеливо го изчакаха. Накрая той каза:

- Никога не съм вярвал, че са хванали истинските виновници.

- Но, господин президент - възрази Фоли, - спомняте си, че след падането на „желязната завеса“ стотици бивши шпиони от КГБ с удоволствие ни разказваха за изпълненията си. Имаме много информация за оперативния персонал на КГБ от онзи период. Няма никакво доказателство за съществуването на Зенит и никой никога не е споменавал името Таланов. Руснаците проведоха свое разследване и не откриха нищо.

- Възможно е операциите да са били нерегистрирани. Или Зенит да не е бил от КГБ, а друго нещо - каза Райън.

- Какво друго? - запита Кенфийлд.

Райън сви рамене.

- Бих искал да знам какво имат по въпроса британците.

Фоли почука с химикалката по бележника си за момент.

- Извинете ме, че го казвам, но няма да ви хареса. Достатъчно дълго сте в тези неща, за да вярвате на слухове.

- Угоди ми, Мери Пат.

Жената сви рамене.

- Вие сте президентът. Но помнете, че е било преди тридесет години. Някои от играчите вече ги няма. Други вероятно са забравили.

Райън помисли по този въпрос.

- Можем да поискаме от британците данните по случая „Зенит“.

- Както кажете. Ще възложа задачата на някого веднага щом получим досиетата.

Джак предложи:

- А какво ще кажете да доведем външен човек, който да ги види? Някой, който тогава е бил активен. Някой, който познава Съветския съюз. Играчите, бюрокрацията. Времената.

- Имате ли някого предвид?

- Какво мислиш за Ед? Дали ще прояви интерес?

- Шегувате ли се? Ще подскочи от радост.

- Добре. Ще му намерим офис до вас в старата офис сграда.

Старата офис сграда се поддържаше от Административната служба на президента и много от работещите в Белия дом имаха там кабинети.

- Там ще може да разглежда папките по случая и да потърси връзка между Таланов и Зенит или да отрече, че това е той.

Фоли стана, за да си тръгне.

- Ако нямате нищо против, че го казвам, това е личен въпрос.

- Да, така е. И за мен навремето въпросът беше много личен. Но тук има още нещо. Всички признаваме, че знаем съвсем малко за втория най-влиятелен човек в Русия. Ако той е бил активен убиец на КГБ преди тридесет години, то това има съвсем ясна връзка с настоящето. А ако се окаже, че не е така, то поне ще знаем, че сме се поинтересували.

Мери Пат отговори:

- Ще се обадя на Ед, щом се върна в офиса си.

24.

Местният резидент на ЦРУ Кийт Биксби беше прекарал сутринта в срещи в посолството на САЩ и сега, малко след обяда, започна процедура по откриване на преследвачи, която щеше да продължи чак до следобеда. Имаше среща в четири с един италиански бизнесмен с малка компания за товарни превози, с която прекарваха нелегално хора от и към Русия.

Като местен шеф Биксби смяташе за малко необичайно да се среща тайно с агентите, но се намираше в необичайна ситуация. Всички от хората му работеха по задачи тук, в Киев, или в други части на Украйна. Освен това в страната имаше и оператори без официално прикритие, но повечето от тях сега се намираха близо до руската граница и на полуостров Крим, за да разузнават руснаците и техните намерения.

Киевската резидентура не разполагаше с толкова хора, колкото Биксби искаше, но не защото се намираше в далечна и отдавна забравена от ЦРУ страна. Всъщност почти всички служители, които говореха руски или украински, вече работеха в Русия или в Украйна, а ЦРУ не можеше да бълва достатъчно бързо агенти, говорещи украински, за да задоволи големите потребности.

Колкото по-силно биеха барабаните на войната, толкова повече отговорности поемаше Биксби, за да помага в работата. Това означаваше, че самият той трябва да излиза от посолството и да губи часове в криеница от преследвачи, за да се срещне с някой лош човек и да яде лоша храна. Италианският контрабандист не беше важен, особено предвид изгледите руснаците да нападнат съвсем скоро, но все пак носеше информация и Биксби реши да се срещне с него.

Още преди да изминат двадесет минути, откакто се зае да убягва на евентуални преследвачи, и докато чакаше на спирката пред огромната и величествена катедрала „Свети Володимир“, към Биксби се приближи един мъж в яке с вдигната яка и с шал около устата.

Американецът огледа закачуления мъж. Професията му изискваше да е подозрителен, но това можеше и да му спаси живота.

Мъжът спусна шала.

- Аз съм Джон Кларк. Говорихме миналата седмица.

Биксби го огледа и разпозна лицето на легендата от ЦРУ, което беше видял на няколко снимки. Но остана нащрек.

- Не съм сигурен, че съм казал нещо, което да ти е прозвучало като покана.

Кларк се засмя.

- Не, няма такова нещо.

- Тогава какво правиш тук, по дяволите?

- Реших да се отбия да ям борш.

Очите на Биксби се стрелнаха наляво и надясно.

- Защо не дойдеш в офиса ми, за да поговорим?

- Всъщност - отговори Кларк - предпочитам това да си остане между нас двамата.

Биксби помисли за момент.

- Добре. Но трябва да се движим. Хайде да се поразходим.

Кларк последва Биксби няколко пресечки нагоре по булевард „Тарас Шевченко“, след което завиха и влязоха в ботаническата градина „Александър Фомин“ до университета.

Там двамата мъже тръгнаха по широка пътека между дърветата, които все още не даваха признаци на живот след дългата зима. Тук нямаше много посетители заради неприятното време и факта, че беше работен ден. Но Кларк не се чувстваше комфортно в тази ситуация. Говореше тихо.

- Не сме на сигурно място тук. Предполагам, че местната опозиция знае какво работиш в посолството.

Биксби обаче се държеше спокойно.

- Добре сме.

Кларк се озърна. Изглеждаше спокойно, но той не знаеше кой или какво се крие зад дърветата.

- Насочени микрофони?

По-младият мъж от ЦРУ отговори:

- Несъмнено.

- В такъв случай защо сме тук?

- Нещата с ФСБ са следните. Навсякъде са, но не са супер-човеци. Установихме, че им трябват десетина минути, преди да се нагласят за наблюдение. Точно сега вероятно четирима души тичат от някой микробус до метростанцията отпред и мъкнат микрофони и радиостанции, за да застанат на позиция пред нас. Винаги опитвам бързо да приключа с важните приказки, та когато онези застанат на позиция, ние да се махнем.

- Добре - отговори Кларк и нахлупи качулката си, за да скрие лицето си още повече от евентуални фотоапарати, които можеше да запечатат срещата му с местния шеф на ЦРУ.

Биксби каза:

- Е, всичко по реда си. Кажи защо си в Киев.

- Аз съм загрижен гражданин, който реши, че може да помогне.

- Неприятно ми е да го казвам, Кларк, защото си американски герой и прочие. Но говориш конски фъшкии.

Кларк се засмя. Този човек му харесваше.

- Тревожа се за Глеб Белега. Когато си говорихме онзи ден, останах с впечатление, че нямаш възможност да го провериш така, както той заслужава.

- Така е. ФСБ са навсякъде. Интересно е, че в града работи нов представител на руската организирана престъпност, но засега няма причина да се занимаваме с него, особено след като е надвиснала война.

- Реших, че ще мога да помогна.

- Как?

- Имам някой и друг приятел тук. Говоря руски. Имам право на достъп до секретна информация и изпълнявам заповеди. А и това няма да е първата ми мисия - отвърна Кларк и сви рамене.

- Не мога да поема отговорност за теб, Кларк.

- Аз не искам това от теб. Нито искам класифицирана информация. Искам само твоята благословия и отворен канал, за да мога да ти предам всяко важно нещо.

- Знаеш ли, чувал съм за агенти, които сами поемат някой случай, но не знаех, че има и такива полеви служители.

Според Кларк нещата не вървяха така, както се беше надявал. Смени темата.

- Какво става в Крим? Украинските военни готови ли са за руска инвазия?

Биксби сви рамене.

- Мога да дам само некласифициран отговор. Знам, че имаш право на секретна информация, но не съм разбрал все още какво правиш тук, мамка му.

- Както казах, не искам друго. Аз съм обикновен американски турист, който мисли да иде на почивка в Одеса.

Биксби поклати глава.

- Добре. Е... бих казал, че е по-добре да идеш в Мауи. Там може да ти направят отстъпка за трета възраст. Крим скоро ще се взриви. Руснаците са готови да нахлуят, но си търсят оправдание. Украинците местят войските си натам, за да ги прогонят - това е от местните новини, нищо свръхсекретно, - и вероятно руснаците ще кажат, че с маневрите си украинците са ги провокирали да нахлуят.

- Заради всички руснаци, които живеят в Крим.

- Да. Вероятно знаеш, че хората там са взели руско гражданство просто защото Москва раздава паспорти на украинците от руски произход. Това беше операция на ФСБ, с която подготвяха ситуацията за тази инвазия. Наричаха я „паспортизация“. Руснаците предлагаха паспорти на хора от руски произход в Крим. Създават в Украйна територия с руснаци, за да кажат, че идват да защитят своите граждани. Точно така постъпиха преди няколко години в Грузия. В Грузия имаше два автономни района - Южна Осетия и Абхазия. ФСБ раздаваха дискретно паспорти на част от населението. След това руснаците казаха, че в тези райони има толкова много руснаци, че трябва да изпратят войската си, за да разкара грузинската армия.

- И от думите ти се подразбира, че май няма какво да ги спре.

Биксби сви рамене.

- Убеден съм, че ще нападнат и ще завземат Крим. Той е ниският плод. Но се тревожа да не падне цялата страна. Русия счита украинските националисти във властта за ясна и пряка заплаха за руските граждани в страната. Володин може като нищо да изпрати войските си чак до Киев.

Кларк запита:

- С какво мога да помогна?

Биксби спря на пътеката и изгледа по-възрастния мъж.

- Ти не си сам, нали?

Кларк не отговори веднага.

- Виж, човече. Определено нямам нито време, нито енергия, нито ресурси, за да те проверя. Мога само да се обадя на човек от граничния контрол тук, в Украйна, за да ти отменят визата.

- Предпочитам да не го правиш - отвърна Кларк. - Не. Не съм сам. Тук съм с Доминго Чавес.

Биксби го изгледа с извити нагоре вежди. Чавес също беше добре известен в ЦРУ.

- Ти да не си тук по някакъв търговски договор? Да не работиш за някоя от нефтодобивните фирми?

- Изобщо не е така. Вярвай ми, не ми плащат, че съм тук. Но искам да помогна. С мен са още двама и един местен, с когото работих в „Рейнбоу“. Подготвили сме се да проучим Глеб Белега и дейността му тук, но не искам да преча на нищо, което ти може вече да правиш. Можем да ти осигурим малко квалифицирана работна ръка. Нищо повече.

Отново тръгнаха и Биксби каза, като сви рамене:

- Виж. Благодаря, че си събрал екип и си обиколил половината свят, за да дойдеш, но не се доверявам лесно. Ти си на моя територия и въпреки че нямам достатъчно хора, не съм готов да те включа в моята операция.

- Допускаш грешка - каза Кларк. Извади една визитка от джоба си с номера на сателитния си телефон. - Ако промениш решението си, аз съм тук.

Биксби взе визитката и я пъхна в джоба на якето си.

Когато доближиха метростанцията, Биксби тръгна встрани от Кларк. Отдалечи се на три метра вдясно и кимна по посока на дърветата откъм страната на Кларк.

- Имаме си компания. Някакъв неудачник от ФСБ застава на позиция ето там.

Кларк отвърна:

- Зад теб има втори човек. Още не са извадили микрофоните и камерите.

Биксби не се обърна. Вместо това остана загледан в пътеката пред себе си и отговори:

- Ще се видим, Кларк. Не се забърквай в неприятности. Имам си достатъчно проблеми.

Кларк също гледаше в земята. Никой наблюдател от разстояние не би разбрал, че са заедно. Кларк зави наляво към станцията на метрото, за да слезе по стълбите и да хване влак.

Биксби продължи по пътя и спря такси, което да го закара в посолството. Трябваше отново да започне убягването от преследвачи преди срещата си с италианския бизнесмен.

25.

Президентът Джак Райън лежеше на леглото си в Блеър Хаус. Знаеше, че е полунощ, защото големият стоящ часовник в коридора до спалнята тъкмо спря да отброява. Трябваше да го събудят в шест сутринта, ако преди това не се случи нещо, което да изисква неговото внимание, затова се надяваше да заспи бързо.

Но не смяташе, че има такава вероятност. Някои нови събития от тази вечер го държаха буден. Джей Кенфийлд от ЦРУ съобщи, че Русия е вкарала един механизиран батальон в Беларус. Но това не беше нападение, а точно обратното - имаха пълна подкрепа от Минск. Райън знаеше, че каквото и да поиска Москва, Минск се подчинява. Володин държеше в задния си джоб авторитарния лидер на Беларус.

Не, движението на тези войски не го тревожеше, защото можеха да сторят нещо на Беларус, а защото Беларус граничеше с Украйна от север.

Джак беше питал Джей дали механизираният батальон в Беларус е заплаха за Киев и все още мислеше над отговора на Кенфийлд:

- Да, но честно казано, дори руските войски на източната граница на Украйна са заплаха за Киев. Разходите за отбрана в Украйна не са достатъчни да си поддържат дори оборудването, с което разполагат. Руснаците могат да завземат столицата от всяка страна.

Джак имаше чувството, че с всеки ден вероятността от инвазия нараства. Изпратил беше Скот Адлър, своя държавен секретар, в Европа, за да потърси дипломатическа подкрепа за опитите да спрат руската инвазия още преди да е започнала, но до момента Адлър получаваше от европейските страни само банални обещания в лични разговори и нищо друго.

Трябваше да се срещне сутринта с министъра на отбраната Боб Бърджис, за да обсъдят последиците от нахлуването на Русия в Украйна и да подготвят план за нещо, което започваше да изглежда все по-неизбежно.

Предвид всичките си главоболия, Джак знаеше, че трябва да мисли за настоящето. Но не можеше въпреки усилията си, защото случайната забележка на Мери Пат Фоли за убиеца на име Зенит и серията убийства отпреди тридесет години връщаха мислите му назад към тези дни.

От доста време не беше се сещал за Зенит. През четирите години преди мандата си работеше по своите мемоари. Работата вървеше бавно, особено поради секретния характер на много неща, за които Райън не можеше да пише.

Но случаят „Зенит“ - тогава го наричаха „възможния случай Зенит“, защото никой не доказа, че всъщност Зенит съществува - не само не беше секретен, но дори вече не се споменаваше никъде. Джак не помнеше да е обсъждал Зенит от тридесет години насам.

Затова се изненада толкова силно, когато Мери Пат го спомена в контекста на тази криза.

Нямаше много тайни от времето на студената война. Когато „желязната завеса“ падна, отговорите придойдоха като от отприщен язовир.

Но въпреки разследването на руското правителство въпросите около Зенит останаха без отговор.

Джак знаеше, че Мери Пат е права - той не се водеше по слухове. Очевидно искаше да разбере дали наистина Таланов е свързан с убийствата от Зенит, защото така една важна част от пъзела щеше да си дойде на мястото и да стане по-ясно кой е той. Но трябваше да си признае, че нареди проучването на случая най-вече защото не обичаше въпросителните от миналото и ако Роман Таланов имаше нещо общо, колкото и малко вероятно да изглеждаше това, Джак искаше да знае.

Затвори очи, за да заспи. През утрешния ден трябваше да остане напълно ангажиран с опасното настояще - не можеше да си позволи лукса да се излежава и да мисли за опасното минало.

Санди Ламонт се тревожеше за своя знаменит служител по няколко причини. Първо, защото след като се върнаха от Антилите, Джак работеше толкова много, че заприлича на зомби, и Ламонт се притесняваше, че някой от шефовете може да го викне в офиса си и да му чете конско, че малтретира служителя си.

Тревожеше го и друго - Санди получаваше обаждания от Москва с едно и също послание. Част от работата му с Джак-младши привличаше нежелателно внимание от местните власти.

Джак отново се занимаваше с „Газпром“ - това си личеше от обажданията. По време на разследването младият американец изпрати хора от офиса на „Кастор и Бойл“ в Москва до данъчните служби, за да поискат досиета. Това създаваше неприятности и Санди знаеше, че трябва внимателно да убеди силно мотивирания си нов служител да забави темпото заради собственото си здраве и за доброто на фирмата. Санди не се съмняваше, че когато Кастор разбере, че американецът проучва дойната крава на силоваците, ще настъпи ад.

Намери Джак на обичайното му място в края на работния ден - приведен над компютъра и с телефон на ухото. Изчака младият мъж да завърши разговора си с един от преводачите на фирмата и почука на вратата.

- Здравей, Санди.

- Имаш ли минутка?

- Да. Влизай.

Санди влезе в малкия кабинет, затвори вратата и седна на единствения свободен стол.

- По какво работиш? - запита, знаейки отговора.

- По една швейцарска компания параван, която върти бизнес с „Газпром“.

Санди се престори на изненадан.

- Нали помниш, приятелю, че от кражбата на Голбрайт накрая са облагодетелствани в „Газпром“, но не те са я извършили.

- Не съм много сигурен в това.

- Момче, щом си купиш имот, който друг е откраднал, може да ти се наложи да го върнеш, ако е придобит незаконно, но това не значи, че самият ти си престъпник. Ние трябва да помогнем на Голбрайт и неговите юристи да докажат виновност на някоя от фирмите, които са извършили сделката, а не на „Газпром“, която всъщност е закупила активите след тази сделка.

- Това е нещо много голямо, Санди - отговори Райън. -Може да стигне чак до „Газпром“ и до тузарите, които го притежават. Знам, че Кастор се безпокои, и затова действам възможно най-внимателно.

Санди знаеше, че никак няма да е лесно да накара този енергичен аналитик да успокои малко темпото. Потисна една въздишка.

- Какво научи?

- В данните, които намерих от боклука на Рандолф Робинсън, открих един документ за банка „Шоул“, която смятаме за собственост на хората зад ИФК. Ставаше дума за прехвърляне по сметка в тази банка от фирма в Германия. Проучих фирмата и проследих акционерите с имената и адресите им, както и холдинговите компании, с които работят и кои са се подписали за заемите, с които фирмата е правила покупки.

- И каква е тази фирма?

- Германия купува природен газ от „Газпром“. Немската фирма, която е регистрирана в Швейцария, получава пари от немското правителство, след което обработва плащания за „Газпром“.

- Обработва?

Джак се засмя.

- Да. Те са само посредник. Германия превежда пари в швейцарската сметка на фирмата, откъдето парите отиват в Русия, но след като се плати такса за обработката на трансфера. Няма видима причина „Газпром“ да ги използва.

Санди каза:

- Очевидно целта е германците да плащат повече за газта си, за да може някой да изкара пари.

- Да - отговори Джак. - Но нещата са дори по-зле от това. Открих, че германците, по искане на „Газпром“, са платили десет милиона долара на консултантска фирма в Женева и че за целта са ползвали банка „Шоул“ в град Сейнт Джон. Все още издирвам собствениците на консултантската фирма, но съм сигурен, че става дума за фирма параван, или за параван на друг параван. Това плащане е някаква комисионна. Според мен женевската фирма съществува само за да улеснява плащания под масата.

- Много улеснява подкупите - съгласи се Санди. - Фирми като нея съществуват само на хартия и издават само незаконни фактури.

- Вярно - отговори Джак. - Някой немски държавен служител е одобрил договора за природен газ с „Газпром“ и създава непроследима фирма в Женева, за да може да прибере подкуп от собствената си страна.

Райън знаеше, че Санди разбира тези неща много по-добре от него и че ще е трудно да го изненада с нещо.

- И това е само едно плащане от десет милиона - каза той.

- През този швейцарски посредник за „Газпром“ са заминали над четири милиарда от Германия. Не може да се каже колко са отклонени и къде са отишли.

- Браво, момче - поздрави го Санди. - Когато старият Кастор ми каза, че Джак Райън-младши ще е мой подчинен, реших, че ще си само едно красиво лице със силно име. Сега започвам да се притеснявам, че скоро ще ми седнеш на мястото.

Райън оцени комплимента, но остана с впечатлението, че това е подготовка за нещо друго.

- Наследил съм любопитството от баща си - отговори той. - Обичам да се ровя из разни тайни, но да ти призная, много ми се иска да разреша тази загадка. Нямам амбицията да управлявам отдел, а да не говорим за цяла фирма.

Санди отговори:

- Едно време и аз хапех като питбул. През деветдесетте, когато Русия беше съвсем друга. Когато разни типове със златни ланци се стреляха в главите. И сега нещата не изглеждат приятни, с всичките тези финансови измами, но не е като през деветдесетте.

- Е, ама онзи ден и нас ни нападнаха в Антигуа.

- Прав си. И не искам това да ми се случва пак.

Ламонт се подготви да започне конско, но Джак го прекъсна:

- Както и да е, открих още нещо в данните на Робинсън. Открих бележка, според която съветът на директорите на банка „Шоул“ е летял за Цуг, Швейцария, на първи март тази година, за среща с банката там. Реших, че ключът към разкриването на сделката с газта е да се разбере кой от управителния съвет е присъствал на тази среща.

Ламонт вдигна учуден вежди.

- Командировъчни документи?

- Да, но нещата са малко особени.

- Сигурно. Най-близкото летище е Цюрих и там сигурно кацат по сто самолета всеки ден.

Райън кимна.

- Прегледах полетите от всяка точка на Русия дотам седемдесет и два часа преди срещата. Проверих само първа класа, защото... защото тези хора участват в измама за милиард и двеста милиона долара и затова сметнах, че едва ли ще се возят в говеждата класа отзад.

- Разумно предположение.

- За Цюрих са летели директори и финансови мениджъри цял ден, но никой с връзки или пари за тази операция.

- Предполагам, проверил си и частните самолети - каза Ламонт.

- Разбира се. Прецених от самото начало, че ще трябва. Проверих всички обявени полети, но не особено старателно, защото според мен тези хора ще дойдат с блокиран полет.

- Това какво е?

- Летателната администрация на Швейцария се нарича „Скайгайд“. Те могат да блокират, или скрият, даден полет от обществеността. И ние имаме такава служба в Щатите. Необходимо е само да помолиш любезно и те ще скрият твоя самолет и курса на полета му. Фирмите трябва да могат да си въртят бизнеса, без конкуренцията да следи директорите, филмовите звезди така избягват папараците, а има и съображения за сигурност.

- Сигурен съм, че има и редица други причини от по-подмолен вид - отбеляза Ламонт.

Райън кимна и посегна към кафето си.

- Несъмнено. Както и да е, знаех, че няма да мога да проследя самолетите само по номерата на опашките им, затова измъкнах аудиозаписите от кулата в летище „Цюрих“ за тези седемдесет и два часа и ги вкарах в програмата за преобразуване на говор в текст. Дори и регистрационният номер да е скрит от всички писмени регистри, самолетът трябва да говори с кулата и да спомене регистрационния си номер. Та така измъкнах номерата на всички частни самолети и проучих всеки от тях.

Ламонт остана удивен от упоритостта на Джак Райън.

- Казах ти, че си истински питбул - отбеляза той.

- Не беше чак толкова трудно, защото знаех, че трябва да търся някой от блокираните самолети без наличен полетен план. Разбира се, открих няколко, защото в Швейцария идват много самолети на сенчести фирми. Но имаше един „Еърбъс“ АЗ18 с номер на опашката NS3385, който се е приземил в девет и половина сутринта на първи март - деня на срещата. Той е фирмен, със спалня, салон с кресла и даже с отделна заседателна зала.

- Много скъп самолет.

- Проучих го и не открих нищо, затова разгледах записите за обработка на самолетите в летището - същата сутрин са заредили с гориво един АЗ18. Сметката за гориво е платена от холдингова фирма там, в Цюрих, която е платила също горивото за друг самолет няколко месеца преди това. Онзи самолет е собственост на група ресторанти в Санкт Петербург.

Санди наведе глава настрана.

- Група ресторанти в Санкт Петербург, ли?

Джак се усмихна

- Точно така. Същата, за която работи Рандолф Робинсън в Антигуа. Създал е корпорация параван и управлява банка „Шоул“, която е собственост на ИФК.

- А имаш ли имена, които са свързани с тази ресторантьорска фирма? - запита Санди.

Джак погледна записките си:

- Да. Дмитрий Нестеров. Той притежава верига ресторанти. Но не знам нищо друго за него. Много търсих. Не е учил в бизнес школа, не е член на Думата или пък служител на Кремъл. Но управлява фирма, която през последните четири месеца е купила инфраструктура за нефт и газ за над дванадесет милиарда евро.

- Не е за вярване.

- Да - съгласи се Райън. - Трябва да разберем кой е Нестеров и защо Кремъл определя него да изкара един милиард и двеста милиона долара при обира на „Голбрайт Россия Енерджи“.

Ламонт кимна, но бавно и предпазливо. Призна си, че никой в офиса не би могъл да стигне толкова далече в проучването, колкото американецът. Знаеше, че Кастор е срещу всеки, който работи срещу „Газпром“, но Джак Райън беше попаднал на следа и Санди Ламонт нямаше да му се пречка.

- За какво искаше да говорим? - запита Райън.

- Нищо. Продължавай така - отговори Санди и поклати глава.

26.

Ситуацията в Киев, изглежда, се влошаваше с всеки ден. Онова, което беше започнало като серия от всекидневни речи от украинци националисти на огромния площад „Независимост“, само след няколко дни се превърна в демонстрации на десетки хиляди души, на които присъстващите обявяваха антируските си настроения с речи, знамена и скандирания.

Разделението на нацията се виждаше съвсем ясно, когато проруските украинци започнаха свои собствени всекидневни митинги от другата страна на площад „Независимост“. Всяка надежда на полицията, че нещата ще се успокоят от само себе си, изчезна, когато от двете страни изникнаха палатки и схватките между националистите и проруските украинци станаха все по-жестоки.

Полицията прекъсваше битки, във въздуха всеки ден прелитаха кутии със сълзотворен газ и коктейли „Молотов“, а броят на арестуваните и ранените растеше.

И това не се случваше само в Киев. В Севастопол, в Крим, скинхедс от руското мнозинство трошаха стъклата на магазините на украинските националисти и татарите, палеха огньове по улиците и биеха случайни минувачи.

Сутринта, след като изненада Кийт Биксби с предложението си за помощ при следенето на Глеб Белега, Кларк се събуди в апартамента от рева на сирени отвън. Намираха се на няколко километра от площада, но шумът на скандиращата тълпа се чуваше в апартамента на третия етаж.

Тъй като играеха роля на журналисти, Кларк, Чавес, Карузо и Дрискол се облякоха бързо, взеха фотоапаратите и микрофоните и тръгнаха надолу по стълбите. Излязоха на улицата посред един протестен марш, започнал извън града, може би спонтанно, и насочен към площад „Независимост“. От знамената и жлъчните викове на демонстриращите се разбираше, че това е група ултранационалисти от западния край на страната.

Очевидно не бяха дошли пеша от Западна Украйна, за да се изсипят в столицата, а докарани с автобуси през нощта, за да ги строят в „спонтанен“ марш.

След като групата отмина, четиримата мъже се качиха обратно в апартамента. Тъй като местният шеф на ЦРУ отхвърли идеята му, Кларк реши да импровизира. Като бивш полицай Игор Кривов познаваше доста хора от местния подземен свят и Кларк прецени, че е добре да се възползва от тази възможност да следи събитията.

Малко след закуска обяви на мъжете в апартамента:

- Игор, Динг и аз излизаме на разузнаване.

- Ясно. Вие, дето говорите руски, излизате да си правите удоволствието заедно, докато аз и Сам оставаме тука с компютърния очилатко - отбеляза Карузо.

Биъри, залисан в работа с един лаптоп, отговори, без да спира:

- Цайс, не очилатко.

- Игор ще ни разходи да се запознаем с хора, които могат да ни доближат до света, в който трябва да проникнем, за да научим нещо за Глеб Белега - поясни Чавес.

- Значи отивате на среща с наркодилъри, сводници и трафиканти на хора. Приятно прекарване - вметна Дрискол.

- Точно така - отговори Кларк.

Валерий Володин отново говореше по „Вечерни новини“ с любимата си интервюираща Татяна Молчанова. Тази вечер разговорът се отнасяше за нов търговски договор с Китай, но Молчанова имаше подготвени записки и въпроси с по-голям обхват, в случай че Володин реши да ги обсъжда.

По обичая си той говореше направо към камерата и даваше „отговори“ не толкова на въпросите на Татяна, колкото на въпросите, които искаше да представи на зрителите. Изпъчил брадичка и гордо загледан в обектива, той заяви:

- Обявявам нов търговски договор с нашите приятели в Китайската народна република. Нашите могъщи народи ще заздравят взаимоотношенията си за енергийна сигурност. Ние ще удвоим експорта за Китай, за да подсигурим нуждите им от развитие, а по този начин ще заздравим и своите пазари въпреки опитите на Запада да ни управлява чрез глад. Сухоземните маршрути са определени. Изграждането на нашите тръбопроводи ще започне незабавно. Ще построим мостове и високоскоростни железници между двете страни. Започнахме геоложки проучвания за въглища в Сибир по съвместно споразумение. Забравихме старите си различия и заедно ще създадем най-големия икономически пазар на земята. С така наречената от Америка азиатска ос и миналогодишните незаконни нападения срещу Китай, гражданите на тази страна знаят, че е в техен интерес да приемат нашето приятелство и нашето засилено икономическо сътрудничество.

Чернокосата красавица кимна замислено и зададе следващия въпрос, сякаш се е досетила за него от отговора на Володин на последния въпрос, а не е предварително написан от продуцентите:

- Господин президент, как според вас това ще се отрази на отношенията на Русия със Запада? Неотдавнашните конфликти с НАТО и САЩ тревожат някои руснаци, които се питат дали икономическото ни бъдеще няма да пострада.

Володин сега погледна право към Молчанова.

- Напротив, истината е точно обратна. Доминиращата световна роля на Америка свършва в нашата сфера на влияние. Много шум вдигат, заплашват да разширят НАТО и могат да продължават със заплахите си на световната сцена, но европейците се нуждаят от нашите продукти и услуги. Сега, когато Русия и Китай създават нов световен ред, детинските заплахи на Запада ще ни влияят дори още по-малко.

- Господин президент. Смятате ли Русия за световна сила?

Володин се усмихна.

- Никой не може да отрече, че най-великите сили на двадесети век бяха Съединените щати и Съветският съюз. Падането на Съветския съюз се оказа една от най-големите трагедии на миналия век. В ролята си на лидер на Русия не мога да кажа повече от това, без Западът да ме заклейми като комунист. Това, разбира се, е смешно обвинение, защото, честно казано, кой в съвременна Русия е имал по-големи успехи на свободния пазар от мен?

Но именно Западът не разбира историята ни. Икономическият модел се оказа лош, обаче страната беше силна. При нашия преход от планова към пазарна икономика попадахме на много заледени участъци, но в ретроспекция ще кажа, че Западът ни подливаше водата по пътя.

- Казвате, че сега влиянието на Запада върху Русия е по-слабо?

Володин кимна.

- Точно това казвам. Русия ще съобразява решенията си само и единствено със собствените си интереси и това ще е добре за нашите съседи.

Усмихна се към камерата.

- Една силна Русия ще създаде стабилност, а не разногласия в района, и аз смятам за свое задължение да направя Русия силна.

27.

Президентът Райън започна работния си ден в Овалния кабинет малко след шест сутринта. Все още не спеше добре в Блеър Хаус и свикна да отива на работа около час преди обичайното, за да използва времето си.

Сега часовникът показваше осем, а Райън вече се влачеше. Да заема най-високия пост в страната без достатъчно сън може и да не беше лесно, но Джак трябваше да признае, че има щастието да се поддържа с може би най-доброто кафе на планетата.

Щом Мери Пат Фоли пристигна за сутрешната среща, той й наля чаша и втора за себе си, като знаеше, че ще си плати за този кофеин през ранния следобед.

Тъкмо започваха, когато разговорната уредба на бюрото на Райън звънна и се обади секретарката:

- Господин президент, министърът на правосъдието Мърей е тук.

- Нека влезе.

Министър Дан Мърей влезе в Овалния кабинет с бърза и гъвкава походка, а в очите му зад дебелите стъкла на очилата се четеше вълнение.

Райън стана.

- Особено изглеждаш, Дан.

- Защото имам добри вести - усмихна се Мърей. - Открихме кой е отровил Сергей Головко.

- Слава богу. Я да чуя.

- За съжаление, или за щастие, зависи от гледната точка, нямам голям опит в разследванията с отравяне с полоний -отговори Мърей. - Оказа се, че с подходящо оборудване няма нищо по-лесно проследимо от това. Полоният оставя следа, където и да иде. Наричат го „пълзене“. Успяхме да проследим Головко от Белия дом до хотела, с лимузината му от летище „Рейгън Нешънъл“ до град Лорънс, Канзас. Следите от изотопа се виждат на всяко място, където е седял, и по всичко, което е докосвал. Изнесъл е реч в университета в Канзас и е провел сесия с въпроси и отговори със студентите. Хотелът му, наетата кола, катедрата, от която е говорил, стаята с тоалетна зад сцената, където се е готвил - навсякъде имаше полоний.

Мърей се усмихна и продължи:

- И после... нищо.

- Нищо? - запита Райън и наведе глава настрани.

- Да. Мястото, където е закусвал, преди да иде в университета - чисто. Самолетът, с който е летял от Далас до Лорънс - чист. Хотелът в Далас - чист. Минахме през всички други спирки по пътя му. Всеки хотел, кола, ресторант, самолет. Никъде няма следи от радиоактивност, преди да иде на срещата със студентите в университета в Канзас.

- Това звучи много подозрително като задънена улица -обади се Мери Пат.

- Може да ти се струва така, но отново хванахме следата. Намерихме една чаша в кухнята на кафенето в университета, която направо си светеше в тъмното, въпреки че бе измита. Свидетелите казват, че Головко е пил „Спрайт“ на сцената -смятаме, че това е неговата чаша. Взехме списък на хората, които са работили в кафенето по време на тази смяна и щяхме да ги разпитваме един по един, но имат съблекалня, и започнахме от нея. Проверихме шкафчетата и едно светна - отвън и отвътре. Принадлежи на двадесет и една годишен студент, същият, който е дал напитката на Головко, преди да излезе на сцената.

- Не ми казвай, че студентът е руснак.

- Студентка е и не е рускиня. Венесуелка е.

- Виж ти - каза Райън.

Венесуела беше близък съюзник на Русия. Ако са изпратили агент разузнавач за убийство в Съединените щати, само щяха да навредят на и без това влошените отношения между САЩ и Венесуела.

Мърей каза:

- Щяхме да я следим, за да подготвим разследване, но първо трябва да разберем дали няма още полоний, който да застраши и други хора. Моите специалисти казват, че според тях тя го е държала толкова много и по толкова опасен начин, че вероятно й остават няколко седмици живот. Но ако има повече от онова, което е пуснала в напитката на Сергей, то трябва да го намерим и да го сложим в оловна кутия възможно най-бързо.

Джак въздъхна.

- Приберете я.

Лесно взе това решение, но се ядосваше, че може да изпуснат шанса да я снимат на среща с руски агент.

- Какво знаете за нея? - запита Мери Пат.

- Казва се Фелисия Родригес. Живее в Канзас от петнадесетгодишна. Ходила е при баба си и дядо си в Каракас няколко пъти, но не за дълго. Не изглежда да е активен агент на разузнаването или дори да е свързана с властите във Венесуела.

- Но не мислиш, че е действала неволно, нали? - запита Джак.

- Очевидно е знаела, че трови напитката на Головко, но може да са я излъгали. Според моя експерт в шкафчето й има толкова следи от полоний-210, че вероятно тя е нямала представа какво точно прави. Може да е мислела, че му слага приспивателно.

- Приспивателно?

- Да. Знаеш, да го накара да фъфли и да изглежда оглупял от старост. Кубинците правеха така, за да компрометират противниците си.

- Вярно е - съгласи се Мери Пат.

Мърей стана.

- Извинете ме, ще се обадя да я арестуват. Ще я закарат в болницата, където ще я сложат под карантина - добави той. -Там очевидно ще има добра охрана.

Когато Мърей излезе, секретарката на Райън обяви пристигането на Робърт Бърджис, министър на отбраната, заедно с председателя на Комитета на началник-щабовете адмирал Марк Йоргенсен. И те идваха за сутрешната среща, но Райън веднага забеляза, че нещо ги вълнува.

- Какво има?

Бърджис отговори:

- Министърът на отбраната на Русия обяви тази сутрин, че днес започват поредица военни учения в Черно море. След час от обявата целият Черноморски флот се мобилизира. Две дузини кораби вдигнаха котви и излязоха от пристанище Севастопол.

- И това според тях е най-обикновено военно учение?

- Точно така.

- Колко голяма е заплахата?

- Фактът, че не са го обявили, е обезпокоителен, меко казано. Изглежда са го замисляли отдавна, но не можем да знаем това. Русия и Украйна имат споразумение, според което не е необходимо предварително насрочване на военни учения с по-малко от седем хиляди участници.

- Те с толкова души ли действат сега?

- Съмнявам се. Участват тридесет и шест бойни кораба, в които моряците са по-малко от седем хиляди, но в учението са включени и неизвестен брой сухоземно базирани самолети. Освен това обявиха, че учението ще включва членове на въздушнодесантните войски, спецназ от ГРУ и морска пехота.

Йоргенсен добави:

- Само от обявлението, сър, смятам, че участват най-малко двадесет и пет хиляди души.

- И това не включва войските, които вече са в Беларус?

- Да, както не включва и силите по западната граница на Русия.

Райън потърка костта на носа си.

- Ще нахлуят, нали?

- Така изглежда - отговори Бърджис. - Володин обича доста дрънченето на оръжие, но такава мобилизация не сме виждали. Дори в нападението над Естония не участваха толкова хора.

- Крим е по-голяма награда - отбеляза Райън.

- Така е.

- Какви са нашите опции?

- Ограничени.

- Ограничени в съвсем буквален смисъл или по друг начин?

- Във военно отношение не можем да направим много -отговори Бърджис. - Имаме малко кораби в Черно море, но не достатъчно, да сплашим или попречим на флотата им. А за дипломацията - мисля, че това е въпрос към Адлър.

Райън кимна. Трябваше да се консултира със Скот Адлър веднага, след като той се върнеше във Вашингтон.

Знаеше, че там, в Москва, Володин прави каквото си поиска. Или поне така се говореше. Но наистина ли е така? Райън знаеше също за все по-честите слухове за връзките на Володин с организираната престъпност. Въпреки че никой не можеше да докаже участието му в престъпни деяния, според Райън той беше затънал до ушите в сделки с мафиоти, които го държат за топките. Но е възможно истината да е съвсем друга. След като контролира военните, полицията и разузнаването на страната си, Володин почти сигурно е единствената истинска власт в Русия.

Райън запита:

- А украинските военни са слаби, така ли?

Йоргенсен отговори:

- Много слаби. Разходите им за отбрана са едва един процент от брутния им вътрешен продукт, само няколко милиарда долара. Това не са достатъчно пари за нови системи и оборудване. Едва поддържат онова, което имат.

- Какви са техните тактика и доктрина?

- Ще се бият по границите и имат нелоша противовъздушна отбрана, но само толкова. По линията на програмата на НАТО „Партньорство за мир“ успяхме да вкараме около триста американски военни в страната. Наши „зелени барети“ обучават пехотата им и момчета от „Делта Форс“ работят с ЦРУ за разузнаване на положението в Крим. Според всички доклади, които получавам за ситуацията, Украйна може да се надява само да разкървави носа на Русия, докато тя превзема Крим и източните райони на страната. Ако го направят достатъчно болезнено, може би Володин няма да вкара армията си на запад чак до Киев.

- Господи - каза Райън. - Най-добрият сценарий е да загубят само една голяма част от страната си.

- Опасявам се, че е така.

Райън се замисли за момент.

- А нашите военни там? Знаят ли как да се разкарат, ако почне стрелбата?

- Да, господин президент, няма да се бият с руснаците. Заповядал съм на всички да пазят тишина. В Севастопол и Одеса - големите градове в Крим, нещата стават опасни. Проруските протести се засилват като пожар. Голяма част от гражданите иска руснаците да нападнат. Украйна използва армията си, за да укроти бунтовете, но така само заприличва на полицейска държава, което пък увеличава броя на гражданите, подкрепящи руското „освобождение“.

Райън изстена.

- Не ни трябва да се замесваме.

- Не, сър - съгласи се Марк Йоргенсен.

Докато разговаряха, секретарката на Райън влезе през вратата.

- Извинете, сър. Министър Мърей е на телефона.

Това изненада Джак. Дан напусна Овалния кабинет само преди пет минути.

- Свържи ме - нареди Джак, но се обърна към Йоргенсен и Бърджис. - Искам да свикам среща на всички от националната сигурност, за да разгледаме вариантите за спиране на руската инвазия. Да кажем, след седемдесет и два часа. Искам вашите най-добри и най-умни хора да работят денонощно и да ми покажете всички приемливи варианти.

Мъжете напуснаха Овалния кабинет, а Джак отиде до бюрото си и вдигна телефона.

- Какво има, Дан?

- Лоши новини. Фелисия Родригес е блъсната от кола. Мъртва е.

- По дяволите. Мислех, че я прибираш.

- Тъкмо се обаждах, когато научих. Наш екип я наблюдаваше, но не били достатъчно близо, за да направят нещо.

- А колата, която я е сгазила?

- Избягала. Случило се на паркинга пред блока, в който живее. Няма камери. Нашият екип наблюдатели са били извън колата си. Докато стигнат до нея, другата кола изчезнала.

Проверяваме автомобилите, които отговарят на описанието, но залагам едноседмична заплата, че тази е открадната и ще я намерим опожарена под някой надлез.

Райън се загледа навън.

- Това не ти ли изглежда като работа на професионалисти?

-Да.

- Руснаци или венесуелци?

- Това е единственият въпрос. И в двата случая това ще ни създаде огромни главоболия от международен характер.

- И в двата случая определено всичко е режисирано от руснаците - каза Джак. - Но трябва да научим истината и да я покажем.

- Абсолютно. Работя по въпроса. Съжалявам, Джак. Трябваше да действаме по-бързо.

Райън долови разочарованието в гласа на министъра.

- Това ще ти създаде трудности в работата, Дан. Но не страдай много за момичето. От теб разбрах, че е светела от полоний. След като видях Сергей в болницата, мога да кажа, че предпочитам да ме сгази кола.

28.

Кларк, Чавес и Кривов обикаляха цял ден баровете - кой от кой по-долнопробен, пиеха бира и седяха, а Игор се обаждаше и пращаше съобщения на познати от периферията на киевския подземен свят. Стояха далеч от хаоса-на площад „Независимост“, в работническите квартали далеч от центъра на града. Навсякъде идваха хора, оглеждаха масата с журналисти и в повечето случаи си тръгваха.

Но половината от подозрителните типове, които влизаха в баровете, за да проверят какви са тези чужденци и придружителят им, всъщност идваха при тях и сядаха на масата. Те бяха наркодилъри, трафиканти на хора, а един каза, че може да вземе всяка кола от улица в Германия и да я докара пред жилището на всеки украинец, но срещу определена цена. От тези хора, които познаваха добре местния подземен свят, Кларк и Чавес научиха доста за ситуацията с организираната престъпност в града.

Наистина в Киев имаше представители на руската организирана престъпност, но Кларк и Чавес се изненадаха, като научиха колко много операции с активни мерки провежда ФСБ тук.

Получиха и друга тревожна информация - за сблъсъците из целия град. Националистическата партия беше измъкнала президентството преди година от проруската партия, уличена в поредица корупционни скандали. Но и националистите имаха проблеми.

Кларк и Чавес научиха от слухове, че сегашните сблъсъци се подклаждат двустранно от ФСБ. Говореше се, че руснаците организирали кервани с автобуси от проруския изток, качвали в тях работници срещу заплащане и ги стоварвали пред маршируващите. В същото време тайно финансирали медиите да отстояват националистическите идеи.

Ако това бе вярно, излизаше, че руснаците искат не да печелят сърцата и умовете на украинците, а по-скоро да създават хаос и граждански конфликти.

Към осем вечерта Кларк обяви края на разузнаването за деня и мъжете се върнаха в апартамента. След като обсъдиха в хола събитията от деня, решиха да излязат да вечерят на близката улица „Крешчатик“. Отделиха няколко минути да почистят и подсигурят апартамента и излязоха.

Навън духаше студен вятър, но жителите на Киев считаха това за пролетна вечер - на път към препоръчания от Игор Кривов ресторант шестимата срещнаха много хора на площад „Европейски“.

Докато минаваха през площада към ресторанта, се намираха на по няколко метра един от друг. Кларк, Кривов и Чавес разговаряха на руски, а тримата, които не говореха руски, крачеха с ръце в джобовете си, за да ги топлят. Гавин Биъри се намираше най-вдясно от всички и когато пред него се изправи група младежи, той се отмести, за да им направи път. Но един от онези му препречи пътя и го блъсна с рамо отстрани, като го завъртя и го просна на земята.

Мъжът продължи да крачи с останалите от малката си група, без изобщо да забавя крачка.

Карузо не забеляза удара, но видя резултата. Когато очевидният извършител замина, Дом се завъртя и тръгна след него.

Сам Дрискол го хвана за ръката.

- Остави.

Чавес помогна на Гавин да стане на крака.

- Добре ли си, Гавин?

-Да.

Гавин изтупа дрехите си, повече засрамен, отколкото наранен.

Карузо погледна Кривов.

- Какво беше това?

Кривов нямаше представа.

- Не видях какво стана.

Чавес приключи с почистването на директора по информационни технологии в Колежа и го потупа по гърба.

- Ще ти купя бира.

След като влязоха в ресторанта, мъжете отидоха при дълга маса с пейки в далечния край на тъмния бар. На Гавин, Дом и Сам донесоха бира. Игор Кривов поръча шише водка с лед. Динг и Кларк, които от десет и половина сутринта пиеха по баровете, за да се срещат с местните, си поръчаха минерална вода, въпреки че Игор накара сервитьора да донесе чаши за водка на всички, за да вдигнат тост.

Говореха по теми, които съответстваха на легендата им, че са журналисти. Обсъждаха новините в други части на света, хотели, компютри и други технологии. Поради многото прилики на прикритието с реалния им живот разговорът по никакъв начин не изглеждаше скован или пресилен.

Малко след като пристигна храната, в ресторанта влязоха трима мъже с тъмни шлифери. Всички от Колежа ги забелязаха - имаха навика да се оглеждат за заплахи дори по време на вечеря. Когато сервитьорката поздрави мъжете, те я подминаха, без да отговорят.

Гавин Биъри говореше за фотография, за разликите в качеството между снимките от лента и дигиталните изображения, но останалите петима на масата мълчаха, съсредоточени върху тримата новодошли. Мрачните и облечени в тъмни дрехи типове отидоха право до дългата маса, на която седяха мъжете от Колежа, и се настаниха в двата й края на метър и нещо от тях. Обърнаха столовете си към групата и ги загледаха мълчаливо.

Биъри млъкна.

Минаха няколко секунди в дискомфорт, докато американците чакаха Кривов да представи приятелите, които беше поканил за вечеря и очевидно бе забравил да го спомене, но много скоро стана ясно, че Игор също не ги познава.

- Кои сте вие? - запита Игор на украински.

Тримата го изгледаха, без да отговорят.

Сервитьорът дойде, за да предложи менюта на новите посетители, но един от мъжете го блъсна с ръка да се маха.

След още една минута в неловко мълчание Чавес погледна Дрискол.

- Ще ми подадеш ли хляба?

Сам вдигна панера с хляб и го подаде на Динг.

След секунди всички продължиха да се хранят и дори и Доминик, който се гледаше гневно с един от мъжете, не се отказа от агнешкото с картофи.

Когато сервитьорът донесе сметката, като се постара да дойде по средата на масата, за да се пази от злобните на вид мъже в двата й края, Кларк плати, изпи си водата и стана.

- Господа, ще тръгваме ли?

Всички тръгнаха след него към вратата, но тримата, които седнаха на масата, не ги последваха.

Когато се озоваха по средата на площад „Европейски“, Игор Кривов каза:

- Приятели, съжалявам за това.

- ФСБ? - запита Кларк.

- Да. Така мисля.

Дом кимна.

- Тези са клоуни. Не съм виждал по-лош начин за наблюдение.

Кларк поклати глава.

- Доминик, те са демонстративная слежка, демонстративно следене. Искат да знаем, че ни следят. Ще ни досаждат, ще ни дразнят и ще ни пречат, за да не можем да вършим онова, за което според тях сме тук.

Дрискол каза:

- Бих разбрал това в Русия, но тук не е Русия. Как им се разминава в Украйна?

- Определено са нагли - призна Кларк. - Сигурно са уверени, че няма да идем при местната полиция.

- Или имат връзки в местната полиция - обади се Кривов.

- Или и двете.

- Няма за какво да се тревожим. Това не значи, че сме компрометирани. Прикритието ни е стабилно - добави Кларк и се засмя. - Те просто не го харесват.

- Тези тъпаци ще пощуреят, ако разберат какво всъщност правим - обади се Сам.

- Не ми харесва това, господин Кларк. Защо не накараш Игор да ни намери оръжие? - запита Карузо.

Кларк поклати глава.

- Докато сме под прикритие, не можем да носим оръжие, дори тайно. Запомнете, че по всяко време може да ни спре местната полиция. Намерят ли оръжие в някой от нас, цялото ни прикритие ще се скапе бързо-бързо. А стане ли това, заминаваме за местния затвор, където ви гарантирам, че ще е пълно с бандити, с които не искаме да си имаме работа.

- Добре - съгласи се Доминик. Не се радваше, че е невъоръжен, докато руски побойници се блъскат в него, но не спореше с Кларк, който се беше занимавал с тези неща отпреди Дом да е роден.

Върнаха се в сградата към единадесет и се качиха по стълбите до третия етаж. Когато пристигнаха пред вратата на апартамента Динг вкара ключа в ключалката, завъртя го, но спря, преди да отвори вратата.

- Лягай! - извика той.

Другите петима нямаха представа какво се е объркало, но бързо се хвърлиха на пода. Биъри не го стори по собствена воля, а Дрискол го събори като ръгбист.

Не последва експлозия. След няколко секунди Кларк вдигна очи към Чавес, който стоеше до вратата, стиснал с ръка ключа, който все още се намираше в ключалката.

- Бравата е пипана - каза той. - Усещам я грапава. Може би просто е отворена с шперц или да има превключвател за налягане. Ако е така, като я пусна, ще гръмне.

Мъжете станаха бавно от пода в коридора. Някои се засмяха нервно, но не и Кларк. Той се приближи до вратата и извади тънко фенерче. Коленичи и накара Чавес да помести ръката си малко, за да огледа ключа и ключалката.

- Може да има жица отвътре. Няма как да разберем.

Докато Чавес стоеше неподвижен, без да е сигурен дали ако мръдне вратата, няма да предизвика експлозия, Карузо отиде към стълбището, излезе през един прозорец и по перваза се добра до балкона. След малко мъжете в коридора чуха, че е влязъл в апартамента, а след още няколко секунди той се озова от другата страна на вратата.

- Чисто е - каза той.

Чавес си отдъхна продължително и пусна ключа.

Карузо отвори вратата отвътре.

Останалите мъже влязоха в апартамента и ако отворената с шперц ключалка не стигаше, сега разбраха с пълна сигурност, че са имали посетители, докато бяха навън.

Стаята изглеждаше странно пренаредена. Диванът сега се намираше в средата на стаята, един стол седеше поставен върху друг, а кухненската маса беше обърната с краката нагоре. Вазата, която преди седеше върху нея, сега се намираше в центъра на обърнатата маса.

Всички компютри на Гавин имаха парола и криптиране, поради което не можеше никой да ги е претърсил. Но това не беше попречило на ФСБ - Кларк знаеше със сигурност, че това е тяхна работа - да извади кабелите им и да ги върже един за друг. Лаптопите бяха натрупани един върху друг в затворено положение.

Едновременно Кларк и Чавес вдигнаха пръсти до устните си, за да накарат останалите да мълчат, защото сега имаше вероятност да ги подслушват. Можеха да говорят, но само според ролите си.

Потресен, Гавин Биъри каза:

- Някой ми е бърникал компютрите.

Чавес го потупа по гърба и отиде да провери трите спални.

Те изглеждаха по същия начин, както хола - различни вещи стояха преместени на нови места, куфарите - натрупани един върху друг, а дрехите лежаха разхвърляни по пода.

Поклати глава объркан, след което забеляза малко плюшено мече на едно от леглата. Нямаше го преди това. Динг го провери за микрофони, но то се оказа чисто. Явно представляваше някакво извратено послание.

Като провери и последната спалня, разхвърляна по същия начин, Чавес забеляза, че лампата в тоалетната свети. Посегна да я угаси, но спря, защото долови отвратителна миризма.

Погледна. В тоалетната имаше изпражнения.

- Висока класа - каза си той.

Доминик се втурна в стаята.

- Някакъв задник ми е извадил всички дрехи.

Надникна над рамото на Чавес.

- А това е гадно. Какво искат да докажат? Някакви шибани хлапета ли са влизали?

Двамата мъже се върнаха в хола, където Кларк включи телевизора и радиото с пълна сила, след което отвори всички кранове за вода в кухнята, за да добави и нейния шум.

Събра хората си в средата на хола. И каза на фона на силния шум:

- Момчета, това е малко психологическо сплашване. Искат да се махнем, но засега използват меки мерки. Показват ни, че можем да очакваме по всяко време много близка и много неприятна компания.

Кларк огледа стаята и осъзна, че тактиката на ФСБ е постигнала желания ефект. Гавин и Дом изглеждаха объркани и сразени, сякаш операцията им е осуетена още преди да започне. Дрискол изглеждаше гневен, сякаш личното му пространство е нарушено.

Кларк каза:

- Тези задници показват, че могат и ще правят каквото си поискат, но ние няма да позволим това да ни пречи. Можем да работим, но трябва да сме нащрек. Ще намерим начини да ги заобикаляме и пак да сме под прикритие.

Гавин поклати глава, като се стараеше максимално силно да забрави тревогите си. След миг каза:

- Добре. Аз съм първи в тоалетната.

Чавес и Карузо се спогледаха.

- Изцяло е твоя, Гавин - каза Доминик.

29.

Избраха Ситуационната стая в Белия дом за днешната среща с президента за обсъждане на ситуацията в Украйна поради една основна причина. Тук имаше повече възможности за мултимедийни презентации от Овалния кабинет и съветниците на президента във ФБР, ЦРУ, Военното разузнаване, Националната разузнавателна служба и Държавния департамент възнамеряваха да използват различни средства, чрез които да опишат ситуацията пред президента.

Когато срещата започваше, Мери Пат Фоли запита дали може да направи кратко съобщение.

- Тази сутрин научихме някои обезпокоителни неща. Днес в Украйна се разчу, че вторият човек в СБУ, украинската служба за сигурност, е шпионирал за руснаците. Избягал е от Киев и сега го издирват из цялата страна, но допускаме, че ще се появи в Русия.

- Господи - каза Райън.

Джей Кенфийлд вече знаеше това и каза:

- В момента провеждаме преглед на сигурността, за да разберем доколко са били разкрити местните ни оператори, но нещата не изглеждат добре. Местните ни хора ще намалят оперативната си дейност в необходимата степен.

- Загубихме още очи и уши в района - отбеляза президентът Райън.

- Съгласна съм - обади се Мери Пат. - Болезнено положение.

- Кой е нашият резидент на ЦРУ в Киев?

- Кийт Биксби - отговори Джей Кенфийлд. - Добър е. Човек с опит от работа на терен, а не на бюро.

- Внимавай, Джей. Аз нали бях човек на бюро - пошегува се Джак.

Кенфийлд отговори усмихнат:

- Не, господин президент. Аз бях такъв. Вие - също, но не си седяхте на бюрото. Сещате се за какво говоря.

-Да.

Мери Пат вметна:

- Доста добре познавам Биксби и по-добър резидент от него не бихме могли да намерим.

- Ще се наложи ли да го изтеглим?

- Самият той е най-компетентен да каже доколко ЦРУ е изложено на опасност в случая. Той ще каже кои операции да спрат, кои хора да се върнат у дома, с кои чужди агенти да прекратим връзките или да изтеглим от страната заради собствената им безопасност. Излишно е да споменавам, че моментът е ужасен. Ще вкараме свежа кръв в страната, но руснаците ще узнаят кой се нанася в нашето посолство в Киев и ще разберат кои са новите шпиони.

Райън изстена, замислен колко всичко това щеше да затрудни нещата, и каза:

- Добре. Да минаваме към следващата тема. Изявлението на Володин, с което обяви разширяването на връзките с Китай. Ако оставим икономическата страна на въпроса за момент, какво означава за геополитиката споразумението между тях?

- Двете страни напоследък заемат доста сходни позиции - отговори Фоли. - Относно Сирия, Северна Корея, Иран. Китай и Русия заравят томахавката по международните въпроси, за да може това споразумение само да засили позициите им.

- Пекин, Москва и Техеран станаха онова, което някои наричат железен триъгълник.

- А за икономиката? Какъв ще е крайният резултат?

Райън се обърна към икономиста от Държавния департамент на име Хелън Глас, завършила в „Уортън“ и известна в Белия дом като експерт по руските въпроси.

- Всеки печели. Китай няма научните познания и суровините на Русия. Русия няма китайския пазар и производителност. Споразумението, ако го реализират, ще е от полза за двете страни.

- Колко зле е икономиката на Русия сега? - запита Райън.

Глас отговори:

- Преди няколко години смятаха, че са успели. Откриха огромни залежи на злато и нефт в Сибир, които обещаваха велики неща за Русия. Но златното находище се оказа не чак толкова голямо, колкото се предполагаше, а нефтът се оказа труден за извличане, особено след като Володин и неговите предшественици изтласкаха западните компании в опит да дадат на „Газпром“ пълен контрол върху нефтените полета. Суровините за енергопроизводство формират около седемдесет процента от целия руски износ. Но това има и отрицателна страна. Огромните природни ресурси се отразяват отрицателно на производствените отрасли в страната. Наричат това явление руската болест.

Райън кимна. Разбираше явлението.

- Парите не се влагат за иновации, за създаване на интелектуална собственост или за производство. След известно време става така, че нацията губи способността си да създава новости, да мисли и да строи нови неща.

- Това е правилно, господин президент. Русия имаше голям потенциал при разпадането на Съветския съюз, но през деветдесетте, когато икономиката им се срина, нещата тръгнаха на зле. Там видяхме най-големия трансфер на богатство в световната история в мирно време.

- Голямо бедствие, но трябва да отдадем дължимото на руснаците, че оцеляха - отбеляза Райън.

- Оцеляха, да. Но не просперират. Володин си приписва някои неща, защото никой не е показал на руснаците на какво богатство имат право. Руската икономика е голяма, но не е съвременна или динамична. Промишлеността е ангажирана с извличането на суровини. Единствените промишлени стоки, които се търсят на световния пазар, са автоматите „Калашников“, хайвер и водка.

- Описваш бананова република с четвърт милиард жители и стотици между континентални ракети - каза Джак.

- Старая се да не преувеличавам, господин президент. Но... доколкото икономиката им е ограничена от практиката, която наричат „копай и продавай“... да. И това не е единственият им проблем. Главният износ на Русия са изкопаемите горива. Но на второ място е корупцията.

- Силни думи.

- Но са верни - отговори Хелън Глас невъзмутимо. - Проведе се хищническо преразпределяне на имущество сред хората на власт и разрастване на полицейската държава за защитата им. Бюрокрацията е рекет. Русия се управлява не от официални институции, а по волята на силоваците. Думата е само едно Министерство на изпълнението. Тя прави това, което й казват силоваците.

- Протежетата, които управляват бизнеса и страната - каза Райън.

- Да, и няма по-директна връзка между бизнеса и правителството от тази с „Газпром“ - отговори жената. - Официално „Газпром“ е приватизирана фирма, но Кремъл държи четиридесет процента от акциите и на практика, сто процента от правото на глас. Горко на частния акционер в „Газпром“, който тръгне срещу желанията на Володин. Според думите му именно тази по-строга форма на капитализъм позволява на Русия да просперира, но всъщност той не прави капитализъм и Русия не просперира.

- Има ли икономист някъде в света, който намира връзка между засиленото авторитарно управление на Русия и увеличения им икономически растеж? - запита Райън.

Хелън Глас обмисли въпроса.

- Да, има хора, които ще кажат това, но не забравяйте, че някои икономисти предричаха рухването на капитализма и победата на световния комунизъм още през осемдесетте.

Джак се засмя.

- Добре го каза. Винаги можеш да си намериш експерт, който да потвърди убежденията ти, колкото и нелепи да са те.

- От 2008 г. насам от Русия са изнесени над половин трилион долара. Повечето от тях са във вид на чист капитал. Това са милиардерски пари, скрити в офшорни финансови центрове. Петте най-предпочитани места за чужди инвестиции в Русия и извън нея са данъчни убежища.

- Което означава, че това не са никакви инвестиции - отбеляза Райън.

- Правилно - отвърна Глас. - Това са схеми за пране на пари и избягване на данъци.

- Точно така - съгласи се Райън. - Докато цените на енергийните ресурси са достатъчно високи, Кремъл може да прикрива факта, че една трета от икономиката му е изсмукана от корупцията.

- Отново сте прав, господин президент. Чуждите инвеститори бягат. Руската фондова борса загуби почти трилион миналата година. Капиталовите инвестиции са спаднали с петдесет процента. А Русия има всичко необходимо да стане една от великите световни икономики. Добре образован народ, природни ресурси, достъп до пазари и транспортна инфраструктура, земя. Без всепроникващата корупция щяха да са на върха на списъка на световните нации. Руснаците днес са по-зле, отколкото преди десет години. Обществената безопасност, здравеопазването, правото, сигурността за правата на собственост. Нараства потреблението на алкохол, свиват се разходите за здравеопазване и през последните години очакваната продължителност на живота намалява. Със закон забраниха на хора с двойно гражданство да говорят по държавната телевизия. Премахват чуждиците от руския език.

- Сякаш се връщат с тридесет години назад, нали? - запита Райън.

- Така изглежда, господин президент.

Джак Райън насочи вниманието си към Мери Пат Фоли и Джей Кенфийлд.

- И освен това знаем, че Русия иска да нападне съседна суверенна държава, в която възможностите ни за разузнаване са прекършени.

- Голяма каша - призна Кенфийлд.

30.

Джон Кларк мина през метростанция „Оболон“ по синята линия в Киев. Въпреки че часовникът показваше четири и тридесет след обяд, преди пиковия час, тунелите, ескалаторите и влаковете се пълнеха бързо с пътници.

Американецът си проправи път през тълпата, навел глава в стремеж да се слее с околните. Тръгна към перона, без да е сигурен какво точно ще прави, като стигне там, защото инструкциите му изискваха само да стигне до спирка „Оболон“, където да се срещне с Кийт Биксби.

Биксби му се обади преди два часа с молба за спешна среща и определи час и място, и Кларк веднага изхвръкна от апартамента за необходимата поредица от завои, обръщания, произволни таксита, автобуси, влакове на метрото и преминавания през магазини, а дори и през един цигански пазар, където си купи дебело яке менте на „Найки“ и се преоблече, за да промени външния си вид, а собственото си яке за триста долара захвърли пред един бездомник на улицата.

Сега, когато се намираше на определеното място за среща, се надяваше адски силно, че Биксби иска да говори с него за нещо, което не включва екип охрана от Държавния департамент и билет за обратния полет до САЩ.

Когато доближи края на залата, чу тих глас зад себе си:

- Качи се на влака в посока „Иподром“. В последния вагон.

Думите бяха казани на английски език, но със сигурност не с гласа на Биксби. Без да потвърди, че е разбрал указанията, той се сля с тълпата, която идваше срещу него, и отиде от другата страна на залата, след което се качи на влака за „Иподром“, който спря на перона.

Вагонът се оказа почти празен - спирка „Оболон“ беше само третата по линията, но Биксби седеше на последната седалка отзад. Кларк влезе във вагона и се насочи към Биксби и вагонът започна да се пълни с пътници. Кларк отиде отзад и седна до шефа на киевската станция на ЦРУ.

- Хубаво яке - отбеляза Биксби, без да го погледне.

На три метра от тях седяха други хора, но поради шума на влака в тунела никой не можеше да чуе разговора им.

Кларк сложи лакти на коленете си и се наведе напред, като се престори, че чете книжката, която измъкна от джоба си. Главата му се намираше на не повече от тридесет сантиметра от тази на Биксби.

- Какво има?

- Когато си говорихме онзи ден, мислех, че ще ми създаваш главоболия. Сега, трябва да кажа, че сериозно обмислям предложението.

- Продължавай.

Биксби въздъхна продължително.

- Тази сутрин открихме, че вторият след шефа в украинското разузнаване е шпионирал за ФСБ.

Кларк не реагира. Само каза:

- Сигурен ли си?

- Съвсем. При разследване на сигурността украинците открили адрес с електронна поща, който той е използвал да урежда срещи и скривалища за пратки - каза Биксби и изръмжа: - Е, кой работи със скривалища в този век?

- Арестували ли са го?

- Не. Някак си е разбрал и изчезнал. Вероятно вече е в Москва.

- Знае ли достатъчно да компрометира операцията ви?

- Може да се каже - промърмори Биксби. - Той беше главната ми свръзка със СБУ. Разбира се, не знаеше всичко. Не знаеше за нашите тайни агенти тук, нито за повечето от нашите източници, методи или ресурси.

Агентът въздъхна и продължи:

- Но все пак... работихме заедно по някои неща и знае адски много. Длъжен съм да действам с предположението, че ФСБ знае кои са всичките ми хора в посолството, както и много от тайните ни квартири в страната.

- Ох - отвърна Кларк.

- Този удар ни осакатява в най-лошия момент. Изтеглям повечето от хората си за собствената им безопасност и закривам някои от нашите съоръжения и бази в страната.

- Разбирам те добре - призна Кларк.

Влакът спря и шумът от релсите изчезна. Двамата замълчаха, докато край тях минаваха хора и се качваха нови пътници. Биксби оглеждаше лицата и преценяваше поведението им, и едва когато влакът излезе от подземната спирка и шумът на релсите се върна, заговори отново с тих глас:

- Довечера заминавам за Севастопол с един екип. Едно наше място там е компрометирано.

- Място?

- Да. Тайна квартира за разузнаване по прехванати сигнали, което си делим с украински шпиони. Имаме технически екип и комуникационно оборудване колкото камара лайна. Освен това има и малък екип охрана, а и хора от ГБП.

Кларк знаеше, че ГБП означава Група за бойни приложения, или „Делта Форс“. Не се изненада, че са в Севастопол. В края на краищата, там се намираше пристанището на руския Черноморски флот. Съединените щати, естествено, бяха се погрижили да следят района и руския ВМФ.

Биксби каза:

- Много оборудване имаме там, което трябва да се разглоби и откара, а и доста документи за унищожаване и изгаряне. Ще стоя там тридесет и шест до четиридесет и осем часа.

- Севастопол е като буре с барут точно сега.

- Кажи ми нещо, което не знам.

- Аз се ослушвам от известно време - каза Кларк. - Изглежда, Белега стои зад много от гражданските размирици тук, в Киев.

- И аз чувам същите слухове.

- Какво да правим тук, докато те няма?

За първи път Биксби наруши прикритието си, макар и съвсем малко. Никой не забеляза как той погледна към мъжа от лявата си страна.

- Какво да правите? Точно сега съм съгласен на всичко. Вие сте ми очите и ушите в Киев, докато Ленгли не ми пратят свежа кръв, но дотогава ще мине най-малко една седмица.

Кларк обърна страницата на книгата си.

- Шестима сме. С мен. Един говори украински, а трима -руски.

- Е, не съм те канил. Но щом си тук, защо не наглеждаш Глеб? Той е в грандхотел „Фермонт“. Копелето си е наело целия последен етаж. Чувам от един, който работи в хотела, че Глеб се среща по цял ден с всякакви типове. Не са от ФСБ, или поне не са ни познати.

Биксби бръкна по-дълбоко в джобовете си и се приведе още малко към Кларк.

- Ще се чувствам малко по-спокоен, като знам, че няколко чифта обучени очи го наглеждат и следят тази част от историята тук, в Киев.

- Смятай го за сторено.

- Съжалявам, че преди се държах като задник.

- Не беше така. Ти правеше необходимото да запазиш в тайна операциите си.

Биксби се усмихна мрачно.

- Да, ама виж колко добре стана.

Влакът пристигна на следващата спирка. Биксби стана и каза:

- До скоро.

- Ще държа връзка - отвърна Кларк.

Биксби изчезна в тълпата, в посока към станция „Тарас Шевченко“. Без да гледа, Кларк сложи ръка на седалката до себе си и стисна в юмрук малко сгънато листче. Пъхна го в джоба си, без да се съмнява, че на него е написан номерът на криптиран телефон, на който да говори с Биксби.

Кларк се облегна на седалката, замислен над идеята да премести част от групата си в грандхотел „Фермонт“.

31.

Работният ден почти привършваше, но Джак Райън-младши не се отделяше от бюрото си, с изключение на няколко бързи посещения на кухнята за кафе и сандвичи и на тоалетната, но му се искаше да се прибере вкъщи и да включи лаптопа за още няколко часа проучвания, преди да си легне.

Телефонът му звънна и той отговори, без да гледа номера.

- Райън на телефона.

- Санди е, Джак. Питам се би ли могъл да дойдеш тук, горе, когато имаш време.

- Горе?

- Да. Тук съм с господин Кастор. Не е нищо спешно.

Райън разбираше, след достатъчно дългия си престой тук, какъв е намекът, когато англичанин говори така. Ламонт му казваше да домъкне веднага задника си в офиса на директора.

- Идвам.

- Прекрасно.

Джак седеше до масичката в пищния офис на Хю Кастор, управляващия директор на „Кастор енд Бойл Риск Аналитико“ и сърбаше кафе в чаша от костен порцелан, докато Кастор разговаряше по телефона на бюрото си на френски език. Санди Ламонт седеше срещу него със скръстени крака.

Райън прошепна:

- Какво става?

Но Ламонт само сви рамене, сякаш нямаше никаква представа.

Шестдесет и осем годишният англичанин приключи телефонния разговор. Отиде при другите и се настани на стола с широка облегалка в края на масичката за кафе.

- Справяш се забележително. Всички ние сме невероятно впечатлени.

Джак обичаше комплиментите, както всеки друг, но в този случай усети, че ще има едно „но“ и вдигна любопитно вежди.

- Но - каза Хю Кастор, - съвсем честно, Джак, сме доста изнервени.

- Изнервени?

- Откровено казано, намирането на връзката между руския бизнес, руското правителство и руските престъпни начинания е част от работата ни тук, в „Кастор и Бойл“. И все пак твоите методи може да бъдат сметнати от някои хора за прекалено агресивни.

Джак погледна към Санди. Отначало смяташе, че става дума за случилото се в уличката в Антигуа. Но от почти недоловимото кимване от страна на Санди разбра, че има друго.

- Кои са тези хора? - запита Джак.

Кастор въздъхна.

- Онзи ден при проучването ти изникна едно име.

- Дмитрий Нестеров - кимна Джак. - Какво за него?

Кастор разгледа ноктите си за момент. После каза с пренебрежителен тон:

- Оказва се, че той е голям акционер в „Газпром“, а и високопоставен служител на ФСБ.

- Двойна неприятност, така да се каже - вметна Ламонт.

- Да - съгласи се Кастор.

Джак не каза нищо.

След няколко секунди Кастор отговори на мълчанието му:

- Чудиш се как да ме питаш откъде знам това за Нестеров.

- Проучих го - каза Райън. - Той е ресторантьор от Санкт Петербург. Но не съм открил връзка с ФСБ или пък с „Газпром“. Вие, изглежда, имате други източници.

- В светлината на професията на баща ти, преди той да се захване с политика, съм сигурен, че знаеш някои неща за работата на разузнавателните служби.

Може да се каже - помисли си Райън и само кимна.

- От взаимна полза е, че ние в „Кастор и Бойл“ и добрите мъже и жени от британската тайна служба от време на време си говорим. Случва се да открием някое име, както направи ти, и да искаме да ги питаме за него. Или пък те може да поискат да разберат какво ние сме открили в работата си.

„Знаех си“ - помисли си Джак. Фирмата имаше връзки с разузнаването. Но отново не каза какво мисли.

- Логично е.

- Затова разпитах за Нестеров и ми отговориха, по своя си начин, че с него трябва да внимаваме.

- Добре - съгласи се Джак. И добави: - Аз внимавам.

Кастор замълча.

- Полет до Антигуа и Барбуда и ровене в боклука в частна собственост. Това не е внимаване. Не мога да си представя критиката срещу фирмата ни, в случай че наш служител, и то не кой да е, а синът на американския президент, бъде сериозно ранен или убит по време на някаква тайна мисия на остров от Третия свят в Карибите. Там светът е много опасен, момче, а ти не си обучен да се справиш с някои от неприятните типове, които работят в периферията на нашия занаят.

Санди Ламонт се прокашля леко, но премълча.

- Изпращаш следователи в Твер, подаваш молба за информация от руската данъчна служба, проучваш самолета на Нестеров. Всичко това надхвърля много обичайния обхват на нашите проучвания. Опасявам се, че ФСБ ще ни създадат трудности, както го правят за мнозина от клиентите ни, и не мога да допусна това да се случи.

Джак запита:

- Това заради ФСБ ли е, или заради факта, че съм син на президента?

- Честно казано, заради двете. Работата ни е да изпълняваме желанията на клиентите си. В този случай ти се справи отлично, но няма да препоръчаме на Голбрайт да продължава разследването по случая. Проблемът, момче, е, че ако Нестеров е собственик на ИФК, Голбрайт няма да види и един шилинг от парите си. Не можем да ги привлечем в съда, нито в Русия, нито в която и да е европейска страна, защото Русия контролира енергийния поток към Европа.

- Ако разкрием факта, че „Газпром“ са заговорничили с данъчната служба, за да оберат компанията на Голбрайт, и че този човек от ФСБ е изкарал един милиард и двеста милиона долара печалба, можем да преустановим тази практика - каза Джак.

- Ние не сме полиция. Не сме армия. Баща ти може да е водач на свободния свят, но това няма значение в тази ситуация. ФСБ може да ни създаде трудности, ако стигнем прекалено навътре с разследването си.

Райън стисна зъби.

- Ако ми казвате, че ви затруднявам в търсенето на справедливост, ще напусна.

Кастор отговори:

- Именно в това е въпросът. Ние не сме тук заради справедливостта.

Ламонт вметна:

- За пари е, приятелю. Искаме да помогнем на клиента да си възстанови загубените авоари на Запад, но ако започнеш да споменаваш по име високопоставени старчоци от ФСБ, Голбрайт няма да получи никаква компенсация, уверявам те в това.

- Джак - каза Кастор, - просто казано, в този случай се целиш твърде високо.

След кратка тишина Джак отговори:

- Разбирам.

Всъщност не разбираше, но имаше чувството, че ако поседи тук още една минута, ще стане и ще удари стената с юмрук.

- Ще ти възложим друга задача - обясни Кастор. - Нещо не толкова огнеопасно. Ти се справяш много добре, но трябва да насочим усилията ти към нова задача.

- Да - съгласи се Райън. - Както сметнете за най-добре.

Джак излезе от „Кастор и Бойл“ в шест и тридесет вечерта. Санди го покани да идат да пийнат и да вечерят, в опит да компенсира неприятната среща с директора, но Джак не смяташе, че ще е добра компания. Вместо това отиде сам на пъб, взе си един пай и изпи четири бири, преди да си тръгне към метрото.

Отвратителното му настроение се засили заради дъжда по улица „Кенън“. Пак беше забравил проклетия си чадър и сега се наказваше за това, като не си купи друг. Не, сега щеше да се накисне, та може би следващия път да се сети да вземе чадъра.

Мислеше да се отбие в още някоя кръчма по пътя си към дома. Преди да стигне до метрото, му предстоеше да мине край „Брадвата“, която харесваше. Още една бира щеше да му дойде много добре, но можеше от нея да се вкисне още повече.

Не. Ще се прибере и ще се наспи.

Пресече улицата, като погледна бързо назад през рамо. По навик, нищо повече, и както винаги не откри нищо необичайно. Укори се - не може преминаването към този живот да е толкова трудно. Прекалено старателно се отнасяше към работата си и смяташе сенчестите бизнесмени за международен синдикат на терористи, защото с такива се занимаваше в предишния си живот. Провеждаше минимерки за откриване и убягване от преследвачи, защото правеше и това в предишната си работа.

И като допълнителна мярка за личната си сигурност смяташе всяка жена, която се доближи на десет метра от него, за потенциален вражески агент.

Защото това му се случи в предишната работа.

Райън влезе в станцията на метрото „Меншън Хаус“ измръзнал и подгизнал. На ескалатора една привлекателна жена пред него се обърна и го изгледа. Усмихна се съчувствено. Сякаш той бе кутре, скрило се от дъжда. След това тя отмести погледа си от мокрия мъж с хубавия костюм и се обърна напред.

Двадесет минути по-късно излезе от станция „Ърлс Корт“ с ръце в джобовете и с вдигната яка. Поизсъхнал беше в метрото, но въпреки че вече не валеше, мъглата се оказа толкова гъста, че само след няколко минути той отново подгизна.

Отмина няколко души с чадъри пред един индийски ресторант на улица „Хогарт Роуд“ и остана съвсем сам по тротоара пред дългата редица къщи. Пресече улицата в посока „Кенуей“ и се замисли за работата си. Изритаха го от случая „Голбрайт“, но не можеше да не мисли за сложния лабиринт от компании, доверителни фондове и фондации.

Пресече малката уличка, за да тръгне по пътечката между сградите, по която щеше да стигне до улица „Кромуел Роуд“ и автоматично хвърли поглед през рамо, сякаш се оглежда за идващи коли.

Някаква дълга сянка под светлината на лампата до ъгъла зад него спря рязко, а после бавно се върна назад.

Джак спря посред улицата, загледан в намаляващата сянка, но след миг тръгна натам. Сянката изчезна бързо. Чуха се забързани стъпки, а след това шум от бягане.

И Райън затича, а кожената му чанта заподскача на хълбока. Зави рязко при ъгъла с надеждата да зърне човека, който бягаше.

Не видя никого. От двете страни на улицата с две ленти се намираха само двуетажни бели къщи и паркирани коли. Тежката мъгла висеше около уличните лампи и засилваше тайнствеността на тази сцена.

Райън спря посред улицата с разтуптяно сърце.

Обърна се и тръгна към апартамента си. За част от секундата се замисли дали онзи не е обикновен обирджия. Но знаеше достатъчно добре от изминалите няколко години, че съвпадения няма. А в този случай нямаше друго обяснение. Следяха го.

Сърцето му се разтуптя още по-силно.

Замисли се за всевъзможни правителствени служби, чужди правителства, престъпни организации и терористични групи в опит да реши кой го следи, но не можеше да знае, без да е видял нещо по-солидно от една сянка.

Когато стигна до дома си, почувства осезаема опасност, но не можеше да отрече, че с нея дойде и непогрешимо приятно вълнение.

32.

След седмица и половина почистване и ремонти семейство Райън се върна в резиденцията на Белия дом, без да парадира. Президентът искаше това събитие да не се разгласява и без да предупреждават медиите, Кети и децата дойдоха с хеликоптер от дома си в Мериленд и кацнаха на Южната поляна, където Джак ги чакаше до южния вход. Кейти и Кайл веднага изтичаха в стаите си, които изглеждаха непроменени, въпреки че играчките на Кайл бяха прибрани за миенето с пара и почистването на мокета.

Този следобед Кети възнамеряваше да покаже резиденцията на една репортерка от пресслужбата на Белия дом. Оказа се, че тя е и кореспондент на Ей Би Си и Кети я разведе заедно с телевизионния оператор по всички стаи, за да покажат на Америка, че неприятното събитие не е оставило никакви белези.

Кореспондентката опита да притисне първата дама с въпроса дали не е лоша идея да се кани на обяд враг на правителството на Русия.

Кети отговори тактично, че Сергей е приятел на семейството, приятел на Америка и приятел на Русия.

Джак Райън се ядоса, като разбра че десет дни след инцидента тялото на Головко е все още в Съединените щати и не може да напусне митницата. Лично той се обади на директора на имиграционната и митническата служба, за да разбере каква е причината за това. Директорът трябваше да обясни деликатно на президента на Съединените щати, че съгласно законите на САЩ тялото на приятеля му е класифицирано като опасен отпадък и въпреки че се намира в ковчег с оловна облицовка, превозването му до Великобритания за погребението изисква невероятно много бюрокрация.

Тази вест ядоса и натъжи Райън, но той разбираше в каква ситуация е поставил шефа на службата. Извини се, благодари му за усилията и усърдието и го остави да си върши работата.

Семейството прекара първата си вечер в Белия дом заедно, в кинозалата, където гледаха детски филм. Кети искаше да се върнат към обичайния си живот и идеята й се оказа успешна. В един момент Кайл каза нещо за „мъжа, който оцапа“ тоалетната, но както повечето деца, той и сестра му, изглежда, не се притесняваха от нещата, които не разбират. Джак знаеше, че не след дълго Кейти ще се досети какво е станало през онази странна нощ, когато, десетгодишна, се наложи да спи в офиса на баща си преди изненадващата пролетна ваканция.

На следващата сутрин Райън замина с президентския самолет за Маями за реч на обяд с лидерите на кубинските американци. Възнамеряваше да прекара там вечерта, за да се срещне с представители на републиканския фонд за подпомагане, но се наложи да се върне във Вашингтон веднага след обяда заради ситуацията в Украйна.

Щом самолетът кацна във военновъздушната база „Андрюс“, му казаха, че Ед Фоли го чака. Джак се отправи към Овалния кабинет.

През последните няколко дни Фоли беше разглеждал изходните данни на британското разузнаване за случая „Зенит“ - убийствата в Европа отпреди тридесет години. Райън му възложи тази задача, без да обяснява много за какво е важна тя.

Президентът надникна в стаята „Рузвелт“, където Ед го чакаше.

- Здравей, Ед. Извинявай, че те карам да чакаш. Ела.

Фоли го последва в Овалния кабинет с думите:

- Няма проблем. Как беше в Маями?

- Няма много за казване. Стоях само два часа и половина. Но поне хапнах хубав кубински сандвич и кафе.

- Внимавай. Такива неща се разчуват и някои хора ще кажат, че си станал комунист.

Президентът се разсмя и двамата седнаха на диваните пред бюрото.

- Благодаря, че се ровиш из тези стари неща - каза Райън.

- За мен е удоволствие. Оказа се доста интересно.

- Какво откри?

- Повече въпроси, отколкото отговори. Пет дни четох всичко за събитията, разказани от разузнаванията и полицията на три държави. От британците имам документи от разузнаването, от МИ-5 и от Скотланд Ярд, като в онези години британското разузнаване е получило доклади и от германците. Проучих и досиета от швейцарската федерална полиция.

Ед продължи с обяснението:

- Всички страни стигат до един и същи извод. В Европа не е действал руски наемен убиец, наричан Зенит. Това е просто история, която са измислили членове на немската терористична група „Фракция Червена армия“. Убийствата са политически мотивирани, но през онези времена „Фракцията“ е бездействала. Някои от терористите са искали тя да остане в това положение. Убийствата не са одобрявани от тази организация и никой в нея не е искал да го свързват с тях, затова са измислили историята с КГБ.

- А как името на Роман Таланов е свързано със Зенит?

- Това са го измислили от британското разузнаване, но години след случая. В началото на деветдесетте източник от Русия със заличено име е заявил, че убиецът Зенит е реално лице, бивш офицер от ГРУ на име Таланов, който служил отначало във въздушнодесантните войски при нападението срещу Афганистан.

- Името на източника е заличено?

- Да, и това е много странно. Това е единственото заличено име във всички документи, които получих. Показах го на Мери Пат и тя отправи искане до англичаните. Те казват, че тази редакция е направена върху самия оригинален документ от 1991 г. и не знаят кой е източникът.

- Това е необичайно.

- Много. На Мери Пат й казали, че смятат тази информация за невярна и източникът не заслужава доверие. Трябвало да заличат целия коментар за Таланов, но някой сбъркал и заличил само името на информатора, а не самата информация.

- Значи казваш, че става дума за лоша информация от лош източник - каза Райън. - И че това е задънена улица, защото дори не знаем откъде е постъпила информацията.

- Има малко информация от швейцарските досиета. Едно от тях е от полицията на кантона Цуг - задържали мъж на мястото на едното убийство. Спрели го за свидетел, но отказал да се подчини на полицаите. Сложили му дори белезници и го вкарали в полицейската кола, но той избягал оттам.

Ед разлисти документите и подаде една страница. Райън я разгледа - фотокопие на документ от електрическа пишеща машина, на немски език.

Отначало не разбра нищо и само каза:

- Ich spreche kein Deutsch[4].

Ед се разсмя.

- И аз не говоря немски. Но погледни внимателно в полето отдясно.

Джак спусна очилата върху носа си и забеляза избледняла следа. Изглежда е имало нещо написано с молив, но след това изтрито.

Вгледа се по-внимателно.

- Тук Бедрок ли пише?

-Да.

- Какво е Бедрок?

Ед поклати глава.

- Нямам представа. Никога не съм чувал това преди и определено никъде не се споменава в досиетата за Зенит. Питах и Мери Пат. Англичаните не знаят за човек или операция с кодово име „Бедрок“.

- А надписът е точно до мястото, в което се споменава избягалият свидетел?

- Ужасно много не знам немски, но това казва преводачът - отговори Ед.

Райън погледна отново думата на английски език.

- Чий е този почерк?

- По документите от швейцарските и английските досиета има и други бележки на английски - отговори Ед. - Англичаните трябва да са били. Предполагам, че надписите са от самия сър Базил Чарлстън.

- Интересно.

- Може да се обадиш на Базил. Едва ли си спомня - минали са цели тридесет години, но не се знае.

Райън обмисли предложението.

- Обадих му се миналата година да му честитя рождения ден. Умът му е остър, но се боя, че е глух като пън.

- Ако искаш, мога да ида във Великобритания и да говоря с него лично - предложи Ед.

- Благодаря, но няма нужда. Ще звънна на Джак-младши и ще го помоля да отскочи до къщата на сър Базил и да го разпита. От доста време не съм се чувал със сина си и така ще имам повод да му се обадя, без да изглеждам прекалено много като грижовна квачка.

- Той как се справя там?

- Да си призная, не знам. Онзи ден говори с Кети. Казва, че всичко било супер. Може аз да го накарам да каже повече неща.

Двамата мъже станаха. Ед каза:

- Жалко, че не успях да науча повече от тези бележки. Знам, че се надяваше да свържеш Таланов с убийствата, но те, изглежда, наистина са работа на „Фракция Червена армия“. Германците разбиха една тяхна клетка в Берлин и намериха информация, която ги свързва с всички убийства.

Райън го потупа по рамото.

- Може и да е така, Ед. Може и да е така. Но знам, че има и друго, което не е казано в бележките.

- Защо казваш това? - запита Фоли.

Райън се усмихна уморено.

- Защото преживях всеки момент от онези времена.

33.

Въпреки надеждите си да работят незабелязани от радарите в Киев Джон Кларк и неговите оператори от Колежа промениха малко плановете си и сега се криеха на открито. От сблъсъка с хората от ФСБ преди няколко дни разбраха, че руското разузнаване контролира града и всички опити да останат незабелязани тук са обречени на провал. По тази причина Кларк реши да се правят на група непохватни журналисти, блажено несведущи, че работят сред шпиони и мафиоти, и неосъзнаващи изобщо, че всичките им думи и действия се следят.

Гавин неведнъж изкарваше от търпение опитните оператори от екипа, като насочваше разговора към операцията. Но всеки път най-близко намиращият се до него човек му се навираше в лицето, изглеждаше го мръснишки и сменяше бързо темата. Биъри потръпваше разочарован, че му липсва истинска шпионска изтънченост, кимаше срамежливо и подхващаше новата тема за разговор.

Въпреки че трябваше да поддържат играта при разговорите си, защото знаеха, че ги подслушват, можеха да си пишат бележки на таблетите и да трият веднага написаното или пък на хартия, която унищожаваха незабавно. Пишеха си и съобщения по телефоните, защото Биъри беше инсталирал стабилен софтуер, който не позволяваше и на най-добрите да ги дешифрират.

Грандхотел „Фермонт“ в Киев е грамадна постройка на брега на река Днепър, в историческия квартал „Подил“ в централната част на града. От прозорците и балконите гостите имат изглед към реката на изток и към хълмовете и златните кубета на църквите на запад.

До сградата се строеше огромен надлез и шумът, прахта и трафикът отнемаха доста голяма част от чара на квартала, а и денонощно по улица „Набережно-Крешчатицка“ скитаха крадци на дребно. Нощем пазачите информираха гостите на хотела да ползват само такситата, които хотелът им праща, заради честата практика на шофьори измамници да закарват гостите някъде на тихо при свои съучастници и да ги обират.

Руснакът, известен като Глеб Белега, живееше в кралския апартамент на деветия етаж, а антуражът му заемаше почти всички останали стаи на осмия и деветия етаж. Освен охраната на неговия етаж хората му пъплеха и във фоайето. Всеки с набито око, който се огледаше из луксозния хотел, лесно можеше да забележи няколко души като постоянно присъствие във фоайето, без да са от персонала. Седяха по масите, на плюшените дивани или просто обикаляха наоколо, без да вършат нищо.

Повечето от тях бяха охрана от „Седемте каменни мъже“, но имаше и хора от ФСБ, от украинското разузнаване, от полицията, както и от други разузнавателни служби. Кларк не се съмняваше, че и ЦРУ биха искали да имат свой човек тук денонощно, ако разполагаха с достатъчно хора. Дори Биксби да не се интересуваше особено много от Белега, за да възложи на хората си да започнат денонощно наблюдение, Кларк знаеше, че в хотела има достатъчно интересни лица, заради които ЦРУ биха искали да имат поне информатори от персонала.

Кларк реши да запази главната си база в апартамента под наем, но нае една стая в хотел „Фермонт“, за да имат човек близо до Глеб Белега. За да запази прикритието си, Кларк измисли една хитрост - скара се с останалите от групата си. Тъй като знаеха, че микрофоните записват всяка тяхна дума, Кларк и старшият репортер в групата се караха с по-младите и по-неопитни журналисти за всичко - от оборудването, което си носеха за задачата, до идеите за продуциране. Кларк се оплакваше, че не му плащат достатъчно, че дневните му не покриват сметките за ресторанти, които му подхождат, и се гневеше, че са го заставили да дели стая с другите.

След това с драматизъм, от който останалите едва сдържаха смеха си, Кларк обяви, че ще се премести в хотел, докато работят тук, в Украйна.

Никога през живота си Джон Кларк, служител на ЦРУ от виетнамската ера, не беше наричан от никого примадона, но прикритието му сега изискваше да влезе точно в такава роля.

След час Джон Кларк и Игор Кривов пристигнаха в хотела, като теглеха след себе си големи куфари на колела, пълни с неща, типични за всеки пътник. Кларк се грижеше багажът му да изглежда възможно най-безобидно, защото знаеше почти с пълна сигурност, че противникът ще прерови нещата му при първа възможност. Нае стая с документите си на старши репортер за „Уануърлд Продъкшънс “ от Ванкувър, след което двамата с Игор качиха багажа на третия етаж. По пътя си говореха, като Кларк досаждаше на украинеца с разкази за други мними журналистически командировки, но с по-професиоиални продуценти, фотографи, озвучители и техници.

Разбира се, Кларк знаеше със сигурност, че го наблюдават камери, мафиоти и вражески разузнавачи, и трябваше да поддържа легендата.

След като му помогна да качи достойния за примадона багаж, Игор Кривов напусна хотела и се върна в наетия апартамент, а не след дълго Джон Кларк слезе във фоайето, където се настани на луксозен диван, поръча си кафе, закачи телефонна слушалка на ухото си и сложи таблет на скута си.

Докато Кларк започваше операцията си в хотела, останалите от екипа подготвяха своята част. Разделиха се на групи по двама, като Игор и Сам взеха едната от наетите коли „Тойота Хайлендър“, а Доминик и Динг взеха другата кола. Гавин остана в апартамента, за да работи оттам.

Притесняваха се да оставят Гавин сам в апартамента, в който ФСБ вече бяха влизали, затова Игор уреди двама от бившите си колеги от федералната полиция да стоят пред апартамента, като им каза, че пазят един канадски озвучител и оборудването му.

В десет сутринта срещу хотел „Фермонт“ пристигнаха два джипа „Хайлендър“ и паркираха в различни посоки, но с видимост към входа на огромния хотел.

Мъжете в тях постъпиха по начина, обичаен за този занаят. Останаха да чакат в колите.

Джон Кларк веднага привлече вниманието на хората във фоайето. Мъже със сурови лица го гледаха, а някои дори седнаха до него на дивана, но Кларк не мигна, а продължи да разговаря по телефона си и да работи с таблета.

Всъщност тези хора от ФСБ продължаваха с тактиката на „демонстративно следене“, както преди няколко вечери.

Но сега Кларк имаше готовност и нямаше намерение да тръгва. Не обърна внимание на мъжете въпреки упоритите им опити да го ядосат. Дори когато двама от тях седнаха от двете му страни на дивана и се заприказваха, като жестикулираха и го ръгаха с лакти в ребрата, а противната миризма от устата им изпълваше ноздрите му, Кларк продължи да чете на лаптопа си, сякаш е напълно сам.

Преструваше се, че говори по телефона с някой отвъд океана, но всъщност разговаряше по защитената линия с четиримата свои колеги пред хотела.

В колите отвън хората му слушаха монотонните му оплаквания от задачата тук, в Киев, и отказа му да изпраща отчети във Ванкувър, ако не му осигурят нова камера с нов оператор.

По обед хората от ФСБ се разкараха - вероятно решиха, че възрастният репортер е толкова досаден, колкото и те за него. Останаха във фоайето, като предимно притесняваха другите гости и гледаха мръснишки всеки, но Кларк поне можеше да си пие кафето, без да го ръгат с лакти в ребрата.

Въпреки че Кларк трябваше да прекара доста време във фоайето, за да поддържа прикритието си, той дойде тук с определена цел. С пълно равнодушие въртеше глава постоянно и следеше кой влиза и излиза от асансьорите в другия край на помещението и дали се качва до деветия етаж.

Малко след дванадесет и тридесет двама мъже, които Кларк разпозна веднага като спецназовци, влязоха в голямото фоайе и отидоха при асансьорите. Тук поговориха малко с двойка едри грубияни с лошо стоящи им костюми. Според Кларк те принадлежаха към „Седемте каменни мъже“ и вероятно контролираха кой влиза и излиза от асансьора. След кратък разговор мъжете с военна стойка влязоха в един от асансьорите и вратата му се затвори.

Кларк нагласи очилата за четене върху носа си. Те имаха специални стъкла с лупи в най-горната част, които увеличаваха образа на разстояние. С тяхна помощ успяваше да прочете номерата на етажите на асансьора в другия край на фоайето и видя, че двамата отидоха на деветия етаж.

Да - каза си Кларк. - Тези са тук, за да говорят с шефа.

След двадесет минути двамата мъже излязоха от същия асансьор и се насочиха към входа на хотела.

Кларк изчака да минат през въртящата се врата и каза в телефона си, сякаш отговаря на човека, с когото говореше през цялото време:

- Радвам се, че го казваш, Боб.

Това беше уговореният знак за колите отвън, че от хотела излиза някой, който го интересува. Сега екипите в двете коли имаха задачата да разпознаят тези хора и колата им.

Динг се намираше зад волана на една черна „Тойота Хайлендър“ на стотина метра нагоре по улицата, от другата страна на строежа. До него седеше Доминик. Видяха как двамата мъже излизат от хотела и се качват в един „Лендроувър“, който веднага тръгна на север, към тях.

Доминик надвика в микрофона си гласа на Кларк, който продължаваше да дърдори и да води въображаемия разговор.

- Колата идва насам. Поемаме я.

Чавес се включи в трафика няколко коли след джипа, който го подмина и пое по улица „Набережно-Крешчатицка“, по левия бряг на Днепър, а после по „Набережно-Лухова“.

В същото време Доминик Карузо отвори програма на своя таблет и се подготви да въведе бързи, но много важни команди в необходимия момент.

Движението в двете посоки беше доста натоварено, но Динг успяваше да остава на три коли зад целта, докато попаднаха на червен светофар. Щом двете коли спряха, Карузо натисна една икона на таблета си.

Под седалката му, от долната страна на автомобила, една радиоуправляема количка колкото тухла загуби магнитната си връзка с металния картер на двигателя и падна на улицата. На екрана си Доминик видя изображението от камерата на малката кола и натисна напред иконата за ускоряване, като прекара играчката под камиона пред тях, а после - под леката кола пред камиона.

Когато радиоуправляемата кола стигна под джипа, той натисна друга икона и насочи камерата нагоре. Автоматично се включи лампа и малката кола тръгна бавно, а Доминик я управляваше наляво и надясно, като завърташе таблета и търсеше точното място от долната страна на джипа.

Спря под картера, след което натисна няколко икони, за да блокира колелата на количката. Премина на друг екран и натисна икона с надпис „пневматично задействане“.

Залепящото се GPS устройство под джипа подскочи, изхвърлено от въздух под налягане. Предавателят с размер на кибритена кутия се удари в металната повърхност и се закрепи към нея с мощния си магнит, след което започна да предава координатите на целта.

В хола Гавин Биъри, който седеше пред своите компютри, каза:

- Получавам сигнал.

- Разбрано - отговори Доминик и когато колата пред него тръгна отново, той бързо отблокира колелата на малката радиоуправляема кола, превключи камерата за поглед в посока напред, направи обратен завой и я подкара бързо към своята кола.

Чавес тръгна напред, докато малката кола се движеше към тях. Когато стигна отдолу, Доминик натисна една икона на екрана и количката подскочи във въздуха, изхвърлена от пружините на колелата си. Звучният и удовлетворяващ удар отдолу означаваше за Динг и Доминик, че нейните електромагнити са се закрепили към картера, и те завиха вляво на следващия завой, за да се върнат към хотела.

Спряха на бензиностанция на улица „Волоска“, където свалиха радиоуправляемата кола и я заредиха с нов GPS. До вечерта имаше още много време - нищо чудно Глеб Белега да се срещне с още хора, които трябваше да бъдат проследени.

34.

Пролетното утро в Москва беше студено и сиво и се очакваше да завали дъжд. На площад „Лубянка“ четиристотин и петдесет мъже и жени тупаха с крака в опит да се стоплят. Всички те работеха в сградата в стил необарок в северния край на площада - централата на ФСБ и щабквартира на бившия КГБ.

Всички в групата бяха предупредени по електронната поща и чрез обява по разговорната уредба да напуснат бюрата си в десет сутринта и да излязат на площада. Тук разговаряха и много от тях пушеха, докато чакат.

Вече минаваше единадесет, но никой не се оплакваше.

Площадът беше затворен преди пиковия час без обяснение за шофьорите и пешеходците, които трябваше да минават по претоварените странични улици. Главоболията, които това причиняваше на обикновените руснаци, не притесняваха причинителите на събитието. Дори станция на метрото под площада се оказа затворена. Машинистите на влаковете трябваше да забавят, но да не спират, а по перона имаше въоръжена охрана, която следеше дали някой не опитва да слезе от минаващите вагони.

Никой не обясни защо хората трябваше да стоят на студа, въпреки че всички на площада се досещаха, макар да не можеха да повярват.

Пред себе си виждаха един единадесетметров предмет, докаран на площада предната вечер. Въпреки огромното зелено покривало хората от ФСБ не се съмняваха какво представлява той.

Всички знаеха със сигурност, че под покривалото е статуята на Феликс Дзержински, стояла тук десетилетия по време на Съветския съюз до снемането й през 1991 г.

Дзержински е герой от Октомврийската революция, назначен от Ленин за председател на Всеруската извънредна комисия за борба с контрареволюцията и саботажа. Организацията, известна с руския си акроним ЧЕКА, изпълнява ролята на държавна сигурност от началото на Съветския съюз до двадесетте години, когато Йосиф Сталин я заменя с ГПУ.

Ето защо Дзержински се смята за баща на съветските служби за сигурност. Получава прякора „Железния Феликс“ заради твърдата си вяра в строгите наказания и придобива лоша слава в целия Съветски съюз като основател на съветската лагерна система ГУЛаг.

Свалянето на статуята през 1991 г. представляваше осезаемото доказателство, че старата гвардия вече не е тук. Връщането й, ако тя наистина се намираше под покривалото, означаваше за четиристотин и петдесетте служители на ФСБ, изкарани тук, за да гледат откриването, че разривът с миналото е приключил и повторното издигане на Държавна сигурност до върха на властта в Русия е завършено.

Президентът на Руската федерация Валерий Володин се появи след няколко минути. Тълпата нададе рев както от вида на популярния си лидер, така и от благодарност за онова, което всички очакваха да се случи. Той мина през тълпата по пътека, която хората му правеха сами, но с известна помощ от въоръжената охрана. До него крачеше висок мъж на около петдесет години с класическо славянско лице като това на Володин, но с очи, които не искряха както тези на президента.

Мъжът се казваше Роман Таланов, директор на ФСБ. Много от хората, които работеха тук, в сградата на площад „Лубянка“, от другата страна на единадесетметровото платнище, не бяха виждали дори снимка на този човек и само предполагаха, че е Таланов, защото вървеше редом с президента.

Когато двамата мъже стигнаха до покривалото, тълпата утихна. Те застанаха от двете страни на огромния скрит предмет и се обърнаха към хората.

Президентът погледна към хората, които се намираха най-близо до него, и се усмихна. Намигна и каза:

- Няма изненади.

Всички се засмяха. Всички знаеха.

Президентът кимна и двамата мъже дръпнаха зеления плащ, зад който се разкри високата статуя на Феликс Дзержински.

Овациите на мъжете и жените от ФСБ се чуха чак в Кремъл, на четири преки оттам.

Когато утихнаха, Валерий Володин взе подадения му микрофон.

Пое си дълбоко дъх и заговори с чувство:

- Някои от вас са твърде млади и не помнят статуята на Железния Феликс, която стоеше на стража пред нашата сграда. Може би повечето от нас не са забравили деня, в който я събориха на земята и я извлякоха оттук. Охулиха го глупци и чужденци. Но ние, защитниците на реда, знаехме истината. Феликс Едмундович и малцината мъже от онези времена, които бяха като него, се оказаха хората, осигурили почти цял век власт.

Тълпата ревна.

Володин замахна с юмрук във въздуха.

- Започва нашият нов век на власт! Нека един ден смелите и силни руснаци застанат тук и споменават хората, върнали Железния Феликс на мястото му, за да може една нова и силна Русия да тръгне от същата тази сграда на този площад!

Володин даде знак на Таланов, който стоеше мълчаливо зад него, без да показва с нищо чувството, завладяло всички на площада.

- Предстои ни голяма борба през идните месеци. Но и наградата ще бъде далеч по-голяма. Роман Романович ще ви води умело и когато ви трябва вдъхновение, погледнете през прозореца си или излезте тук и се вгледайте в тази статуя -каза Володин и грейна. - Нека Железния Феликс да ни води всички в предстоящата борба.

Отново избухнаха овации, които не спряха няколко минути, чак докато Володин не напусна площада, като махна за последно на тълпата служители от разузнаването.

Никой от присъстващите тук не се изненада, че директорът им Роман Таланов не направи обръщение, а когато се разотидоха след заминаването на Володин, мнозина забелязаха, че Таланов вече си е тръгнал. Повечето подозираха, че се е върнал в кабинета си, докато Володин привличаше цялото внимание към себе си.

Крим е полуостров в южния край на Украйна и навлиза в Черно море. Руснаците са го смятали за свой от Кримската война, когато силите на Екатерина Велика побеждават турската армия и построяват руска крепост в Севастопол. Йосиф Сталин допълнително „русифицира“ района, като депортира местните турскоговорещи татари в Централна Азия и ги заменя с руснаци. В много случаи новите славянски обитатели са се заселвали в домовете на депортираните татари.

През петдесетте години Хрушчов прехвърля Крим в Украйна, една от съветските републики. Определено не е знаел, че това решение може да създаде противоречия, нито че един ден СССР ще престане да съществува и Украйна ще има свободата да се самоопределя.

Всички знаеха, че амбициите на Русия включват Крим, но смяната на националистически настроения украински президент с проруски преди няколко години беше уталожило напрежението. Съдбата на Черноморския флот в Севастопол изглеждаше сигурна и Русия се зае с делата си.

Всичко това се промени, когато в Киев дойде на власт нова националистическа администрация, малко след като Валерий Володин пое властта в Москва. Оттогава целият Кримски полуостров се превърна в гореща точка с протести по улиците, политически убийства и отвличания и плъзнаха слухове за подкрепян от Москва бандитизъм срещу обществени личности, които не подкрепят присъединяването на полуострова към Русия.

Виждаше се ясно, че ФСБ са навсякъде в Крим и използват всички възможни средства, за да създават междуетнически конфликти.

В кримския град Севастопол се намира пристанището, в което домува руският Черноморски флот, и двадесет и пет хиляди от руснаците, които живеят в града, работят за този флот. Жителите на Севастопол не крият обичта си към Майка Русия. Тук, както на твърде малко други места по света, статуите на Сталин и Ленин стояха необезпокоявани през бурните деветдесет години на двадесети век и сега, двадесет години след украинската независимост, Севастопол си оставаше толкова руски град, колкото и самата Москва.

Статуи на Владимир Ленин все още красят парковете в град Севастопол. Сред руснаците тук доминират не просто проруски, а просъветски настроения.

Кийт Биксби пристигна преди час, след единадесетчасово каране от Киев. С него пътуваха други двама служители - двадесет и седем годишният бивш морски пехотинец Бен Хърман и четиридесет и осем годишен випускник на Принстън на име Грег Джоунс. Тримата дойдоха с два големи джипа, натоварени с храна и аварийно оборудване, но без оръжие, защото въпреки официалното си „прикритие“ на офицери от разузнаването, което означаваше, че имат дипломатически паспорти, колите им не бяха обозначени като дипломатически.

Целта им тук представляваше стара радарна инсталация от ерата на студената война и казармени бараки, превърнати във функционална, но грозна резиденция. Около територията с площ 4 декара имаше висока тухлена стена, а зад нея се намираше една триетажна сграда с балкони на етажите от всички страни, съвсем като малък хотел до някой плаж.

Този безличен имот пред еднообразен парк представляваше сграда за специални мисии на ЦРУ и носеше кодовото име „Фарът“. В нея работеха четирима техници от ЦРУ, половин дузина наети охранители от частна американска охранителна фирма и четиричленен екип за авангардни операции от съвместната група на САЩ за специални операции „Делта Форс“. Четиринадесетте членове на този персонал носеха или имаха достъп до пушки и пистолети, както и няколко малки гранатомета за изхвърляне на гранати със сълзотворен газ, в шкаф, който играеше ролята на оръжеен склад.

Слаба огнева мощ, но това представляваше само вътрешната сигурност на „Фарът“. Около сградата имаше втори защитен кордон, съставен от половин дузина украинци за охрана до главния портал. Повечето от тях, служители на полицията, дежуреха в извънработно време с пистолети и сачмени пушки, но американците имаха добри отношения с украинците и знаеха, че ще ги предупредят при всякакви заплахи.

Местната охрана знаеше само, че това място е свързано с програмата на НАТО „Партньорство за мир“, която създаваше отношения с държави, които не са членове на алианса. Много от мъжете виждаха, че чужденците вътре не носят униформи на НАТО, но никой не смяташе сградата за нещо повече от административна постройка за някаква объркана и предимно излишна натовска програма.

ЦРУ действаха тук от години, но ставаше все по-трудно да се прикриват при вълнообразното засилване на проруските настроения през последните месеци, особено след схватката между Русия и НАТО в Естония. Въпреки трудностите в тази несигурна среда сградата определено носеше полза на Съединените щати, защото даваше възможност да проучват Черноморския флот.

Докато Русия превъоръжаваше флота си и ремонтираше оборудването и оръжията, хората от „Делта Форс“ във „Фарът“ успяха да фотографират много важни компоненти от това оборудване. Когато преди година американският военноморски крайцер „Каупенс“ дойде в Севастопол, мъжете от „Фарът“ проверяваха доколко местните хора подкрепят или са против Съединените щати и НАТО в региона. А сега, преди няколко дни, когато пристанището се вдигна по тревога заради изненадващите военни учения на Володин, бойците от „Делта“ и ЦРУ направиха аудио- и видеозаписи на целия процес, които можеха да се окажат изключително полезни при една реална морска война в района.

Въпреки че повечето от хората в Крим имаха определено проруски настроения, Украйна запазваше приятелски отношения с ЦРУ и украинското разузнаване знаеше за това място за електронно разузнаване.

И сега това представляваше проблем. Разкритието, че един от хората на най-високо ниво в украинската служба за сигурност е заловен да предава тайни на ФСБ, предизвика паника навсякъде в ЦРУ. Кийт Биксби трябваше да попълва хиляди дупки в кораба си сега, когато почти цялата му операция можеше да бъде разкрита пред противника, но в дългия му списък със задачи нямаше нищо по-важно от това да измъкне всички и всичко от Севастопол.

Ако руснаците нахлуеха, щяха да вкарат войските си право в Кримския полуостров и да тръгнат към Севастопол. Стигнеха ли там, нямаше да мине много време, преди руската армия да се появи пред портала на „Фарът“ и да попита може ли да влезе, за да разгледа.

Биксби беше от шефовете, които обичат да си цапат ръцете, и прекара по-голямата част от деня с отвертка в ръка, за да разглобява рафтове с електронно оборудване, което да се натовари на колата. След това се зае да унищожава документи в дълга зала с бюра на третия етаж на сградата.

Преди двадесет години тук щеше да има документи, за чието унищожаване нямаше да стигне и един ден, но сега нямаше да минат и два часа, преди да стигне до последното листче хартия.

Докато работеше, другите демонтираха компютри, сваляха харддискове, слагаха малки суми местна валута в пликове, за да плащат на местните служители от помощния персонал, и забързано изпълняваха други задачи по демонтирането на оборудването на тайните разузнавателни системи.

Преди да успеят да качат всички хора от „Делта“ и ЦРУ, както и местните от охраната в колите, паркирани в кръг пред сградата, за да тръгнат по дългия път към столицата, трябваше да мине цял ден в подобни занимания. Повечето от тези мъже, както и самият Биксби, след това щяха да заминат със самолет от Украйна.

Нямаше вече нужда от присъствието им тук, след като „Фарът“ спираше дейността си, но Кийт трябваше да си замине, защото всички смятаха, че е напълно компрометиран пред руснаците от втория човек в украинската служба за сигурност.

Вече минаваше девет вечерта и Биксби работеше сам. На масата пред него се намираше ръчна радиостанция, за да слуша разговорите между останалите шестнадесет души в сградата. Посегна към един кафяв плик с преписи от радиотрафик, но в този момент един от техниците от ЦРУ го повика:

- Кийт. Можеш ли слезеш долу?

Докато пускаше листовете през машината за унищожаване, Кийт вдигна радиостанцията със свободната си ръка и отговори:

- Ако не е нещо много важно, искам ти да дойдеш тук.

Отговорът дойде след кратка пауза:

- Съжалявам, сър, но се боя, че е важно.

- Идвам след секунда.

Биксби изключи машината и забърза надолу.

Във фоайето срещна офицера от „Делта Форс“, който командваше малкото поделение. Биксби знаеше истинското име на този човек с позивна „Мидас“ - подполковник Бари Янковски, дългогодишен американски рейнджър с многобройни награди. Офицерът носеше автомат и каска.

Преди половин час, когато Кийт го видя за последно, не беше с тях.

Лошо.

До него стоеше Рекс - наемният служител за охрана на съоръжението. Той винаги носеше оръжие по време на дежурство.

- Какво става? - запита Кийтс, като слезе от стълбището.

Рекс отговори:

- Проблем. Един от украинската охрана на път за смяната си насам говорил по телефона със свой приятел от полицията. Онзи му казал да не идва на работа довечера.

- Казал ли е защо?

- Разчуло се било, че това е съоръжение на НАТО, и организирали протест. Местните полицаи имали нареждане да не се месят.

- Мамка му - каза Биксби и погледна към Мидас. - Какво мислиш?

- Мисля, че трябва да вземем каквото може, да потрошим останалото и да вървим на майната си - отговори подполковникът. - Но не аз давам заповедите.

Кийт се замисли за секретното оборудване в сградата.

- Много неща има за чупене. Ако взривим или изгорим всичко, докато сме тук, ще привлечем внимание и няма да се измъкнем. На покрива има антени, а и комуникационната зала е пълна с разни неща. Ако сложим заряди, няма да сме сигурни, че сме ги повредили напълно, а руснаците, когато стигнат тук, със сигурност ще разнищят всичко.

- Ще работим цяла нощ. Няма да остане време да разглобим цялото спътниково оборудване на покрива - ще трябва просто да го откачим от куките и да го набутаме в камионите - каза подполковникът.

След кратка пауза продължи:

- Но ще ни трябват още две коли за това.

- Аз мога да повикам местни хора - обади се Рекс.

Биксби поклати глава.

- Не и ако полицаите вече говорят за нас. Не искам никой в района да знае, че се готвим да бягаме.

Кийт мислеше трескаво. Кого може да викне за помощ? Имаше нелегални оператори, но всички те се намираха около границата и се обаждаха само ако е сигурно. Не можеше да ги накара да дойдат тук, във „Фарът“, без да се разкрият.

В Украйна имаше малка група бойци от САЩ, предимно в украински военни бази. Но не и в Кримския полуостров, а и по-сериозният проблем беше, че не можеше да вкара армейски бронирани всъдеходи, без да привлече такова внимание, при което не би могъл да се измъкне тихомълком.

След това се досети. Джон Кларк и Доминго Чавес.

Обърна се към Мидас:

- Ще се обадя по телефона и утре сутринта ще дойдат още две коли.

Мидас отговори:

- Добре. На покрива сме сложили наблюдатели, които да гледат какво става по улиците. Останалите ще продължат с опаковането.

Джон Кларк тъкмо сядаше на разкошното легло в луксозната си стая в грандхотел „Фермонт“, когато спътниковият му телефон иззвъня.

- Кларк.

- Здравей, приятел.

Кларк позна Кийт Биксби. Засмя се. Имаше усещането, че човекът от ЦРУ ще иска нова услуга.

- Казвай, приятел - отговори той.

- Не ми е приятно да си насилвам късмета с тебе, но имам проблем и ми трябва бързо помощ.

- Казвай.

- Изисква единадесетчасово каране през нощта в ситуация, която преминава от несигурна към истински опасна. Навит ли си?

Кларк отговори:

- Ще кажа на момчетата. Май ще трябва да поискам да ми донесат кафе в стаята.

Биксби обясни ситуацията накратко и след няколко минути Кларк се свърза по телефона с Динг в апартамента в другия край на града.

35.

Джак Райън-младши прекара целия ден в кабинета си в „Кастор и Бойл“, за да подготвя нова база данни в програмата „Аналистс Ноутбук“. Досието за новата задача описваше кражба на средства от норвежка фирма за превози, закупила кораби от руска фирма, но получила стари ръждиви трюмове. Не само че случаят изглеждаше ясен и безинтересен, но и общата стойност възлизаше на суми, многократно по-ниски от тези в случая Голбрайт - „Газпром“. Джак се отегчи към обяд, а в два вече поглеждаше към мисловната карта за „Газпром“, която направи с програмата „Аналистс Ноутбук“ предишната седмица.

Телефонът му звънна и той посегна към него автоматично.

- Райън.

- Здрасти, Джак. Прекъсвам ли нещо?

Райън се изненада, че се обажда баща му.

- Здравей, тате! Няма нищо. Само се занимавам с руснаците.

- Аз също.

- Да, чух - отговори Джак. - Дан откри ли кой е отровил Головко?

- Да, но случаят е от онези, които дават повече въпроси, отколкото отговори.

Джак-младши се загледа в картата - приличаше на рисунка на разноцветни спагети в купа.

- Ясно.

- Майка ти каза, че си се обаждал онази вечер. Извинявай, че не можахме да се чуем.

- Няма нищо. Знам, че тичаш насам-натам и се занимаваш със Сергей и Украйна. Надявам се, че сте добре там.

- Добре сме. Отново сме в резиденцията и всичко е както преди. Махнаха тоалетната от банята в хола. Невероятно, нали?

- Не може да бъде. Виж, тате, извинявай, че не се обаждам напоследък. Много съм зает в работата.

- Няма нищо, приятел. И аз съм доста зает.

Младият Райън се засмя.

- И как е животът?

- Добре.

- Супер е в Лондон, нали?

Джак долови вълнение в гласа на баща си - изглежда, съпреживяваше и си припомняше своето време тук отпреди толкова много години.

- Да - измърмори без ентусиазъм Джак.

Настъпи тишина. След това баща му каза:

- Наистина е супер, нали?

- Мисля, че все още не съм свикнал.

- Нещо не е ли наред? Има ли проблем?

- Не, тате. Всичко е наред.

Баща му отново замълча.

- Знаеш, че можеш да ми кажеш всичко, нали?

- Разбира се. И ще го направя. Но всичко е наред. Просто работата ми е изнурителна.

- Добре - отговори баща му и остави темата, въпреки че долавяше напрежението в гласа на сина си.

- Чудя се дали нямаш време да ми направиш една услуга - запита той.

Този път Джак-младши се ободри.

- Казвай. Ще е добре да се позанимая с нещо друго.

- Помниш Базил Чарлстън, нали?

- Разбира се. Много време мина оттогава. Сигурно е над осемдесетгодишен вече.

В това е проблемът. Имам няколко въпроса към него и бих искал да говорим лично, но имам странното усещане, че няма да ме чува по телефона. Последния път, когато си говорихме, едва се разбрахме.

- Още ли живее в Белгрейвия?

- Да.

- Ще се отбия, изобщо не е далече. Какво да го питам?

- Преди тридесетина години в Европа имаше серия убийства. Някои хора смятаха тогава, че са дело на агент на КГБ с псевдоним „Зенит“. Открихме непотвърдени данни от старо досие, от които излиза, че Зенит и Роман Таланов са едно и също лице.

- Мамка му - отговори по-младият Райън.

- Така мисля и аз, но не искам да избързвам. Трябва да науча повече по този въпрос. Както и да е, от досиетата с убийствата от Зенит излезе кодова дума „Бедрок“. Не знаем дали има връзка с някой човек, място или операция. Бихме искали да разберем какво точно е „Бедрок“. И ако някой помни, то това е сър Базил.

По-възрастният Райън обясни, че според него Чарлстън е написал на ръка думата „Бедрок“ в досието, и че ще накара секретарката си веднага да прати на Джак младши документа по електронната поща.

- Но това е секретна информация. Какво ще го накара да говори с мен?

- Не е проблем за Базил да говори с теб - каза баща му. -Той знае, че си работил за Гери.

Джак-младши знаеше, че телефонният разговор между него и баща му е сигурен и че и баща му знае това. И все пак президентът не говореше много завоалирано. Щом Чарлстън знае, че младият Райън е „работил за Гери“, то е ясно, че знае и за Колежа. А това изненада Джак.

- Наистина ли?

- Абсолютно. Знае, че си бил там аналитик и с какво се занимава Гери.

- Добре. Следващ въпрос. Тази работа се е случила, когато живеехме във Великобритания?

- Да, точно тогава. Добре си спомням. Ти беше в пелени.

- Не се обиждай, тате, но това е било преди много време. Смяташ ли, че Базил ще си спомни нещо за този случай, особено след като никъде другаде не пише за Бедрок?

- Джак, ти знаеш по-добре от повечето хора, че не всяка важна операция се записва за поколенията. Ако Бедрок е достатъчно важно, за да не се записва на хартия, смятам, че Базил ще знае всичко за него.

- Прав си. Ще го питам. Смяташ ли наистина, че има вероятност този Таланов да е участвал?

- Не знам. Научил съм се да не разчитам прекалено много на една-единствена информация. Необходимо ми е повече, за да се убедя.

- Но си достатъчно любопитен, за да ме караш да проследя за Бедрок.

- Да - отговори президентът, след което се сепна. - Да проследиш? Чакай. Казах само да поговориш с Базил. Не искам да правиш нищо друго.

- Ясно - отговори младият Райън.

- И така, какво става в работата?

- Затънал съм до гуша със сенчести руснаци. Измъкват с измама от клиентите си цели богатства, бизнес и интелектуална собственост. Лъжат нагло и се възползват от съдебната система, за да крадат и сплашват.

- Толкова зле ли е?

- Не е за вярване - отвърна Джак. - Но какво ти говоря? Нали ти сам мереше сили с КГБ.

Президентът Райън отговори:

- Вярно. Е, поне работата харесва ли ти?

По-младият Райън въздъхна.

- Отчайващо е. Прекарах последните години с мисълта за правосъдие. За проследяване на лошите, за да ги спра. А сега следя лошите, но мога да се надявам само, че някой съд, който няма кой знае какви права над лошите, ще заповяда конфискацията на някакви активи, която обаче най-вероятно няма да се случи.

- Правосъдието е бавно.

- В този случай е неподвижно. Моят шеф Хю Кастор очевидно се страхува да обвини в корупция някой от кремълските силоваци. Разбирам, че не желае да се занимава със съдилищата там или пък властите да тормозят хората му, но прекалено лесно се отказваме да накажем престъпниците. И си мисля какво бих направил на някои от тези безполезни копелета, за да ги накарам да се променят. Ако Динг, Джон, Сам и Доминик бяха тук, със сигурност нямаше да чета стари договори за прехвърляне на собственост.

- Разбирам. Имаше няколко случая в кариерата ми на аналитик, когато смятах, че съм подготвил всичко, но се оказваше, че шефовете над мен не предприемат нищо сериозно. Не са много нещата, които сломяват духа така - каза президентът. - Ще ти изпратя документа, който искам да покажеш на Базил. Този документ и онова, което вече ти казах, мисля, че ще е достатъчно, за да раздвижи паметта му. Няма да говоря повече, защото е дълга история, а дори и аз не си спомням подробностите.

- Няма проблем. Ще говоря с Базил и ще ти предам какво ми е казал той. Май ще е забавно.

Джак-старши се засмя.

- Не обещавам повече развлечение от това да прекараш няколко минути в разговор с осемдесетгодишен старец, но все е нещо.

- Наистина е нещо, тате. Знаеш, че обичам историите от старите времена.

Президентът отговори мрачно:

- Не и този разказ, сине. Той завърши с много нещастен край.

36.Тридесет години преди това

Джак Райън се събуди от шума на слаб дъжд, въпреки че почти не го забелязваше. Все пак се намираше в Англия и не можеше да не вали по това време на годината. Протегна се бавно и продължително, като докосна топлото рамо на жена си в тъмното. Кети спеше дълбоко, което си беше напълно нормално като за шест без двадесет сутринта.

Будилникът им трябваше да ги събуди в шест без петнадесет и затова Джак не бързаше да стане. Накрая протегна ръка и го изключи, след което се измъкна от леглото. Отиде в кухнята, за да направи кафе, а след това и към входната врата за вестника.

На улицата цареше спокойствие. Семейство Райън живееха в Чатъм, в северната част на Кент, на тридесетина мили от Лондон. Единствено той и Кети от всички жители на улица „Грайздейл Клоуз“ трябваше да пътуват за работата си чак до столицата и затова почти винаги първо в тяхната къща светваха лампите и някой се раздвижваше вътре.

Всички съседи знаеха, че Кети е хирург в болницата „Хамърсмит“, и мислеха, че Джак работи нещо скучно в американското посолство. За пред хора нещата бяха точно такива, но истината щеше да предизвика много повече клюки през оградите на дворовете.

Всъщност младият американец работеше като аналитик на ЦРУ.

Джак забеляза, че млекарят е доставил обичайните три литра мляко. Дъщеря му Сали го изпиваше цялото до следващия път. Райън взе млякото и се огледа за вестника, който се оказа захвърлен в храстите до вратата. Копието на „Интернешънъл Хералд Трибюн“ се намираше в найлонов плик, за да не се мокри - очевидно вестникарчето разсъждаваше по-добре, отколкото можеше да се прицелва.

Райън се върна в къщата и събуди Кети, след което отиде в кухнята. Наля си чаша кафе, разгъна вестника и отпи първата глътка за деня.

Една снимка под сгъвката на първата страница привлече вниманието му. Тяло под брезент на някаква улица. Ако се съди по сградите, навярно в Италия или може би Швейцария.

Прочете заглавието под снимката.

„Швейцарски банкер убит, четирима други ранени.“

Джак се зачете в статията. Банкерът, изглежда, се казваше Тобиас Габлер и работеше в „Рицман Приватбанкирс“, уважавана семейна банка в швейцарския кантон Цуг. Габлер загинал, а другите били ранени, когато някой открил огън по тях от прозореца на сграда на улица, пълна с пешеходци.

До момента нямало задържани.

Райън вдигна очи от вестника, когато Кети дойде в кухнята с розовия си халат. Тя целуна Джак по главата, а после отиде до машината за кафе.

- Нямаш ли операции днес? - запита Джак. Жена му никога не пиеше кафе, ако за деня има планирана операция.

- Не - отговори тя и напълни една чаша. - Само няколко следоперативни срещи. Ако ми трепери ръката, докато меря диоптрите на някой човек, светът няма да свърши.

Джак не можеше да си представи как жена му е способна да тръгва на работа всяка сутрин с мисълта, че ще реже очни ябълки. „По-добре тя, отколкото аз“ - помисли си той.

На път към банята Джак надникна в стаята на петгодишната си дъщеря Сали. Тя спеше, но щеше да се събуди, когато той излезе изпод душа. Обичаше да гледа момиченцето си така, преди то да се събуди и да започне да се стрелка из къщата като подвижна мишена, но такава възможност имаше само рано сутрин.

След това надникна при Джак-младши. Бебето спеше по лице в креватчето си, върху завивките, а обутото му в пелена дупе стърчеше във въздуха. Джак се усмихна. Момченцето скоро щеше да проходи и малкото креватче нямаше вече да го спира.

Райън пусна душа и се огледа в огледалото. Метър и осемдесет, във форма, но изоставил диетата и упражненията от няколко месеца. Двете малки деца в къщата изискваха гъвкав график и изобилие на закуски и зърнени храни в килера - нещо, за което той не забравяше.

Както почти всяка сутрин, и сега Райън докосна големия белег на рамото си. Преди година спаси Уелския принц и семейството му при опит за убийство от отцепническа фракция на Ирландската републиканска армия. Получи почетна рицарска титла от кралицата за бързите си действия, но си спечели и прострелна рана от терористите, защото се оказа, че не е чак толкова бърз.

Райън имаше и други срещи с опасността в Ирландия и във Ватикана, при опита за убийство на папа Йоан Павел II.

Въпреки всички усилия да предотврати нападението за малко не успя да стигне до българския агент, който работеше по нареждане от Москва.

Райън се махна от огледалото, застана под душа и ведната почувства как горещата вода облекчи напрегнатите мускули на гърба му - още един спомен от миналото. Като двадесет и три годишен лейтенант в Морската пехота трябваше да проведе десант при едно учение на НАТО в Крит. Седеше в един хеликоптер СН-46, когато задният носещ винт отказа и машината, пълна с морски пехотинци, се разби на скалите. Райън, със счупен гръбнак, напусна армията и прекара години в болка, преди да възстанови живота си след успешна хирургична намеса.

Започна живота си след армията в „Мерил Линч“, където изкара малко състояние от пазарите. След няколко години реши да учи отново, защити докторат по история и след известно време като преподавател във Военноморската академия отиде на работа в ЦРУ.

Само за тридесет и две години Джак Райън беше преживял повече, отколкото средностатистическият човек може да изпита за цял живот. Сега, изправен под горещата вода, се усмихна, убеден, че следващите тридесет и две години няма да са чак толкова бурни. По-силни вълнения от това да гледа как децата му растат не му трябваха.

Докато двамата с Кети се подготвяха да тръгнат на работа, пристигна гледачката. Младата червенокоса южноафриканка на име Маргарет веднага се захвана за работа - обърса конфитюра от лицето на Сали с една ръка, докато държеше малкия Джак в другата.

От улицата се чу клаксонът на таксито и Джак и Кети прегърнаха и целунаха за последно децата, след което излязоха навън, където се оказа, че е паднала гъста мъгла.

Десет минути по-късно двамата стояха на гарата в Чатъм. Качиха се на влака за Лондон, седнаха в първокласно купе и прекараха почти целия път в четене.

Разделиха се с целувка на гара „Виктория“ и в девет без десет минути Джак премина с чадъра си по улица „Уестминстър Бридж Роуд“.

Макар и служител на посолството на САЩ, Джак всъщност почти никога не ходеше там. Вместо това работеше на адрес Сенчъри Хаус, „Уестминстър Бридж Роуд“ 100, където се намираха офисите на британското външно разузнаване.

Тук го изпрати шефът му в ЦРУ адмирал Джеймс Гриър, директор по разузнаването, за да служи като човек за връзка между двете съюзнически служби. Назначиха го в „Руската работна група“ на Саймън Хардинг, където Райън се ровеше из цялата информация за СССР, която МИ-6 желаеха да споделят със ЦРУ.

Джак знаеше, че британците имат право да защитават своите източници и методи дори и от Съединените щати, но ги намираше за стиснати. Нерядко се чудеше дали колегата му аналитик в Ленгли има същите проблеми с получаването на информация от ЦРУ. Стигна до заключението, че там са още по-стиснати. Но все пак, изглежда, това споразумение вършеше добра работа за двете страни.

Малко преди десет телефонът на бюрото му звънна. Унесен в доклад за руските подводници от клас „Кило“ в Палдиски, Естония, Джак посегна разсеяно към слушалката.

- Райън.

- Добро утро, Джак.

Обаждаше се самият сър Базил Чарлстън, директор на Сикрет Интелиджънс Сървис.

Райън се изправи и остави документа на бюрото пред себе си.

- Добро утро, Базил.

- Питах се дали мога да те взема назаем от Саймън за няколко минути. Би ли се отбил тук?

- Сега ли? Разбира се. Веднага ще дойда.

- Чудесно.

Райън се качи с асансьора до кабинета на сър Базил на последния етаж. Когато влезе, директорът на службата стоеше до прозореца, който гледаше към река Темза. Разговаряше с един русокос мъж на годините на Джак, облечен в скъп на вид въгленовосив костюм на тънки райета.

- А, здравей, Джак. Ето те - каза Базил. - Бих искал да те представя на Дейвид Пенрайт.

Двамата мъже си стиснаха ръцете. Русата коса на Пенрайт стоеше пригладена назад, а острите му сини очи изпъкваха на гладко обръснатото лице.

- Сър Джон, за мен е удоволствие.

- Моля ви, наричайте ме Джак.

- Джак се чувства малко неловко с рицарската си титла - поясни Базил.

- Почетна титла - побърза да добави Райън.

Пенрайт се усмихна и каза:

- Разбирам. Добре. Значи Джак.

Тримата седнаха на столове около ниска масичка и им донесоха чай.

Чарлстън каза:

- Дейвид е оперативен офицер, който работи предимно в Цюрих, нали така, Дейвид?

- Да, сър.

- Трудно назначение - усмихна се Райън.

Другите двама не му отговориха с усмивка.

„Грешка“ - каза си Джак.

На масичката до чайника лежеше лондонският вестник „Таймс“ от тази сутрин. Пенрайт го вдигна.

- Видяхте ли вестника?

- Получавам „Интернешънъл Трибюн“. Погледнах го.

- Четохте ли статията за ужасната случка вчера следобед в Швейцария?

- Говорите за Цуг? Ужасно. Убит е един човек и други няколко са ранени. Според вестника не става дума за обир, защото нищо не е взето.

- Името на онзи мъж е Тобиас Габлер - каза Пенрайт. - И не са го убили в Цуг, а в съседно градче на име Роткройц.

- Да. Банкер е, нали?

- Да - отговори Пенрайт. - Знаете ли за тази банка, „Рицман Приватбанкирс“?

- Не - отговори Райън. - В Швейцария гъмжи от семейни малки банки. Открай време са си там и явно са успешни, но както повечето швейцарски банки, е трудно да се каже доколко успешни.

- И защо е така? - запита Чарлстън.

Швейцарският закон за банките от 1934 г. определя процедурите за банковата тайна. Швейцарските банки не са длъжни да споделят информация с трети страни, включително чуждестранни правителства, без нареждане от швейцарски съд.

- Желая ви късмет да получите такова - каза Пенрайт.

- Именно - съгласи се Райън. - Швейцарците са стиснати откъм информация. Използват номерирани сметки, които привличат мръсни пари като мухи на мед.

Райън добави:

- Номерираните сметки не са така анонимни, колкото ги изкарват, защото самата банка трябва да провери изцяло човека, който открива сметката. Разбира се, не е необходимо да свързват името със самата сметка. И така тя става анонимна, защото всеки, който има необходимия код, може да влага или тегли от тази сметка.

Двамата англичани се спогледаха, сякаш за да решат дали да продължат този разговор.

След момент сър Базил кимна на Дейвид Пенрайт.

По-младият мъж каза:

- Имаме основания да смятаме, че в тази банка има влог на определена престъпна организация.

Райън изобщо не се изненада от тези думи.

- Някой картел? Или мафията?

- Има голяма вероятност убитият Тобиас Габлер да е управлявал номерирани сметки на КГБ.

Този път Райън се изненада.

- Интересно.

- Нали? - запита Пенрайт. - Питахме се дали ЦРУ не е стигнало до същия извод за тази банка.

- Мога да заявя с известна увереност, че Ленгли не знаят за конкретните номерирани сметки в Швейцария. Искам да кажа, че да, знаем, че съществуват. Руското разузнаване трябва да крие черни пари на Запад, за да осигури на операторите си от тази страна на „желязната завеса“ постоянен паричен поток, но не знаем кои са сметките им.

- Сигурен ли си? - запита Пенрайт. Изглеждаше разочарован.

- Да, но мога да се обадя на Джим Гриър, за да проверя. Надявам се, че ако имаме такава информация, бихме намерили начин да спрем достъпа на КГБ до тази сметка или, което е по-добре...

- Да следим сметката, за да се види кой тегли от нея - довърши вместо него Пенрайт.

- Точно така - каза Джак. - Това може да се окаже истинска съкровищница с информация за операциите на КГБ.

- Това точно е нашата идея - обади се Чарлстън. - Но интересното в случая е, че се интересуваме от една конкретна сметка, защото е доста голяма и си седи там.

- Може да я поддържат за бъдеща операция - предположи Райън.

- Силно се надявам да не е така - отвърна сър Базил Чарлстън.

- Защо?

Базил се приведе към Райън.

- Защото сметката, за която става дума, е с над двеста милиона долара. Като всеки месец идват редовни влогове с големи суми в долари.

- Двеста милиона? - ококори се Джак.

- Да - отвърна Пенрайт. - Двеста и четири милиона, по-точно. И ако продължат влоговете, след година сумата ще се удвои.

- И всичко това в една сметка? Невероятно.

- Съвсем - съгласи се Чарлстън.

- Очевидно това не е подготовка за разузнавателна операция на Запад. Твърде много пари са... - каза Райън. - Сигурни ли сте, че парите са на КГБ?

- Не, но смятаме така.

За Джак този отговор не значеше много, но той предположи, че англичаните не казват всичко, за да крият източника си. Помисли за момент.

- Разбирам, че не искате да ми дадете информация за източника на тази информация, но според мен имате човек в самата банка.

Базил погледна Пенрайт и отново кимна. Очевидно разрешаваше на по-младия офицер от разузнаването да споделя информация с аналитика от ЦРУ.

Пенрайт каза:

- Имаме източник в банката. Но нека спрем дотук.

- И източникът има основания да подозира, че двестате милиона са пари на КГБ?

- Нещо такова.

- И сега Габлер, мениджърът на сметката, е мъртъв.

- Опасявам се, че е така - отвърна Дейвид Пенрайт.

- Смятате, че КГБ са разбрали някак си, че парите им са компрометирани, и са го убили?

Базил каза:

- Това е едната оперативна версия, но в нея има огромна дупка.

- Нищо в убийството на Габлер не е както го правят КГБ - обади се Джак.

- Точно така - отговори Пенрайт. - И това ни обърква. Свидетелят казва, че пресичал една улица пеша в шест следобед, когато от прозореца на уж незаета хотелска стая се появил автомат. По него изстреляли цял пълнител с тридесет патрона от не повече от петнадесет метра. Улучен е три пъти, а такава точност не впечатлява.

Пенрайт добави:

- Котката на сър Базил може да се справи по-добре.

Базил вдигна вежди, но не отговори на закачката. Вместо това каза:

- Ранени са и други четирима минувачи.

- И никой не е видял стрелеца?

- Не - отговори Пенрайт. - От подземен гараж изхвърчал с рев микробус, който без малко щял да прегази група зяпачи, но никой не е видял шофьора.

Джак каза:

- Не е като чадър с отровен връх в крака.

Намекваше за убийството на българския дисидент Георги Марков през 1978 г. на двеста метра от мястото, в което сега седяха тримата мъже.

- Не - призна сър Базил. - Но въпреки това се притесняваме силно, че хер Габлер не е случайна жертва на насилие.

Дали не е убит от друга разузнавателна служба, научила за връзката му с руснаците? Дали не е убит от други свои клиенти заради предполагаемо нарушаване на доверието им? Бихме искали да знаем дали вашата служба не знае нещо за незаконни дела на банката или някои имена от този списък.

Пенрайт подаде няколко сгънати на две листа. Райън ги отвори - оказа се, че това е списък с буквално стотици имена.

- Кои са тези?

- Служители и клиенти на банката. Както навярно знаете, някои номерирани сметки се създават от корпорации паравани, та въпреки правилата самата банка не е наясно кой точно е собственик на парите. Това е още едно ниво на тайнственост.

Райън разбра.

- Искате да проверим нашите досиета за тези имена и така да откриете още някой с причина да убие Габлер.

- Да - добави Пенрайт, - и да опитате да отсеете корпоративните сметки. Банките в САЩ не са така тайнствени, както в Швейцария. Може да се намерят и други данни, с които да свържем имената на истински хора с тези фирми паравани.

- Искате да проверите дали източникът ви в банката не е компрометиран - каза Райън.

- Точно за това става дума - съгласи се Чарлстън.

- Добре. Ще се заема незабавно. Не искам да пращам списъка до Ленгли. Прекалено чувствителни са. Ще ида до посолството и ще го пусна с дипломатическата чанта. Отговорите ще дойдат до няколко дни.

- Колкото по-бързо, толкова по-добре - каза Пенрайт. - Аз опитвам да се свържа с нашия човек в Цуг. Сигурен съм, че е потресен от случая. Ако не се чуя с него до утре, ще трябва да се подготвя да ида на място, за да се срещнем. И ми се иска да мога да му кажа, че няма за какво да се тревожи.

Джак понечи да стане, но се спря.

- Сър Базил. Знаете не по-зле от мен, че Ленгли ще иска да се включи в случая. И вашият анонимен източник... предлагате ли той да стане двустранен?

Базил очакваше въпроса.

- Ще споделяме информацията от него с приятелите ни във Вашингтон. И с готовност ще приемем съвети от вас за нашата операция. Но се боя, че за момента не сме готови да направим отношенията с него двустранни.

- Ще информирам Гриър и Мур - каза Джак и стана. - Те може да поискат повече участие, но със сигурност ще разберат, че основната цел сега е да разберем изложен ли е на опасност вашият агент - разбира се, заради самия него, а и заради вас. Не мога да си представя какво ли правят двеста милиона долара на КГБ в западна банка, но онзи вътрешен човек трябва да остане там, за да ги наглежда.

Чарлстън стана и стисна ръката на Райън, последван от Дейвид Пенрайт.

Сър Базил каза:

- Изобщо не се съмнявах, че ще разбереш неотложността на въпроса.

37. В наши дни

Джак Райън-младши пристигна в къщата на сър Базил Чарлстън в Белгрейвия под проливен следобеден дъжд. Разбира се, беше се обадил въпреки предупреждението на баща си, че старият човек може да не е в състояние да комуникира по телефона. Райън се изненада, когато на телефона чу гласа на по-млад човек. Представи се като Филип, личен асистент на Чарлстън, което за Райън значеше охрана.

Два часа по-късно Джак влезе в дома на Чарлстън, поканен от икономка, също на години, и се запозна с Филип в коридора. Въпреки че той се оказа към петдесетгодишен, Райън веднага забеляза, че носи оръжие и че знае как да го използва.

Филип влезе в кухнята, за да помогне на икономката с чая, а Джак остана в библиотеката, за да чака Базил, и се зае да разглежда рафтовете с книги, снимки и вещи.

По тях имаше снимки на деца и внуци, и на едно бебе, което трябва да беше правнуче.

На рафта имаше и каска на британската армия от Първата световна война, комплект гамаши от кожа и каска от Втората световна война. Под едно стъкло се виждаше пистолет „Люгер“ от нацистка Германия в отлично състояние, а по стените висяха различни медали, грамоти и писма от британското правителство. Райън се загледа в снимка на сър Базил с Маргарет Тачър и в друга снимка на Базил с баща му. Досети се, че тя е от първия мандат на баща му, когато беше посетил Великобритания.

На видно място на рафта до тази снимка се виждаше първата книга на баща му, „Варианти и решения“. Отвори предната корица и видя там автографа на баща си.

В този момент сър Базил Чарлстън влезе в библиотеката. Беше висок и слаб и се бе облякъл специално за следобедната среща със сина на президента на САЩ - носеше синьо сако с широка червена вратовръзка и бутониера с карамфил. Базил държеше бастун и изглеждаше силно прегърбен, от което Джак остана с впечатлението, че от последната им среща насам здравето му се е влошило силно. Но това впечатление изчезна мигновено, когато бившият висш шпионин на Великобритания прекоси стаята бързо с широка усмивка и извика:

- О, небеса! Виж се, момче. Пораснал си, откакто се видяхме за последен път, или може би изглеждаш толкова зрял заради брадата?

- Радвам се да ви видя отново, сър Базил.

Домакинята на Чарлстън донесе чай и въпреки че Джак би предпочел чаша кафе, за да го ободри в този дъждовен следобед, не можеше да отрече, че чаят е доста добър.

Чарлстън и Райън поговориха няколко минути, като по-възрастният мъж не изпускаше Джак от мерника си. Сипеше въпроси за работата му в „Кастор и Бойл“, за семейството му и, неизбежно, за това дали в живота му няма някоя специална жена. Джак трябваше да се навежда напред и да повтаря често отговорите си, но въпреки слабия си слух Базил участваше съвсем активно в разговора.

Накрая сър Базил запита:

- Какво мога да направя за баща ти?

Джак отговори:

- Силно се интересува от Роман Таланов, новия шеф на ФСБ.

Чарлстън кимна сериозно.

- Като човек, прекарал повечето от живота си в борби с КГБ, ще кажа, че нищо не смразява кръвта ми повече от връщането на руската държавна сигурност. Много жалко.

- Съгласен съм.

- Помни ми думата, че тези копелета ще нахлуят в Украйна.

- Така говорят хората - отвърна Райън.

- Да. Е, хората казват, че руснаците само ще завземат Крим, но аз ги познавам и знам как мислят. Ще завземат Крим за няколко дни и като видят колко лесно е станало, колко слаба е реакцията на Запада, ще продължат чак до Киев. Виж Естония. Ако баща ти не беше накарал НАТО да ги спре, руснаците сега щяха да са завзели и Литва.

Сър Базил знаеше повече по този въпрос от Райън. Джак се ядоса, че е прекарал толкова време с глава, заровена дълбоко в незаконни сделки и измами с фирми паравани, и почти нищо не бе чул за предстоящата война.

Чарлстън продължи:

- Но не мога да кажа, че имам информация за Таланов. Повечето от хората, които сега управляват Русия, в онези времена бяха най-много на ниските нива в КБГ или ФСБ, а за Роман Таланов не знаехме нищо, когато работих в Сенчъри Хаус.

Джак каза:

- Според баща ми във вашите досиета се споменава нещо за Таланов, което го свързва със Зенит.

- С какво? - запита Чарлстън и сложи ръка до ухото си, за да чуе по-добре.

Джак почти извика:

- Зенит.

- Зенит ли? - изненада се Чарлстън и се облегна. - О, господи. Мистериозният убиец от КГБ? От осемдесетте години?

- Да, сър. В досието имаше само една бележка, един къс информация, но без нищо повече и никакво потвърждение.

Чарлстън се намръщи.

- Изненадан съм, че никой не е проучил случая. Доста строго се отнасяхме към досиетата. Естествено, в онези дни нямаше нищо в електронен вид. Съмнявам се, че днешните младоци ще могат да се мерят с тогавашните архивари - каза той и махна с ръка. - Както и да е, ако съм казал нещо за Таланов, сигурно е било грешка. Оказа се, че Зенит е заговор от немската терористична група „Фракция Червена армия“. Помня, че баща ти изрази много силно съмнение към официалните констатации, но не можахме да докажем, че Зенит е съществувал.

- Да, но баща ми казва, че в полетата на едно от досиетата има написана на ръка бележка, за която би искал да научи повече.

- Написана на ръка бележка ли? Предполагам, написана от мен. За това ли си тук?

- Да, сър.

- И какво пише там?

- Само една дума. „Бедрок“.

Сър Базил млъкна и в библиотеката отекна кухото тракане на големия часовник с махало.

Джак усети загрижеността на стареца. Вече не му се виждаше така весел, както домът и червената вратовръзка го правеха да изглежда.

- Мога ли да предположа, че носиш документа със себе си?

Джак бръкна в джоба на сакото си и извади документа от швейцарската полиция, изпратен по електронната поща от Белия дом. Базил го взе, извади малки очила от страничния джоб на синьото си сако и ги сложи на носа си.

Цяла минута чете листа и ръчно написаната бележка, която доближи до очите си. Райън реши, че мъжът знае немски, защото за една-единствена дума на английски, дори частично изтрита, не можеше да е необходимо толкова време. Докато седеше на стола си, Джак чуваше стъпките по дървения под на Филип, който бавно се разхождаше напред-назад.

Чарлстън вдигна очи към Райън, после свали очилата си и подаде досието с думите:

- Изведнъж тридесет години не ми изглеждат толкова далечни.

- Защо?

Старецът не отговори направо. А каза:

- „Бедрок“ наричахме един оперативен служител.

Джак приведе леко глава настрани.

- Мери Пат е питала в британското разузнаване, но й казали, че не знаят нищо за тази дума.

Чарлстън се замисли.

- Да. Е, аз със сигурност не искам да ядосвам някои хора.

- Сър Базил, съжалявам, но баща ми твърди, че това е извънредно важно. Може дори да повлияе на сегашния проблем между САЩ и Русия.

Чарлстън не отговори, сякаш вглъбен в миналото.

- Можете ли да ми кажете нещо? Каквото и да е?

Чарлстън се загледа през прозореца продължително, замислен. Джак почти реши, че ще го подкани да си тръгва, но вместо това Базил се обърна към него и заговори тихо:

- Във всяка разузнавателна организация, дори в добронамерените, дори в тези от правилната страна, с история и чест зад гърба си... се допускат грешки. Проектите, които изглеждат хубави на хартия, проектите, родени в моменти на отчаяние, обикновено се изпълняват в реалния свят, но не изглеждат чак толкова добри.

- Разбира се - подтикна го Джак. - Стават грешки.

Сър Базил Чарлстън сбърчи устни, замислен за нещо.

- Така е, момче.

Очите му се проясниха и Джак разбра, че ще говори.

- Ако Мери Пат беше отишла в МИ-6, за да пита за Бедрок, може да са потърсили отговор, но няма да намерят нищо. Както споменах, това е стара история. Но ако е отишла при нашите партньори от МИ-5, британското контраразузнаване, и ако те са й казали, че не са чували за Бедрок... - рече той и направи гримаса на отвращение, - това няма да е точно.

- Искате да кажете, че ще излъжат?

- Е. Може би днешните МИ-5 не знаят какво са правили МИ-5 в онези дни.

Джак помисли, че Чарлстън лицемерничи, но си замълча.

- Значи Бедрок е от МИ-5?

- Правилно. Той беше... оперативен служител - каза старецът, след като подбра внимателно думите си. - Казваше се Виктор Оксли.

- Англичанин?

- Да. От Двадесет и втори полк на САС, член на ротата „Пагода“. Доста елитна група. Специални сили, съвсем както вашите „Делта Форс“.

Райън, разбира се, знаеше това.

- МИ-5 искаха да изпратят свой оператор зад „желязната завеса“. За да проверява за шпиони от КГБ и от други разузнавателни служби и да пресича нападения срещу нашето кралство, преди да стигнат дотук.

Джак се обърка.

- Дейностите зад „желязната завеса“ май по-скоро са работа на вашата организация МИ-6, не на МИ-5.

Базил кимна и отговори:

- Да, така бих казал.

- Имало ли е съперничество между вас и тях?

- Имаше. Разследванията на МИ-5 понякога ги водеха в забранена за тях територия. Оксли запълваше празнината в тези разследвания. Можеше да иде в Рига, за да снима някой британски изменник, който живее там, или в София, за да проследи сведенията, че българското разузнаване обучава агентите си как да се впишат в улиците на Лондон, или в Берлин и да открие името на бара, в който директорът на Щази Ерих Милке обичаше да провежда обедните си срещи, за да знаем къде да засечем някой двоен британски агент, който реши да се промъкне дотам, за да го наеме ГДР.

Дъждът по прозореца на библиотеката се засили малко.

- Понякога от него искаха и други неща. Например да открива заплахи за контраразузнаването - говоря за граждани на кралството, извършили предателство и избягали зад „завесата“ - и да ги ликвидира.

Райън остана впечатлен.

- Ликвидира?

Базил погледна Райън, без да мига.

- Да ги убива, разбира се.

Невероятно.

-Е, Оксли беше невероятен. МИ-5 го наеха от армията и го обучиха за своите нужди. Знаеше езика - един от родителите му беше чист руснак и затова говореше руски като местен, а имаше и уменията да работи зад фронтовата линия. Оказа се изключително добър. Можеше да минава границата по-добре от всеки от нашите хора тогава. Ти едва ли знаеш много за историята на британското разузнаване, но в миналото имаше изменници, и то от най-високите етажи.

- Петимата от Кеймбридж - каза Джак.

- Опасявахме се, че са повече от петима. Затова се взе решение да имаме човек зад фронтовата линия, който да не допуска мъжете и жените от британското разузнаване да тръгват по кривия път. Ако някой човек предаде официални тайни на КГБ, а после изтича до Москва, за да получи техния орден „Ленин“ и безплатен апартамент, хората от МИ-5 смятаха, че щом намерят същия човек удушен с тел в обществена тоалетна в парка „Горки“, това ще има отрезвяващ ефект върху другите от нашето разузнаване.

- Мамка му - възкликна Райън. Научаваше много повече, отколкото смяташе, когато дойде в луксозната къща, за да говори със стареца за надпис с молив върху старо досие.

- Колегите ми от МИ-5 го криеха много внимателно. С него се работеше извън нормалната командна верига, затова много малко хора знаеха за съществуването на Бедрок.

Чарлстън се усмихна леко.

- Говореше се, че МИ-5 имат убиец, който им чисти цапаниците, като слухът се раздуваше умишлено, но почти никой не знаеше истина ли е това. Контролиращият го офицер му позволяваше да си върши работата, както намери за добре или, така да се каже, да работи без предпазна мрежа.

Джак се вълнуваше много повече, отколкото показваше.

- Имал е лиценз да убива?

- Никакъв лиценз не е имал. Знаел е, че ще се отрекат от него, ако бъде заловен.

- Помните ли нещо за връзката между Бедрок и жертвите на убийствата от случая „Зенит“?

Чарлстън поклати глава. Заради нежеланието му да говори за Бедрок Джак вече търсеше намек за измама. Доколкото усещаше, старецът казваше истината. Колебанието му, изглежда, се пораждаше от факта, че не бе мислил по този въпрос от много време, а и може би защото не се гордееше със случилото се с Бедрок, каквото и да е то.

- Както вече споменах, нямаше Зенит - обади се Чарлстън.

- Но вие сте писали, че Бедрок е заловен при едно от убийствата „Зенит“.

- Не, момче. Не съм го писал аз.

Джак вдигна вежди.

- Питаш се защо съм толкова сигурен? Защото не знаех нищо за Бедрок по онова време и не бих написал името му. Не знам кой го е писал. Очевидно това досие е обикаляло насам-натам тридесет години. Някой някъде го е чел и е написал бележката. И я е изтрил, но неуспешно. Подозирам, че някой от МИ-5 е чел досието, но не съм сигурен.

Базил отново погледна досието.

- Не знам нищо и за това дали Бедрок е бил в Швейцария на тази дата. Доколкото ми е известно, той никога не е работил на запад от „желязната завеса“.

- Оксли познаваше ли баща ми?

Чарлстън се изсмя сухо.

- Господи, не. Със сигурност не. В много различни кръгове са се движели тогава. Дори Бедрок да е присъствал в Лондон по някаква причина, макар че не помня да е имало такова нещо, нямаше да се срещне с баща ти в Сенчъри Хаус. Не. Оксли нямаше нищо общо с нашия адрес.

- Казахте, че не сте знаели нищо за него през онези дни. Кога разбрахте?

- Когато МИ-5 дойдоха при мен с молба да помогна да го намерим. Изчезна зад фронтовата линия. Помня, че това стана по време на така наречената афера „Зенит“.

- Намериха ли го?

- Не знам. МИ-6 не го намериха.

- Не знаете дали е жив?

- Не, но не знам и дали не е, а моят бодигард - вече се запозна с Филип - действа с презумпцията, че е.

- Какво общо има бодигардът ви с Оксли?

- Филип има заповед да не допуска Оксли до мен.

Чарлстън отново се загледа в дъжда.

- Човек трябва да внимава за всеки, който може да има зъб на шефовете на британското разузнаване. Отново казвам, търсихме го... но не го намерихме. Възможно е някои хора да кажат, че не сме търсили достатъчно упорито.

Райън мислеше същото. Дали са търсили достатъчно упорито този човек? Не можеше да си представи, че някой ще има зъб на учтивия и изискан мъж срещу него. Опита да си представи Чарлстън като по-млад и начело на една от най-добрите разузнавателни служби в света, но не можа.

Джак запита:

- Знаете ли как да разбера дали изобщо се е връщал от Изтока? Някои води ли регистър на бившите служители на МИ-5?

- За служителите на МИ-5 - да. Но не забравяй, че Бедрок работеше на черно, извън службата им.

След като сръбна от чая си, Чарлстън продължи:

- Но той е от САС, а те си имат братство. Не мисля, че участва в срещите им или ходи на банкети с тях. Обзалагам се, че отдавна не знаят нищо за него, дори и все още да е жив.

- Помните ли някого, с когото е работил? Някого, с когото да говоря?

Настъпи доста дълга пауза. Но отговорът на Чарлстън се оказа по-информативен от всичко друго досега:

- Боя се, че не мога да помогна за това.

Джак отбеляза какви думи избра Чарлстън. Познаваше такива хора, но или не можеше, или пък не желаеше да свърже Джак с тях.

- Ще започна от САС - ще видя дали някой знае къде е той сега - каза Райън.

Чарлстън вдигна една прашинка от сакото си.

- Баща ти те е изпратил тук, за да поговорш с мен за Бедрок. Хубаво, че е изпратил човек от семейството си. Но не вярвам и за миг, че е искал ти да обикаляш и да търсиш изтъркани стари призраци.

- Какво значи това? - запита Джак.

Сър Базил се усмихна бащински.

- Предай на баща си каквото ти казах, а той ще накара своите хора да поразпитат в Скотланд Ярд. Но ти недей да правиш нищо сам.

- Намеквате, че Виктор Оксли е опасен в известна степен?

- Ако допуснем за момент, че е жив, и го намериш, в такъв случай да, това намеквам. Хората като Бедрок не обичат да ги командват, мразят това. А идването ти за чай с въпроси за стари операции... това няма да се приеме така, както може би очакваш.

- Онова, за което говорите, се е случило преди много време, сър Базил. Вероятно го е преодолял.

- Хората като Оксли не се променят. Вярвай ми, момче, ако все още е жив, все още е изпълнен с омраза.

Базил въздъхна и раменете му се поотпуснаха.

- И Бог е свидетел, че има право на това.

Джак не знаеше какво има предвид Базил, но пък усещаше, че не бива да разпитва. Старецът му каза всичко, което искаше да каже по този въпрос.

38. Тридесет години преди това

След цял ден работа в Сенчъри Хаус служителят за връзка с ЦРУ Джак Райън подреждаше бюрото си, за да си тръгне. Завъртя стола, за да вземе куфарчето си от пода, погледна нагоре и видя Дейвид Пенрайт, който стоеше пред него.

- Здрасти, Джак.

Райън рязко отскочи назад, изненадан.

- О, Пенрайт. Как се промъкна само.

Пенрайт се усмихна.

- Лош навик. От работата е.

- Да. Нищо нямам за онзи списък, който пратих в Ленгли вчера. Очаквам да кажат нещо утре.

Всъщност не за това наминах. Питах се дали имаш време за по чашка, преди да се ометеш.

Джак нямаше време. Възнамеряваше да се срещне с Кети, за да пътуват обратно заедно. Искаше да се позанимава с децата, преди да си легнат, а дългото пътуване от работата не му оставяше много време за това. Пропуснеше ли вечерния влак в шест и десет, вероятно нямаше да се прибере, преди Сали и Джак-младши да заспят.

Но нали точно за това Джим Гриър го беше изпратил тук -да обменя информация с британците. Знаеше, че не може лесно да подмине възможността да се запознае по-добре с един от оперативните служители на МИ-6, особено ако той работи по мисия от такава важност, както тази в Швейцария.

- Супер - отговори Райън. - Нека да се обадя на жена си.

Пенрайт се поклони леко.

- Много благодаря и аз черпя. Не - вдигна длан той, - корекция. Короната черпи. Имам служебна сметка.

Намигна и продължи:

- Ще те чакам във фоайето.

Джак реши, че ще ходят в пъба тук, в Сенчъри Хаус. Макар невзрачен, както всичко друго в тази сграда, той предоставяше значително по-голяма сигурност от всяка друга бирария навън. Пак се налагаше човек да внимава какво и на кого казва, но заведението предлагаше много по-голяма свобода сред мъже и жени от разузнаването.

Но когато Джак дойде във фоайето, Пенрайт го накара да се върне в кабинета си за шлифера, защото щяха да идат с такси в клуба, в който членуваше Пенрайт.

Двадесет минути по-късно Райън и Пенрайт подадоха шлиферите и куфарчетата си на човек от обслужващия персонал в клуба за джентълмени на площад „Сейнт Джеймс“. Въведоха ги през фоайето на внушителната сграда до стара библиотека, където безупречно облечен и изключително учтив стюард им донесе бренди и пури. Присъстваха още няколко членове на клуба с гостите си, но на Райън всичките изглеждаха като банкери и политици и въпреки че от време на време се чуваше смях от някоя от групите мъже, тук цареше предимно тишина, която предполагаше важност.

На Райън клубът му се стори тесен и старомоден, но не можеше да не признае, че е вълнуващо да седне в кожен фотьойл с пура сред едни от най-важните клечки в Лондон.

Може и да притежаваше почетна рицарска титла и заедно със семейството си да беше прекарал повече време в Бъкингамския дворец от всеки друг американец, но не можеше да не оцени колко уникално е това преживяване тук.

Вече преполовяваха първото си бренди, а Дейвид Пенрайт продължаваше да говори единствено за ученическите си дни в Итън и за семейния дом в Котсуолдс. Джак реши, че този английски шпионин, изглежда, не се различава много от останалите в клуба. Малко старомоден и донякъде превзет, но достатъчно свестен и несъмнено чаровен.

Но накрая Пенрайт премина към темата за частната банка „Рицман“.

- Исках да знаеш, че утре офейквам за Цуг - каза той. -Ден-два ще оглеждам пейзажа и ще разговарям с моя човек там. Ще ти дам номера на телефона в хотела. Когато чуеш нещо от вашите за имената в списъка, ми се обади.

-Добре - отговори Райън. - Но линията няма да е сигурна.

- Определено. Ще се разберем за нещо просто. Ако твоите приятели от Вашингтон открият нещо за тези имена, кажи ми, че трябва да се обадя в офиса в Цюрих.

- И ще идеш в посолството в Цюрих, откъдето ще ми се обадиш?

Дейвид Пенрайт се усмихна и го погледна така, сякаш Джак е малко наивен.

- Не, Райън. В Цуг имам друго сигурно място. Ще се обадя от тайна квартира.

- Добре - съгласи се Райън. - Не знам какво ще разбереш за списъка от ЦРУ, но знай, че най-вероятната причина за смъртта на Габлер е, че е работил с КГБ.

Пенрайт пушеше пурата си мълчаливо. След малко каза:

- Не мога да ти кажа доколко сме проникнали в тази банка - Базил се отнася строго към тези неща, но и за секунда не вярвам КГБ да са наясно, че ние знаем за сметките им там. Габлер не е убит от противника, за да мълчи.

- И защо смяташ, че са го убили?

Затова исках да говорим.

Пенрайт се приведе напред и Райън го последва.

- Базил не те информира за абсолютно всички подробности.

- В такъв случай не ми казвай - вдигна длан Джак.

- О, стига - отвърна Пенрайт. - Това са само стратегически ходове. Двамата с теб знаем, че твоите шефове ще дадат информация за клиентите на швейцарската банка само ако ги въвлечем в операцията. Това ще отнеме дни. Базил е от хората, които си пазят ревностно програмите. Но аз съм човекът на терен, в окопите, и нямам време за игри.

Джак се притесни. Нямаше да заобикаля Базил, но събеседникът му определено го правеше. „По дяволите - каза си Джак. - Не мога да му забраня да говори, а и няма да избягам оттук с ръце на ушите.“

Джак отпи от брендито и се загледа в камината.

Пенрайт каза:

- На мен ми се струва по-скоро, че голямата сметка, която Тобиас Габлер управляваше, тези двеста и четири милиона щатски долара, са пари, които са откраднати от КГБ.

Джак отклони поглед от огъня. Нямаше да се преструва, че не го интересуват думите на англичанина.

- Откраднати? Как?

- Не знам това. Но знам следното: миналия месец в банката са дошли неочаквани посетители. Група мъже, които се представили за унгарци и показали кодовете, доказващи, че са собственици на сметки там.

- Номерирани сметки.

- Да. Малки сметки на фирми паравани. Подозираме, че са пари на КГБ. Не е кой знае какво, но достатъчно, за да отвори вратите за онези. Имали много въпроси, но не за своите сметки и състоянието им. Вместо това искали да знаят дали и други пари не следват маршрутите на техните пари.

- От Унгария ли?

- От всяка държавна банка зад „желязната завеса“ и оттам в Швейцария. Искали да знаят също какви пари излизат от швейцарската банка в брой, като чекове на приносител, в злато - такива неща.

- И какво са получили от банката?

- Учтива покана да се разкарат - отговори Пенрайт и вдигна високо чашката си. - Бог да благослови швейцарската тайна.

- И унгарците си тръгнали, така ли?

- Не. Оказало се, че са отчаяни. Моят човек вътре каза, че колкото повече се ядосвали, толкова повече звучали като руснаци. Най-вероятно били от КГБ. Помисли какви рискове са поели. Само дето не са развели съветското знаме в банката. Заплашват да закрият сметките си и да отнесат парите си другаде. Обвинили банката, че заговорничи с някой друг, който бръсне сметките им някъде на изток. Тропали с крака и отправяли завоалирани заплахи. А после не чак толкова завоалирани заплахи.

- И вашият човек не отстъпил?

- Да. Онези си тръгнали и сега друг човек от банката, Тобиас Габлер, който е управлявал сметката от двеста и четири милиона долара, лежи на маса в моргата.

Джак се приведе напред.

- Ако са знаели за Габлер и за сметката от двеста милиона, защо изобщо са ходили да разпитват в банката?

- Подозирам, че парите не са най-голямата им грижа. Мисля, че търсят отговори. Искат главата на човека, който е откраднал от тях. Нашият човек в банката е направо вцепенен от страх и не го виня. Но не мога да го изтегля. Направя ли го, руснаците ще спрат всичко и ще си преместят номерираната сметка на друго място, а ние ще загубим възможността да се възползваме.

Пенрайт добави:

- По някаква причина онзи, който праща парите, иска те да са на Запад, лесно достъпни и с възможност за прехвърляне.

- Защо? - запита Джак.

- Нямам представа, Джак. Надявах се, че ти ще разбереш защо.

Пенрайт погледна часовника си.

- По дяволите, закъснявам за вечеря. Имам предишен ангажимент, както казват. Не излизам в Лондон толкова често, колкото искам, а срещнах едно момиче. Една във всяко пристанище и две в Лондон - каза той и се засмя. - Разбираш ме.

Стана и каза:

- Извинявай, Райън, но гостите не могат да останат тук, ако членовете на клуба си тръгнат.

Джак все още разсъждаваше над последните думи на Пенрайт. Допи бързо брендито си - жалко щеше да е да го остави, и стана от кожения фотьойл.

- Чакай малко. Защо ти трябвам аз за този случай?

Пенрайт тръгна към фоайето, а Джак го последва.

- Помисли по въпроса. Базил каза, че си експерт от Уолстрийт.

Донесоха им куфарите и шлиферите.

- Не съм бил в Уолстрийт. Търгувах чрез борсата в Балтимор.

Пенрайт облече шлифера си.

- Както и да е. Знам, че си работил в „Мерил Линч“ и си изкарал пари, и въпреки че вратовръзката ми струва повече от твоя костюм, си спечелил достатъчно от борсови сделки да купиш този клуб и да изхвърлиш всеки от дъртаците тук по задник на улицата. Ти знаеш как стават тези неща. Освен това смятам, че нашите братовчеди в Ленгли могат много да ни помогнат в тази операция.

Пенрайт намигна и тръгна по улицата, за да викне такси. Джак облече шлифера си и излезе след него на тротоара в мига, когато Дейвид Пенрайт седна в таксито.

Англичанинът го погледна, преди да затвори вратата, и каза:

- Обади ми се в Швейцария, като научиш нещо.

Джак остана на тротоара, а черното такси навлезе в трафика около площад „Сейнт Джеймс“.

39. В наши дни

Джон Кларк и Динг Чавес караха две тойоти „Хайлендър“ в нощта, като известно време следваха река Днепър, преди да обърнат на югоизток към Кримския полуостров. Дом Карузо също се возеше с тях, за да ги сменя като трети шофьор и да са поне малко по-свежи, като стигнат.

Не знаеха много какво ги чака, освен че е компрометирана операция на ЦРУ за електронно разузнаване и че са необходими няколко „чисти“ коли, за да закарат някакви неща до Киев и после да ги изнесат от страната.

Когато на следващата сутрин тримата мъже от Колежа пристигнаха пред портала на „Фарът“, на улицата имаше тълпа хора. Динг прецени, че са около двеста души, като някои от тях държаха в ръце плакати с надписи на английски „Махай се, ЦРУ“, но повечето само скандираха, викаха или просто стояха на улицата.

Тримата паркираха колите на улицата на място, откъдето се виждаше порталът, и Кларк се обади на Биксби, който му каза да тръгне към входа.

След малко двата джипа потеглиха с натиснати клаксони и с висока скорост. Протестиращите заотскачаха от пътя им, а някои от тях хвърлиха бутилки с вода и плакати по бързо преминаващите джипове, които успяха да минат през портала, отворен и веднага затворен от въоръжените американски охранители.

Двата джипа спряха на кръговия паркинг до другите четири - два „Юкон“ и два „Лендроувър“.

В същия момент няколко въоръжени мъже, американци, ако се съди по говора и външния им вид, дойдоха с колички с куфари от твърда пластмаса и се заеха да ги товарят в джиповете.

Кларк, Чавес и Карузо се срещнаха с Биксби във фоайето на сградата. Кларк забеляза колко разтревожен е по-младият мъж.

Биксби се ръкува с всички.

- Господа, не знам как да ви благодаря, но измъкнем ли се оттук, ако трябва, ще ям лайна.

- Няма проблем - отговори Чавес. - Какво е положението?

- Сега сме с шест коли, които стигат да изкараме оттук момчетата и оборудването.

- Въпросът е тази тълпа ще ни пусне ли да се измъкнем? -запита Доминик.

В този момент във фоайето влезе Мидас, брадатият водач на оперативното звено от ,Делта Форс“, и каза:

- Ще хвърлим сълзотворен газ, а после ще опитаме да се измъкнем. Не очакваме въоръжени барикади по улиците. Излезем ли от квартала, ще успеем да се измъкнем от града незабелязано. Разбира се, колкото повече време ни трябва, за да излезем оттук, толкова по-кофти ще става.

Биксби запозна всички набързо, а Мидас се ръкува с тримата новодошли, но изглеждаше малко обезпокоен.

- Мислех, че познавам всички от Ленгли тук.

- Всъщност тези са бивши - отговори Биксби. - И стават.

Мидас ги огледа отново.

- Не се обиждайте, момчета. Благодаря, че докарахте колите, но не ви познавам, а аз отговарям за сигурността на тая дупка. Не искам да ви виждам с оръжие. Разбрахме се, нали?

Биксби се обърна към него:

- Мидас, аз съм шефът на ЦРУ тук и казах, че гарантирам за тях.

Мидас не отстъпи.

- Без теб нямаше дори да влязат през вратата.

След това посочи с пръст към тримата мъже и каза:

- Без оръжие. Ясно?

Кларк веднага отговори:

- Няма проблем.

Обърна се към Динг и Доминик с думите:

- Хайде да помагаме с товаренето на колите.

В този момент скандирането от тълпата пред портала се засили. Повтаряха едно и също през цялото време.

Кларк се заслуша.

- Разбирате ли какво викат?

- Слушам ги от два часа вече - отговори Мидас. - „Янки, вървете си.“

- Стар, но добър израз - каза Кларк и заедно с Доминик и Динг се отправиха към коридора, за да видят какво още трябва да се товари.

Четиридесет минути след това натовариха цялото останало секретно оборудване в колите и Мидас съобщи до всички по радиостанцията, че ще тръгват след пет минути.

Но за краткото време след идването на двата джипа от Киев тълпата пред сградата за специални мисии на ЦРУ се беше удвоила. Местните радиостанции разгласяваха местонахождението й, макар полицията да нямаше представа откъде знаят това, и заприиждаха нови протестиращи и зяпачи.

В тълпата имаше профсъюзни активисти - Биксби виждаше това от плакатите и чуваше указанията на мъжете с мегафоните къде да застанат и какво да скандират. Разпозна също сините тениски на младежка проруска група - организирана банда тийнейджъри, които с тайната подкрепа на ФСБ се превръщаха в скитащи шайки от полезни идиоти. Водеха протести, окупираха сгради и всякакви други форми на масови безредици в Русия и из Източна Украйна, каквито искаха водачите им, които от своя страна изпълняваха указанията на агенти на ФСБ.

Когато Кларк, Чавес и Карузо пристигнаха, на улицата пред портала имаше тълпа пешеходци, през която можеше се мине, макар и трудно. Сега двамата мъже от „Делта“ на покрива съобщиха, че улицата е почти непроходима, а още около двеста протестиращи се събират в парка отсреща, който представляваше бетонна пътека около незастроена поляна с храсти и малки дръвчета.

Цяла сутрин хората от „Фарът“ разговаряха с местните полицаи и искаха ескорт, но такъв не идваше. Обадиха се също до недалечно военно поделение - в края на краищата американците бяха част от програмата „Партньорство за мир“, но им казаха, че командването отказва помощ и в момента в базата няма достатъчно хора или оборудване за спасяването им.

Водачът на групата от „Делта“ и командир на обекта Мидас имаше два гранатомета М79 за гранати със сълзотворен газ, но не искаше да ги използва веднага. С тях можеше да разкара хората от портала, но щеше да предизвика неприятни реакции, а и без това гневните протестиращи можеха лесно да се разбунтуват.

Към обед шестте коли работеха на празен ход в кръговия паркинг пред входа на сградата, а шестимата шофьори седяха зад воланите. Карузо и Чавес имаха задачата да карат двете тойоти „Хайлендър“ - щяха да са трета и четвърта кола в конвоя, зад двата „Юкон“ на бойците от „Делта“ и пред двата лендроувъра на ЦРУ.

Мидас стоеше с радиостанция в ръка зад колите, на входа пред сградата, и гледаше към главния портал. Там трима от охранителите, които говореха малко украински, продължаваха да стоят зад заключената метална порта и да наблюдават нервно крещящите и скандиращи разгневени демонстранти. Мидас вдигна радиостанцията към устата си, за да им каже да останат на място, докато всички други се качат в колите, когато един от двамата от,Делта“ на покрива се обади:

- Мидас, тук Мът от покрива. Виждаме автобуси - от тях слизат хора на около три преки нагоре по улицата.

- Автобуси ли?

- Да. Четири големи автобуса. От тях излизат хора. Ако са по петдесет от всеки, значи още около двеста души идват насам. Изглеждат предимно мъже. В цивилни дрехи, но май са организирани.

- Още от профсъюзите или пък от младежките кафяворизци?

- Определено не са от младежите. Не ми приличат и на профсъюзни. Май са шибани бандити. Скинари. С кожени якета и дънки.

- Оръжие?

- Не се вижда оттука. Чакай. Имат раници - не знам какво носят.

- Виждаш ли полиция?

Мът отвърна:

- Да. От другата страна на парка има четири или пет леки коли и нещо като бронирана кола за борба с безредици. Определено изчакват.

- Разбрано - каза Мидас, след което обяви за всички в двора, които имаха радиостанции: - Добре, всички да се качват по колите, освен двамата на покрива и двамата с гранатометите.

В този момент през оградата запрехвърчаха различни предмети. Мидас разбра какви са те, когато паднаха на земята - бутилки и тухли, които не достигаха паркираните коли, но тримата от охраната до металния портал определено попадаха в обхвата им.

Мът се обади по радиостанцията от покрива:

- Ей, Мидас? Новите копелета хвърлят боклуци.

Прелетяха още стъклени бутилки - определено нападението беше режисирано от новата група, която се присъедини към протестиращите.

Мидас приближи радиостанцията до устата си:

- Да, виждам. Добре, вие, до портала, оттеглете се при колите. Тръгваме веднага.

Задната ограда опираше в дълбока бетонна канавка с около метър вода, поради което никой от протестиращите не нападаше оттам, но на отсрещните улици имаше хора, които хвърляха всевъзможни боклуци през оградата.

Тримата от охраната затичаха назад към паркинга на двадесет и пет метра от тях. По целия път ги замеряха с боклуци. Парче дъска удари единия по гърба и го събори, но той стана и продължи да тича.

Докато тримата се отдалечат от портала, двама от охраната с противогази излязоха от сградата и застанаха до двата джипа „Юкон“. Всеки от тях носеше гранатомет М79 и патрондаш, пълен с четиридесетмилиметрови кутии със сълзотворен газ. Коленичиха един до друг, заредиха гранатометите и застанаха в очакване на заповед от командира.

- Как е вятърът? - викна Мидас.

Един от двамата погледна през рамо и отговори:

- Добре е. Газът ще мине из целия парк.

- Добре. По три кутии от всеки в тълпата.

Двамата мъже стреляха, кутиите изхвъркнаха от цевите, прелетяха в дъга над портала и попаднаха сред огромната тълпа отвън.

Сякаш в отговор на сълзотворния газ над стената прехвръкнаха още боклуци. Залпът дойде отдясно на портала, като два от хвърлените предмети очевидно горяха.

Оказа се, че това са коктейли „Молотов“ - отначало само два, но после долетяха още от другата страна на портала. Прелитаха през въздуха и се разбиваха на пътя и по чакъла около паркинга, където избухваха в пламъци и стъклени парченца.

По пътя им във въздуха оставаха следи от черен дим.

Гранатометите изпукаха отново, като този път изпратиха четиридесетмилиметровите кутии над стените в мястото, откъдето дойдоха коктейлите.

- Мамка му - промърмори Мидас. С тези ръчно направени бомби това се превръщаше в смъртоносна атака. Протестът преминаваше в безредици. С него тук имаше деветнадесет души, повечето от които имаха оръжието и опита да причинят доста болка на нападателите, но офицерът от „Делта Форс“ имаше задължение да не задълбочава инцидента повече от това.

Тримата от охраната, които се върнаха от портала, вдигнаха натам автоматите си АК-74.

- Не стреляй! - изкрещя Мидас

Тримата се подчиниха, но с увеличаването на предметите, които прехвърчаха отвън, и с намаляващите възможности да се измъкнат оттук той знаеше, че пръстите им на спусъците треперят.

Мъжете с гранатометите изпратиха по още една граната над стената. Когато заредиха четвърта в оръжията си, от запад, от отсрещната страна на сградата, далеч от задната ограда, се чу силен пукот.

Мъжете на паркинга се наведоха и се скриха зад шестте коли. Всички познаваха звука от автоматично оръжие.

Мидас викна към покрива:

- Мът, казвай!

Отговорът дойде с малко закъснение:

- Ъ, чакай, шефе.

Докато траеше следващата пауза, Мидас се надяваше, че двамата мъже на покрива търсят къде да се скрият. След малко Мът се обади:

- От запад ни обстрелват с малокалибрено оръжие. Или е от хълмовете, или в някоя от сградите, които гледат насам, защото тук, на покрива, удрят куршуми. Застанахме между стълбището и климатичната инсталация. Засега сме прикрити, но не виждаме навсякъде.

Кийт Биксби се беше качил на втория етаж, в кабинет над фоайето. Погледна през прозореца на балкона, откъдето се виждаше улицата пред портала. Тълпата се поразреди - имаше около хиляда души, но сега, след стрелбата и сълзотворния газ, там цареше хаос. И въпреки че разбеснелите се протестиращи тичаха във всички посоки, за да бягат от газта, по улиците продължаваше да има гъста тълпа от хора.

Резидентът на ЦРУ вдигна радиостанцията до устните си:

- Мидас, забрави да излезем оттук. С тая стрелба и огъня по пътя ще ни трябва въздушна подкрепа и хеликоптери.

Мидас отговори спокойно:

- Съгласен съм. Всички влизайте в сградата. Ще се обадим на украинските ВВС да ни измъкнат.

Кларк, Чавес и Карузо излязоха от колите си заедно с останалите и тичешком влязоха в сградата. Над почти непрекъснатия шум от падащи боклуци, които тълпата хвърляше от три страни през оградата, се чуваше далечна стрелба от автомати.

Когато всички се скриха в триетажната сграда, Мидас изпрати хора да прикриват района от балконите и постави по двама или трима въоръжени мъже на позиции с поглед в различни посоки от по-горните етажи. След това изтича по стълбите към покрива, за да види къде се прикриват от стрелбата двамата бойци.

Във „Фарът“ имаха една пушка, подходяща за стрелба на далечни разстояния, както и полуавтоматична пушка AR-15 с оптика с деветкратно увеличение. Тя принадлежеше на „Делта“, но най-добрият снайперист тук беше Рекс, шефът на групата от шестима охранители. Преди да се захване с частна охрана, той беше снайперист в морската пехота, а после в ТЮЛЕНИ-група десет. Мидас се увери, че Рекс и пушката с оптичния прицел са на добра позиция на покрива, и Мът му служи като наблюдател, после слезе на приземния етаж, където разположи хората със сълзотворния газ до предната врата, за да излязат и хвърлят гранати, ако се наложи.

- Опита ли някой да мине през портала - стреляйте. Казах на онези отгоре да не стрелят по тълпата, ако не видят оръжие, така че прехвърлят ли се през оградата невъоръжени хора, вие трябва да ги държите назад.

Биксби се появи от стълбището с вдигнат във въздуха телефон.

- Имам връзка с Ленгли. Вашингтон в момента говори с украинските ВВС да ни измъкнат.

- Нямам нищо против - отговори Мидас.

В този момент някой се развика по радиостанцията:

- Имаме ранен! Имаме ранен!

Оказа се, че е улучен един човек от двамата охранители на балкона на втория етаж, които наблюдаваха портала.

Мидас се втурна покрай Биксби нагоре, за да види в какво състояние е раненият оператор.

40.

Президентът Джак Райън бързаше към Ситуационната стая в Белия дом в седем сутринта, с разкопчана яка и сако, което му подаде човек от охраната по пътя към резиденцията. Преди половин час му бяха казали, че в Украйна е възникнала ситуация с участието на американски военни и разузнавачи, и министърът на отбраната Бърджис искаше спешна среща.

Джак се изненада, че в конферентната зала няма старши съветници. Да, присъстваха военни от Белия дом и помощен персонал, както и няколко висши служители от Агенцията за Национална сигурност, но директорът на тази служба Колийн Хърст, Мери Пат Фоли, директорът на ЦРУ Джей Кенфийлд и министърът на отбраната разговаряха по видеовръзка от бюрата в кабинетите си. Посланикът на САЩ в Украйна също участваше във видеоконференцията от Киев, а държавният секретар Скот Адлър пък разговаряше на екран от защитената срещу подслушване комуникационна зала на американското посолство в Брюксел.

Джак седна на края на масата, след това даде знак на мъжете и жените край стената.

- Е, стига де. Това е смешно. Сядайте тук с мен на масата.

Няколко съветници от разузнаването и армията бързо се настаниха по местата, запазени обикновено за президента и за висшите служители. След като заеха останалите дванадесет свободни стола, до стените останаха само няколко от по-нископоставените служители.

Джак погледна редицата монитори, на които виждаше членовете на кабинета си, и откри директора на ЦРУ в далечния ляв край.

- Добре, какво става в Украйна?

Джей Кенфийлд се намираше в Маклийн, щата Вирджиния, на седмия етаж в главната щабквартира на ЦРУ.

- Господин президент - отговори той, - в Севастопол, Крим, имаме база за специални мисии, всъщност за подслушване. Кодовото й име е „Фарът“. Както повечето от инфраструктурата ни в Украйна, и тази база е компрометирана след случая със Украинската служба за сигурност по-рано тази седмица и нашите хора тъкмо я затваряха. В базата има доста много електронно оборудване, което трябваше да бъде демонтирано и изкарано оттам, което изискваше време. За нещастие, хората ни в базата не можаха да я освободят, преди врагът да научи за нея, и сега, изглежда, са нападнати.

- Какво значи „изглежда“?

- Преди няколко часа там започна протест, който се разраснал, загрубял и през последния половин час преминал в размирици, и сега „Фарът“ е под обстрел от малокалибрено оръжие от близките хълмове и сгради. Докладваха ни за ранени наши хора, но все още без фатални случаи.

- Кой е там, в базата?

Кенфийлд отговори:

- Обичайно в нея има само екип от четирима души от „Делта“, заедно с четирима техници от ЦРУ и половин дузина охрана. Обикновено имат подкрепа от украински охранители и разузнавачи, но не и сега. Резидентът ни там с двама свои служители от Киев са отишли да помагат за затварянето на базата, когато, за съжаление, започнали нападенията.

- Говориш за този, Биксби, когото спомена онзи ден, така ли?

- Кийт Биксби. Да, господин президент.

- И не могат да се измъкнат с колите?

- Не. Казват, че улиците са блокирани, стрелбата е доста силна и местните полицаи само гледат отстрани.

- Мамка му. Кой стреля?

Тук се намеси Бърджис:

- Говори се, че в района се намират нередовни войски, въпреки че не можем да сме сигурни все още.

- Трябва да говорим с украинското правителство - каза Райън.

- Президентът на Украйна е запознат със ситуацията - обади се Скот Адлър - и е наредил на хеликоптери от украинските ВВС да приберат американците. В момента са на път за там.

- Добре - каза Джак, но долови неловкото изражение на посланика в Украйна.

- Има ли проблем с това, Арлин?

Посланик Арлин Блек отговори:

- Господин президент, той иска или по-скоро настоява вие лично да се обадите и да поискате извеждането. Знаете го Кувчек - сви рамене Блек. - Много обича да се перчи.

Чуха се стонове от някои от по-младшите служители в залата.

Райън погледна през рамо към един от служителите до вратата:

- Свържи ме с Кувчек. Аз ще поискам изтеглянето. Той е тъпак, но няма време да се занимаваме с протокола. Ще му целувам задника, ако трябва, за да измъкнем хората си.

Стрелбата в базата на ЦРУ, известна като „Фарът“, се засилваше - прозорците от всички страни бяха потрошени, което значеше, че ги обстрелват отвсякъде, а покривът се покри с дупчици - най-малко един от стрелците се намираше някъде нависоко. До момента американците на балконите и на покрива не можеха да установят със сигурност кой от тълпата или по съседните хълмове стреля по тях.

Навсякъде из базата горяха огньове от коктейлите „Молотов“. Няколко кофи за боклук в южния край на двора бяха напълно погълнати от пламъци, а тревата от двете страни на пътя до паркинга димеше.

Един от хората от „Делта“ на втория етаж беше улучен високо в рамото от куршум, който счупи ключицата му, а дланта на един от охранителите беше разкъсана и с натрошени кости от рикоширал куршум. И двамата сега се намираха на закрито, но един от операторите от „Делта“ ги превързваше с материалите от малката аптечка на гърдите си, защото всички медикаменти се намираха в колите отвън, в източния край на двора.

Рекс, който лежеше на покрива с пушката с оптичен прицел, оглеждаше далечните покриви и търсеше снайперисти. Това ставаше бавно, защото той трябваше да лази под климатика, за да гледа в различните посоки. Мът помагаше с бинокъла си, но и той, изглежда, винаги насочваше бинокъла встрани от стрелеца. Останаха с впечатление, че тази далечна стрелба е координирана, за да не им позволява да предприемат нищо.

Един от хората от „Делта“ на горните балкони падна, ударен с куршум в стоманената плочка на гърдите. Човекът до него го завлече вътре, прегледа го и се обади на Мидас.

Мидас се намираше в комуникационната зала на втория етаж заедно с Биксби. Изгледа резидента на ЦРУ и каза:

- Тази стрелба е прекалено точна като за необучени цивилни задници.

Биксби кимна.

- Може да са местни полицаи или дезертьори от украинската армия, или пък запасняци, обучавани от ФСБ. По дяволите - добави той, - нищо чудно през границата дори да са дошли спецназовци с цел дестабилизиране. Но знай, че който и да е там, отвън, иска да ни превземе.

Джон Кларк, Динг Чавес и Доминик Карузо се появиха на вратата. Кларк запита:

- Момчета, какво казват от Ленгли?

Мидас отговори:

- Изпратили са хеликоптери. След двадесетина минути трябва да ни вземат два Ми-8 на украинските ВВС.

Карузо каза:

- Искате ли да измъкна нещо от колите, преди да се махнем оттук?

Мидас поклати глава.

- Ще ги взривим, след като излетим. Не искам никой да излиза, преди да ни осигурят прикритие от въздуха.

Няколко минути по-късно Кларк, Чавес и Карузо стояха в малкото фоайе, загледани в поредния коктейл „Молотов“, който прелетя над стената и избухна в пламъци на земята. Продължаваха да ги обстрелват от всички страни. Вече никой не пазеше портала - охраната се намираше по балконите заедно с хората от ЦРУ и от „Делта“.

Група протестиращи в цивилни дрехи, все млади мъже, блъскаха заключената метална порта, но до момента никой не беше успял да проникне вътре.

Телефонът в джоба на Кларк звънна и той отиде до стълбището, за да потърси по-тихо място, преди да отговори.

- Кларк.

- Господин К. Обажда се Сам.

- Какво има?

- Гавин следи предавателите, които снощи сложихме на колите. Две от тях напуснали града към четири сутринта, но не знаехме закъде. Гавин смята, че се е досетил.

- Къде отиват?

- За Севастопол. Ще стигнат там след час.

- Интересно. Имах усещането, че в нападението участват бандити от „Седемте каменни мъже“. Ти потвърди подозренията ми.

- Искаш ли да дойдем? Можем веднага да идем на летището, да се качим на нещо и да пристигнем бързо.

- Не - отговори Кларк. - Вие, момчета, си вършете работата. Ние тук сме притиснати, но идват да ни измъкнат по въздуха. Не знам къде ще ни откарат, но като кацнем, ще се обадя, ако ни трябва помощ да стигнем до Киев.

- Разбрано. Крийте се.

Докато чакаха хеликоптерите, въоръжените мъже във „Фарът“ се оглеждаха за цели в околните сгради и по хълмовете. Без оръжие в ръцете си, тримата оператори от Колежа се чувстваха безполезни и чакаха да ги измъкнат от тази опасност, но това се промени, когато по радиостанцията съобщиха за поредния ранен. Динг и Доминик затичаха нагоре по стълбите към третия етаж, където откриха един от техниците от ЦРУ, ранен от късметлийско попадение - куршумът беше преминал през прозореца на един балкон, оттам през вътрешната стена и попаднал в гърдите му. Намерили го бяха легнал с широко отворени очи и сега Динг и Доминик опитваха да го съживят. Но куршумът, изглежда, беше пронизал сърцето му и не можеше да се направи нищо. Двамата помогнаха на другите техници от ЦРУ да извлекат тялото надолу по стълбите -бавна, трудна и изморителна задача, след което го сложиха в чувал до предната врата, за да го занесат бързо в хеликоптера, когато той пристигне.

Двата тлъсти сиви хеликоптера Ми-8 дойдоха от север малко след три следобед. Хората на покрива уведомиха Мидас, който веднага се зае да събира хората от позициите им по балконите и да ги изпраща във фоайето. Помогнаха на двамата ранени да слязат и да се настанят до тялото на убития техник.

Мидас говореше с пилотите на хеликоптерите - предупреди ги за спорадичната стрелба, и те отвориха страничните си врати, откъдето изникнаха картечници. Но според Мидас пилотите изобщо не подхождаха така внимателно, както изискваше ситуацията. Летяха близо един до друг, точно над протестиращите в парка, и направиха само един бавен кръг в търсене на цели, преди единият от тях да се спусне към „Фарът“.

Мидас остана с впечатление, че пилотите смятат, че самото им присъствие ще обезкуражи стрелците, и се обади да ги предупреди, че наближават гореща зона и трябва да действат по съответния начин.

Но хеликоптерите отгоре не промениха изобщо своята тактика.

Между колите на паркинга и оградата отпред имаше достатъчно място само за един хеликоптер, затова първият кацна, а другият остана отгоре, за да го прикрива.

За момент стрелбата спря и, изглежда, виковете на тълпата поутихнаха при вида на кацащия хеликоптер. Мидас отвори входната врата на фоайето и двамата с Биксби излязоха отвън, за да напътстват хеликоптера.

Когато машината се спусна на около сто и двадесет метра над тях, Мидас и Биксби забелязаха ярка светлинка над източната ограда. Тя мина бързо между два жилищни блока от далечната страна на парка пред базата. И трепкаше бързо по пътя си нагоре към хеликоптера в синьото небе.

Някой на борда забеляза ракетата или пък имаха предупредителна система. Хеликоптерът се наклони рязко надясно. Биксби и Мидас видяха как стрелците до вратите отскочиха навътре при опита на машината да се отстрани от пътя на ракетата.

Тя мина край опашния винт и отлетя безобидно нагоре.

Но не и втората. Тя също дойде от изток - двамата мъже пред входа на сградата не видяха откъде, и се заби в корпуса на хеликоптера, малко зад отворената странична врата.

Първоначалната експлозия не беше нищо особено, но почти веднага последва втора, която разцепи машината и разкъса лопатите на парчета. Центробежните сили отхвърлиха разкъсаните парчета метал на почти километър във всички посоки, а горящите отломки паднаха от стотина метра и се забиха посред парка в група протестиращи.

Над стените на базата избухна огнено кълбо, последвано от колона черен дим, която се издигна към небето.

Вторият хеликоптер така и не отговори на стрелбата. Кръжеше на триста метра, но секунди след като първата машина падна на земята, той се обърна на север и избяга.

Хората в базата се разкрещяха, но Биксби и Мидас останаха безмълвни няколко секунди.

- Ще се обадя в Ленгли - каза резидентът на ЦРУ и влезе във фоайето.

41.

Президентът Джак Райън научи за свалянето на украинския хеликоптер в същия момент, в който за това научиха и останалите хора в залата при него - три минути след събитието. Всички в залата и хората на мониторите разговаряха помежду си с напрегнати от болка и разочарование лица, за да търсят ново решение. Някои от тях - военни, дипломати, разузнавачи - знаеха от личен опит какви са опасностите и Джак разбираше, че няма нужда да изтъква необходимостта от употреба на пълните сили и тежест на Съединените щати за изтеглянето на „Фарът“.

Джак Райън освободи посланичката на страната си в Украйна, за да се обади по телефона на украинците и да ги накара да изпратят войска в базата „Фарът“. По време на разговора с украинския президент преди няколко минути Райън каза, че знае, че всички военни в района, които могат да помогнат за спасяването, са преместени към границата с Русия. Поради това не хранеше надежди, че обсадената база на ЦРУ може да се надява на конвой бронирани коли. Все пак не искаше да се откаже, без да е опитал всички възможности, и затова нареди на посланичката да положи всички усилия, за да изиска необходимото.

Една дигитална карта на стената представяше Украйна и мястото на американските сили там и всички в стаята гледаха към нея, докато обсъждаха възможностите. Разговорите между тях бързо преминаваха в спорове, но Райън ги връщаше към задачата.

Президентът Джак Райън имаше много титли, но в момента изпълняваше длъжността на върховен главнокомандващ - този, който трябваше да дава трудните заповеди, за които се нуждаеше от специалисти - от тях трябваше да получава най-добрата информация по възможно най-бързия и ефикасен начин. Джак вече не беше офицер от армията, нито пък от разузнаването. Сега работеше в изпълнителната власт и имаше за цел да контролира ситуацията, за да се реши проблемът.

При поредната разгорещена дискусия между един помощник на директора на Съвета по националната сигурност към Белия дом и съветник по военноморските въпроси към Комитета на началник-щабовете Райън ги смълча, като вдигна ръка. След това погледна мониторите на стената в далечния край.

- Искам да чувам само Бърджис и Кенфийлд. Не може да няма някакви подготовки за подобен случай. Какви аварийни мерки сме подготвили за момчетата в базата „Фарът“ в случай на нападение?

Бърджис отговори:

- В Украйна имаме „Делта“, рейнджъри и специални армейски сили, но те са разпръснати из цялата страна в подготовка за нападението от Русия, а и не са предвидени да действат като сили за бързо реагиране. В украинската база „Била церква“ имаме няколко армейски хеликоптера „Блек Хоук“ - базата се вижда тук на картата над Севастопол. Полетът е само няколко часа на север. Можем да подготвим отряд за бързо реагиране и да го изпратим още сега, но ракетите създават изключително голям риск за хеликоптери, без да им осигурим някаква отбрана на земята.

Директорът на ЦРУ Кенфийлд имаше дори по-малко оператори от министъра на отбраната.

- Господин президент, тъй като Украйна е съюзник, нашите планове за бързо измъкване на хората ни от страната включват отбрана от местните сили.

- Да - каза Райън, като тупаше с пръсти по бюрото си замислен. - Но не се получи много добре.

Един съветник в Белия дом, морски пехотинец и служител в Пентагона, полковник на име Дайъл, вдигна ръка в края на масата.

Райън забеляза жеста.

- Полковник?

- Господин президент, в Лодз, Полша, имаме два самолета „Оспри“ V-22 с поделение морски пехотинци - обучават се със силите на НАТО. Не са части за бързо реагиране, но пък са морски пехотинци. Мога до половин час да осигуря излитането им с две дузини стрелци. Полетът ще продължи около деветдесет минути.

- Ами отбраната на самолетите „Оспри“? - запита Райън. -Помня, че на товарната рампа отзад имат картечница, но това не ми изглежда много срещу заплахите около базата.

- Вярно е - отвърна Дайъл, - тези самолети не са най-добрата платформа за кацане в гореща зона като тази. Но пък точно те имат междинна отбранителна оръжейна система - картечница в купол на корема, свързана с преднонасочен инфрачервен прицел и телевизионна камера. Управлява се от стрелец вътре в самолета.

- Тази огнева мощ достатъчна ли е?

Райън изобщо не искаше да изпраща два екипажа и две дузини морски пехотинци в бой, без да могат да се защитават във въздуха.

Дайъл отговори:

- Господин президент, това е трицевно миниоръдие с калибър 7,62 милиметра и изстрелва по три хиляди куршума в минута. Това, заедно с петдесеткалибровата картечница отзад, ще хвърли доста американско олово в боя при кацането и при излитането. На земята съм готов да изправя двадесет и четирима стрелци от морската пехота срещу петстотин въоръжени размирници през всеки ден от седмицата. Бих предпочел да имам там повече пушки и самолети, но тъй като ситуацията е екстремна, според мен това е най-добрият ни шанс.

- Боб - нареди Райън, като се обърна към Бърджис, - действай. Ако можем да измъкнем базата от украинците, преди нашите самолети да стигнат там, ще им наредим да се върнат, но засега да тръгват.

Бърджис кимна, обърна се към хората си в Пентагона и операцията започна.

Но президентът Райън не остана доволен.

- Дами и господа, това е план за след два часа, но не сме приключили. Не ми се струва, че базата ще издържи два часа. Искам да знам какво можем да направим през следващите шестдесет минути, за да не я превземат.

Бърджис въздъхна и вдигна ръка.

- Честно казано, сър, без помощта на местните сили не знам какво ще можем да направим.

Райън хвърли поглед към полковник Дайъл, който също нямаше отговор.

Но един от помощниците на Дайъл, аташиран към Белия дом, беше млад майор от ВВС - афроамериканец. Той седеше до стената зад своя шеф, от лявата страна на Райън, и когато Дайъл не можа да предложи нищо, майорът бързо се извърна към президента. Но не каза нищо, а отклони поглед надолу към дланите си. Райън остана с впечатлението, че офицерът има някакво предложение. Приведе се, за да прочете името на униформата му.

- Майор Адойо? Какво ще добавите?

- Извинете, сър - отговори майорът.

- Не се извинявайте. Елате до масата и говорете.

Адойо се подчини, като премести стола си до този на полковник Дайъл. Изглеждаше нервен и Райън отбеляза това.

- Спокойно, Адойо. Определено е във ваш интерес да говорите повече от всеки друг в тази зала. Искам да чуя какво имате да ни кажете.

- Ами, сър... точно сега имаме ескадрила F-16 от 22-ри изтребителен полк в базата на ВВС в Инджирлик, в Турция. Това е от другата страна на Черно море. Аз самият работех там. По права линия няма и двеста и петдесет мили до Крим.

Министърът на отбраната почти изкрещя от монитора към младия майор:

- Няма да бомбардираме цивилното население в приятелска...

Президентът Райън вдигна ръка. Бърджис мигновено млъкна.

- Продължавайте, майоре.

- Знам, че не можем да нападаме хората на земята, но ако имаме самолет на пистата или във въздуха около Инджирлик с достатъчно гориво, ще можем да пуснем самолетите на бръснещ полет с околозвукова скорост над базата на ЦРУ до тридесет или четиридесет минути.

Майорът сложи длани на масата и продължи:

- Искам да кажа... това няма да реши въпроса, но би могло да накара някои хора да забавят темпото за известно време.

След кратка пауза Адойо каза:

- Това е стандартна практика в нашата доктрина. През цялото време го правихме в Ирак. Ако се нуждаете от въздушна подкрепа, но не можете да хвърляте бомби заради близост с невоюващи, правиш следващото най-добро нещо. Летиш ниско, бързо и шумно. Вдигаш шум и къртиш пломби.

Президентът Райън погледна към монитора с Бърджис.

- Боб? Защо не, по дяволите? Все е нещо.

Бърджис не харесваше идеята.

- Не знаем дали така ще разпръснем тълпата, или пък ще накараме въоръжените нападатели да се скрият.

- А какво имаме да губим? Може ли някой около базата да свали нашите изтребители?

Адойо измърмори:

- В никакъв случай, мамка му.

След това изстена, защото осъзна, че е отговорил на глас на въпрос, поставен на министъра на отбраната, и още по-лошо, беше изпсувал пред президента на Съединените щати.

Президентът Райън изгледа полковник Дайъл.

- Майор Адойо казва „В никакъв случай, мамка му“. Вие какво казвате, полковник?

- Ами знаем само, че противникът има малокалибрено оръжие. Един изтребител, който прелита над него с почти звукова скорост, няма да падне от нечий куршум или ръчен гранатомет, това е сигурно.

Райън помисли за дипломатическите проблеми и каза:

- Ще го направим.

Вдигна поглед към Скот Адлър веднага след като приключи с даването на заповеди, защото знаеше, че държавният секретар никак няма да хареса идеята.

Първи се обади Адлър:

- Господин президент, изпращането на лековъоръжен транспортен самолет за аварийно изтегляне е едно. Но да пратиш изтребители бомбардировачи над Черно море, е друго нещо. Руснаците ще откачат.

Райън отговори:

- Разбирам това и ще трябва да се оправяме с този случай. Първо искам да кажа на украинците, след това искам лично да се обадиш по телефона на руския министър на външните работи до десет минути. Ако не го намериш, свържи се с някой друг. Кажи им, че ще прелитаме над Севастопол с позволение от украинското правителство. Кажи им, че разбираме, че Крим е полуавтономен район, че е съседен на Русия и че полетът е провокативен. Но точно сега единствената ни грижа е безопасността на застрашените наши служители, които, трябва да се подчертае, са там само защото са част от програмата „Партньорство за мир“. Кажи им, че искаме благословията им, но че приемаме и мълчаливо съгласие.

Джак вдигна ръка и продължи:

- Всъщност можеш да им кажеш, че няма да се оттеглим, ако ще да вдигнат адска врява по телевизията или пък да подадат официален протест в НАТО или в Обединените нации. Но им кажи, че това ще се случи след около половин час. Всяка намеса от страна на Русия ще ескалира в нещо, което никоя страна не желае.

Адлър, висшият американски дипломат, получаваше заплата, за да мисли за последиците.

- Кремъл ще иска нещо в замяна - каза той.

Райън имаше готовност за пазарлък.

- Добре. Ще махнем няколко бойни кораба от Черно море или нещо такова, но не и преди нашите хора да се измъкнат. Ако ще ти трябвам за разговор по телефона с министъра на външните работи или дори със самия Володин, аз ще бъда тук.

- Ясно - отговори Адлър.

Райън виждаше, че държавният секретар не е доволен. На първо място, не се радваше, че представят базата на ЦРУ за натовска и така тя придобива статус на дипломатическа мисия. Това се вършеше по целия свят, но дипломатите, разбира се, не обичаха ЦРУ да оперира под дипломатическо прикритие, защото поставяше под съмнение законните дипломатически обекти.

Райън знаеше, че щом се разчуе за ЦРУ там, и най-безобидните мисии на Държавния департамент по целия свят ще попаднат под силно подозрение и ще привлекат вниманието на местното население.

Но този проблем беше за някой друг ден. А сега Адлър се извини и напусна срещата с мисълта, че трябва да търси някакви дипломатически магии, за да не допусне Черноморският флот да стреля по американските самолети.

42.

Група F-16 „Фолкън“ от ВВС на САЩ летеше над Централна Турция във формация от четири един до друг. Около тях имаше още три такива формации F-16, но без маркировка на ВВС на САЩ, а с червено и бяло - знамето на турските военновъздушни сили. Ескадрилата от шестнадесет машини се носеше над одеяло от пухкави бели облаци.

Американските самолети бяха част от 480-и изтребителен полк на ВВС на САЩ „Бойни соколи“ и въпреки че домуваха в база в Шпангдалем, Германия, тук се намираха за учение на НАТО с турските ВВС.

Вече пет минути командирът на групата американци, тридесетгодишен капитан от Ню Йорк на име Харис (Грънджи) Коул, с усилие поддържаше шестнадесетте самолета в почти идеална формация. Проблемите произтичаха предимно от непрекъснатите усилия да разбере плътния акцент на турските летци. Но макар да караше всеки да повтаря по няколко пъти, за да е сигурен, че говорят за едно и също, това не вършеше работа с турците, защото той не знаеше нито дума на турски освен „Bir bira, liitfen“ („Една бира, моля“) и реши, че ако днешното учение зависеше от неговите познания по чужди езици, всичките шестнадесет самолета в тази стегната група вече щяха да са се сблъскали в полет.

Тъкмо да заповяда на турските летци да поддържат формацията, докато се изкачват на шест хиляди и четиристотин метра, когато му се обадиха от базата в Инджирлик с нареждане да отдели групата си от турските самолети, да се насочи на север към Черно море и да чака нови указания.

Не му казаха нищо друго, освен че става дума за нещо „реално“, а не за учение.

Напоследък активността там се засилваше, след като руският Черноморски флот започна учение и изпрати дузина бойни кораби в открито море, но Коул не можеше да си пред стави как неговите четири изтребителя бомбардировачи можеха да помогнат в надвисналата криза.

Няколко минути след като се отделиха от турските изтребители и се насочиха на север, Грънджи получи указание да премине с най-добрата възможна скорост в украинското въздушно пространство над град Севастопол.

Напълно основателният въпрос на Коул дали украинците са разрешили това, не получи незабавен отговор.

Знаеше, че това позволение ще му трябва много скоро. Затова каза на човека от контролната кула:

- Пристигаме само след двадесет и една минути.

Отговориха му кратко:

- Разбрано. Следим ви.

- Ъ. И... не трябва ли да кажем на руснаците какво правим. Те имат ескадрила точно там, в Севастопол. Как ме чувате?

- Чуваме добре и работим по въпроса. След малко лично генерал Нейтънсън ще говори с вас и ще ви каже повече.

Изненадан от странната заповед, Коул усети как настръхва при вестта, че командирът на 52-ра оперативна група - изтребителното звено на 52-ро авиокрило, ще му обяснява лично мисията.

Нещо голямо ставаше и Грънджи се надяваше адски силно, че ще успее да прелети над Севастопол, преди руснаците да го свалят. Надяваше се също, че някой изпраща самолет цистерна в района, защото, ако ще летят до Севастопол и ще правят нещо там, горивото нямаше да стигне за обратния полет.

Групата се намираше навътре над Черно море, когато получиха повече информация за мисията си. Според обещанието самият генерал Нейтънсън се включи за директен разговор с капитан Коул. Говореше бързо и откровено - информира капитана за ситуацията в Севастопол, даде му GPS координатите на базата „Фарът“ и заповяда да прелитат над зоната, докато им стигне горивото, и да се върнат в турското въздушно пространство, където щеше да ги чака един „Стратотанкер“ КС-135 с гориво за обратния път до Инджирлик.

Докато Нейтънсън говореше, Коул бързо пресметна горивото. То щеше да им стигне само за по четири прелитания над града. От думите на генерала разбираше как всички се надяват, че като прелитат така, четирите самолета някак си ще осигурят на американците на земята необходимото им време от около час до час и половина, за да ги изтеглят със самолети V-22 на морската пехота.

Нейтънсън обясни на Грънджи, че прелитането е позволено от украинците и сега работят с руснаците. Коул знаеше, че Русия има системи за противовъздушна отбрана навсякъде около Севастопол, за да пази пристанището, и незабавно реши да подходи от изток, от другата страна на пристанището, и така да не прелита директно над руските кораби там.

Преди да отвори радиоканала и да обясни случая на останалите от своята група, Грънджи бързо обмисли проблема как да повиши до максимум този опит да всеят „шок и ужас“. Подготви план и даде инструкции на другите пилоти.

- „Воин едно“ до група „Воин“. Ето ситуацията. Ще правим въздушно шоу над Черноморския флот.

Обясни, че американска инсталация - независимо от шифрования канал, Нейтънсън не беше споменавал за ЦРУ - е под нападение от неизвестни сили и има опасения, че бунтовници ще опитат да влязат. Каза, че вече имало убити и ранени американци и ще трябва да летят достатъчно ниско и бързо, за да постигнат много сериозен ефект върху събитията на земята.

Неговият воден пилот, капитан Джеймс (Скрабъл) Лебланк запита:

- Имаме ли разрешение за „Вулкан“?

Въпреки че тези самолети не носеха на крилете си боеприпаси от типа „въздух-земя“, от тялото на всеки стърчеше двадесетмилиметрово оръдие „Гатлинг“ М61 „Вулкан“. Всяко от тях можеше да изстрелва над шестотин снаряда в минута.

Но Грънджи попари очакванията им за стрелба.

- Не. Много цивилни ще има в зоната за поразяване от вулканите.

- Значи само ще летим и ще изглеждаме страшни? - обади се Пабло, „Воин три“

- Няма да изглеждаме страшни - отговори Грънджи. - Ще бъдем страшни.

След това обясни набързо подготвения си план.

Хеликоптерът, който се разби пред „Фарът“, изглежда, беше разпръснал тълпата около портала. Чавес, Мидас и Биксби стояха до вратите във фоайето и гледаха през паркинга към металните пръти на портите. За първи път от половин час насам голямата група младежи, които хвърляха бутилки, тухли и коктейли „Молотов“, не се виждаше.

Хората, притиснати като в капан в базата, научиха, че на път към тях летят два самолета V-22 „Оспри“, но за да могат тези хибриди между самолет и хеликоптер да кацнат от вътрешната страна на оградата, хората трябваше да махнат всички коли от паркинга. Така щяха да осигурят площадка за кацане около четиридесет квадратни метра - достатъчно място за приземяване на един от самолетите.

Мидас се възползва от оредялата тълпа и изкара няколко души навън да местят колите и да разчистят отломките, които можеше да се разлетят от въздушната струя на винтовете. Кларк, Динг и Домник изявиха желание за това, за да останат другите на балконите по горните етажи, и заедно с Кийт Биксби, един от хората на Биксби и Мидас взеха ключовете и изтичаха до колите.

Бързо и без инциденти преместиха двата джипа „Хайлендър“ и един от лендроувърите отстрани на сградата. Вторият лендроувър не искаше за запали, но Карузо угаси с пожарогасителя пламъците по тревата наоколо, изключи колата от скорост и с помощта на хората от ЦРУ я избута до стената.

Двата „Юкон“ на „Делта Форс“ имаха тежки повреди, а гумите им бяха спукани от куршуми, затова решиха да ги избутат с един от хайлендърите. Доминик седна зад волана, а Чавес се зае да го насочва.

Докато мъжете паркираха колите отвън, Рекс, американският снайперист, лежеше на покрива и гледаше в Източна посока. Напрегнато търсеше снайперисти, което правеше и Мът, неговият съгледвач, с бинокъла. Мът забеляза, че на покрива на една четириетажна сграда на улица „Суворов“ на няколко преки нещо се движи, и насочи снайпериста натам.

Рекс видя през прицела как двама души лазят по покрива. Всеки от тях носеше автомат АК-47. Двамата спряха и се прицелиха към американците пред сградата и затова Рекс си пое дъх, след това издиша малко. Натисна спусъка и простреля мъжа отдясно. Полуавтоматичната му пушка може и да не беше от най-мощните, но пък позволяваше бърза стрелба. След секунда натисна спусъка отново и удари мъжа отляво.

Двамата стрелци на покрива се затъркаляха в агония, а после изчезнаха от погледа. Рекс не знаеше дали ги е убил, но определено те нямаше повече да участват в боя.

Доминик Карузо успя да избута първия „Юкон“ от паркинга пред входа на сградата и сега се нагласяше зад задната броня на другата кола. Мидас, Биксби и четирима други мъже опитваха да гасят огъня от коктейлите „Молотов“ и да разчистват отломките от паркинга, за да го подготвят за кацането на самолетите. Хващаха камъни, тухли, парчета метал и натрошени стъкла и ги хвърляха към стените, за да не се разлетят от струята на огромните винтове на самолета.

През двадесетина секунди във въздуха проехтяваше далечен пукот от стрелба и американците от покрива или от балконите стреляха по различни далечни цели.

Мъжете в двора приклякаха всеки път, но нямаха избор - трябваше да останат открити, но да приготвят терена за пристигащите самолети.

Когато почистиха почти половината от площадката, над виковете на тълпата се разнесе нов звук. В този момент Чавес, който насочваше Карузо в джипа, се хвърли на бетона на паркинга, последван от двамата техници от ЦРУ. Но хората на Биксби от Киев, както и самият Биксби, не го направиха, а вдигнаха глави нагоре, за да търсят източника на този звук.

Мидас, който стоеше близо до Биксби, го събори на земята - двамата се удариха в студения асфалт на подхода за паркинга, и Мидас се изтърколи върху Биксби в момента, в който на двадесетина метра зад тях се чу експлозия. Над себе си чуха свистенето на прелетели със свръхзвукова скорост осколки.

Почти веднага се чу втори звук и избухна нова експлозия, този път от Южната страна на сградата. Прозорците на сградата се пръснаха и по паркинга се посипаха стъкла.

- Осемдесет и двойки! - викна Мидас в ухото на Биксби.

- Осемдесет и какво?

Мидас се вдигна на колене.

- Осемдесет и две милиметрови минохвъргачки! Влизай в сградата!

Рязко изправи Биксби на крака и заедно с останалите от ЦРУ затичаха натам.

Чавес и Карузо приключиха местенето на последния „Юкон“, след което затичаха към входа на сградата. Тъкмо се скриха в относително безопасното фоайе, когато на паркинга се взриви още една мина и натроши стъклата във фоайето.

Като влезе вътре, Мидас веднага се разкрещя по радиото:

- Мът, слизайте от шибания покрив! Всички да се дръпнат от прозорците, доколкото могат, за да виждат оградата и улиците. Ако забележите някой въоръжен, дори с коктейл „Молотов“, тухли, камъни и всичко друго, стреляйте. Може да ни превземат, но пушките ни поне няма да са студени.

- Ясно. Започвам - отговори един от охраната и след секунди се чу стрелба по някого на улицата.

В този момент цялата сграда се разтресе и от горните етажи се чу падането на стъкла. За командира от „Делта“ това значеше, че на покрива с двамата мъже е паднала мина.

- Мът? Момчета, как сте?

Нямаше отговор.

- Мът? Как ме чуваш?

Не последва отговор от радиостанцията.

43.

Мът и Рекс лежаха мъртви.

Точно когато двамата мъже тичаха към стълбището, една осемдесет и две милиметрова мина беше паднала върху горния край на сградата и горещи осколки разкъсаха телата им, като ги убиха мигновено.

След минута ги откриха двама от останалите сержанти от „Делта“, които довлякоха телата им надолу малко преди на покрива да избухне нова мина.

Кларк, Чавес и Карузо помогнаха на Мидас да свали телата на първия етаж и да ги сложи в чували. През цялото време, докато вършеха тази изнурителна работа, върху сградата и около нея падаха мини.

Щом разположиха двете тела в чували до предната врата, Мидас се обърна към мъжете от Колежа.

- Забравете какво казах преди. Вземете си оръжие. Същите заповеди важат и за вас. Само по въоръжени. Ясно?

- Ясно - отговориха тримата и се отправиха нагоре по стълбите за оръжие. Приятно щеше да е да пострелят с новите автомати „Хеклер и Кох“ 416. Може и да имаха всякакво оръжие в Колежа, но за първи път стреляха със стандартните за ,„Делта Форс“ автомати.

Мидас също се качи на втория етаж и влезе в големия офис с прозорец, от който се виждаше предната врата на сградата, паркингът с падналия хеликоптер и районът отвъд. Огледа се през прицела с надеждата да открие къде е минохвъргачката.

Биксби, който дойде с него, разговаряше по телефона си с Ленгли.

- Имаме много убити и ранени. Изглежда ни напада обучена нередовна войска, а може би и руски военни.

Чавес коленичи в офис на втория етаж и се взря през холографския прицел на автомата. На стъкления обектив имаше червена точка и въпреки че оптиката не беше с увеличение, се различаваха отделните хора, които тичаха по улиците пред портала.

Само след секунди забеляза хора с оръжие сред тълпата. Двама души с автомати АК-47 на рамо си проправяха път из гневната тълпа.

От дясната му страна Доминик Карузо оглеждаше друга част от тълпата.

- Виждам един с автомат. На петнадесет метра вдясно от падналия хеликоптер. И е заобиколен от цивилни. Не мога да стрелям - изръмжа разочарован той.

Динг отговори:

- Аз виждам двама с автомати. Смесили са се с тълпата на север от парка. Възползват се от цивилните, за да се доберат до портала.

- Ще опитат да влязат, нали? - запита Доминик.

- Да влязат, да прескочат. Знам ли. Да. Ще влизат - отговори Чавес.

- И защо е всичко това? - запита Доминик.

В стаята при тях влезе Кларк заедно с Биксби. Коленичиха зад едно бюро, за да се крият от снайперисти. Кларк каза:

- Имам версия.

- Искам да я чуя - отвърна Биксби.

- Руснаците искат да превземат тази сграда и да разбият операция на ЦРУ в Крим. Ще използват случая, за да оправдаят нахлуването.

- Но това място не е достатъчно даже и за Володин като оправдание за инвазия - възпротиви се Биксби.

- Може би - отговори Кларк, като се взираше през прицела. - Но ако Таланов проведе още някое нападение под чуждо знаме, както направи с Бирюков и Головко, ще обвини американските натрапници за това. Ако успеем да излезем и да унищожим оборудването, няма да им е толкова лесно да включат ЦРУ в схемата си.

- Значи, ако се докопат до оборудването, за да го използват за доказателство, ние не сме им нужни нито живи, нито мъртви - отбеляза Биксби.

- Така излиза.

В далечния край на парка се появи училищен автобус. Динг и Доминик го проследиха с автоматите си, докато минаваше край горящия хеликоптер. Автобусът набра скорост - шофьорът, изглежда, не се притесняваше за демонстрантите по улицата. Те отскачаха бързо пред ускоряващия автобус.

На втория етаж цареше тишина, докато мъжете наблюдаваха автобуса. Накрая Карузо каза с безизразно лице:

- Да, този идва да ни спаси.

Това беше опит за предсмъртна шега. Знаеше, че не идват за спасение, а автобусът само даваше началото на следващото нападение.

Автобусът се блъсна в желязната порта, която се огъна и откърти част от каменната стена. Водачът опита да насочи автобуса към паркинга, но Динг, Доминик и няколко бойци с автомати в сградата изпратиха куршуми в стъклото пред шофьора, автобусът зави рязко надясно и се блъсна в оградата отвътре.

Почти веднага две мини удариха покрива на сградата и светлините в нея угаснаха.

Мидас се намираше някъде горе - гласът му прозвуча по радиостанцията:

- Хвърляйте газ през стената. Всичкия. И влезе ли някое копеле вътре, искам да го убиете.

Динг презареди и в същия момент видя как двама души се прехвърлят над северната стена близо до училищния автобус.

-Дом! Десет часа!

- Ясно - отвърна Карузо и стреля по мъжете в момента, в който скочиха, като уби единия и рани другия, а трети падна обратно навън в опит да се измъкне от стрелбата.

По Южната стена се качиха още мъже, стрелбата се усили и точно когато Карузо излезе на балкона, за да се прицели натам, край главата му изсвистяха силно няколко куршума.

Дом се просна, но чу зад себе си силно охкане.

Чавес и Кларк се завъртяха и рязко погледнаха през рамо.

Кийт Биксби се намираше зад тях, до входа на кабинета. Видяха как той пристъпи назад и падна по лице.

- Биксби?

Кларк изпълзя до него на ръце и колене, като се придържаше встрани от вратата за балкона. Претърколи резидента на ЦРУ по гръб и забеляза разфокусираните му очи и дупката от куршум отстрани на главата.

Кларк разбра веднага, че няма какво да стори.

След момент в коридора влязоха двама от ЦРУ с аптечка в ръце.

Кларк се върна при автомата си в кабинета, където Доминик и Динг лежаха проснати по корем.

- Шефът на местната резидентура е мъртъв - каза мрачно Кларк.

През стените се прехвърлиха още хора - отначало по един и по двама. За мъжете от Колежа това не приличаше на нападение от военни. Кларк по-скоро смяташе, че тези са от „Седемте каменни мъже“. Обучени бяха да стрелят и имаха заповед да превземат базата на ЦРУ, но истинската опасност за американците тук представляваха снайперистите и минохвъргачката. Те със сигурност бяха от руската армия, може би спецназовци от ФСБ, дошли със заповед да превземат базата, преди хората и вещите в нея да бъдат изнесени.

Американците в базата можеха да се справят без усилие с тези нападатели без точната и непрекъсната стрелба от снайперистите и минохвъргачката, заради които трябваше да залягат зад бюра, дивани и вътрешни стени, откъдето не виждаха всичко. Тримата оператори от Колежа, двамата мъже от „Делта“, които продължаваха да стрелят, и останалите мъже с пушки трябваше да се прицелват от позиции, които се намираха толкова навътре от прозорците, че много рядко се случваше да стрелят по някого, докато се прехвърля през стената, без да се налага да се вдигат и да се излагат на опасност.

И въпреки това минути след нападението на цивилните дворът и стената бяха осеяни с мъртви тела.

Появиха се два камиона с каросерии, покрити с брезент -караха бързо по улицата пред базата право през ниския и сив облак сълзотворен газ. Внезапно спряха при портала и от тях заизлизаха въоръжени мъже. Някои от тях затичаха в грешната посока, дезориентирани от газа, но повечето се ориентираха и кашлящи и с насълзени очи, се втурнаха към сградата.

Десетте автомата отвътре излаяха. Куршумите полетяха към новата група нападатели, които също стреляха с автоматите си тичешком.

Още четирима мъже се прехвърлиха през стената от север, претичаха през паркинга и стигнаха до прохода към фоайето незабелязани заради суматохата около портала. Четиримата се втурнаха към входната врата, но двамата бойци, които изстрелваха сълзотворния газ, ги видяха, извадиха пистолетите си и откриха огън по тях.

Двама паднаха убити, а другите двама се скриха зад една бетонна кашпа отвън.

В същия момент една управляема ракета прелетя успоредно на земята над парка в посока към сградата. Американците на горните два етажа, които я видяха, залегнаха на пода, а тя се заби в стъклената врата на балкона на стая в североизточния ъгъл на третия етаж, където двамата мъже от ЦРУ клечаха и наблюдаваха северната стена. Когато падна на пода, ракетата се взриви и ударната вълна пръсна стъкла и осколки из тясната стая. И двамата мъже умряха мигновено, а един от охраната падна ранен от покрива, който се срути върху него.

Мидас затича към стълбището в помощ на хората във фоайето, а Кларк - в обратна посока, за да помогне на ранените от ракетата.

Чавес чу звук от стрелба на долния етаж и почувства експлозията отгоре вляво. Докато отново презареждаше автомата, каза спокойно:

- Много са. След минута ще минем на ръкопашен бой.

Карузо застреля в челото един мъж, който тичаше към паркинга.

Викна, докато стреляше:

- По-добре да се бием на стълбите, а не да чакаме тук за поредната мина!

В далечината, от другата страна на парка, се появи още един камион с нападатели. Носеше се към базата направо през тълпата протестиращи.

На три мили източно от база „Фарът“ Харис (Грънджи) Коул летеше като първи във формация от четири самолета, наредени на стотина метра един зад друг. Даде заповед и трите самолета зад него се отделиха от формацията: „Воин две“ се отклони надясно, „Воин три“ - наляво, а „Воин четири“ последва „Две“ надясно. Грънджи се насочи право към петното черен дим насреща и бутна лоста за газ на „форсаж“.

Планът на Коул изискваше всеки самолет да премине точно над базата с малко над хиляда и сто километра в час - всеки от групата щеше да дойде от различна посока, през около петнадесет секунди, както се бяха договорили. Така щяха да създадат една трайна звукова вълна, след което щяха да се върнат за втори преход, трети и, накрая, четвърти.

Ако всичко минеше по план, нападателите на земята нямаше да знаят колко самолета има отгоре, нито пък какви са намеренията им.

Възнамеряваше да създаде четириминутен хаос, объркване и ужас, както и жестоко главоболие за нападателите и протестиращите.

Бойните самолети се намираха само на триста метра над земята и летяха със скорост от почти Мах 1, а от ревящите им двигатели бълваха пламъци и оставяха слаби димни следи.

Грънджи каза:

- Добре, хайде да трошим прозорци.

При тази скорост пилотът не можеше да разбере какво точно става в базата и около нея. Имаше само зададена в компютъра си точка и водеше машината към маркера на нашлемния дисплей, като обръщаше доста сериозно внимание на предупредителните си системи и на хълмовете около града, за да лети възможно най-ниско, без да се удря в нищо.

Грънджи видя как тъмният дим пред него наближава -дори на триста метра височина не беше се разсеял напълно, и след секунди мина през него и излезе на чисто на запад.

Знаеше, че е преминал над точката, защото индикаторът показа така, отпусна газта и зави рязко, при което костюмът му за претоварване се изпълни с въздух, за да запази наличието на обогатена на кислород кръв в горната част на тялото му.

44.

В базата Чавес и Карузо се вдигнаха от пода на колене. Когато в небето се появи първият самолет, те се проснаха по корем, без да знаят дали е свой или чужд. Противният рев от бълващия огън двигател избута вече натрошените стъкла от прозорците пред тях и ги блъсна в ушите, които и без това звъняха силно от стрелбата в затвореното помещение.

За секунда видяха самолета - тъмна размазана точка в синьото небе, но в този момент от юг на север прелетя друг самолет. При третия, този път от север на юг, хората в базата се досетиха какво става - тези самолети правеха опит да накарат врага да се спре за малко и Динг и Доминик решиха да се възползват от бъркотията навън.

Откриха стрелба по мъжете от вътрешната страна на оградата, налягали за прикритие или спрели, за да се целят в небето. Много от другите американци над и под тях се възползваха от тази възможност да поразредят стадото въоръжени агресори.

Когато третият самолет се появи в небето, от някакъв покрив далеч на изток полетяха две ракетни гранати.

Стрелците нямаха шансове да улучат цел, която всяка секунда изминаваше километър и двеста метра, а само се разкриха пред американците в базата. Незабавно стрелците от „Делта“ от третия етаж откриха огън натам и онези се скриха.

В небето отгоре самолетите продължаваха да реват. Динг не можеше да каже дали това не са едни и същи самолети, но с шума и вибрациите си правеха точно това, за което бяха дошли. Нападението над базата спря почти напълно, защото хората в район от няколко преки се разбягаха в отчаяно търсене на прикритие.

Кларк доближи Динг и Доминик.

- Онези, които останат тук после, са хората, които имат заповеди. Ако видиш някой да не бяга, се басирам, че ще е с оръжие.

- Ясно - отговориха двамата и се заоглеждаха за нови цели.

- Трябва да ни плащат за това шоу - каза Грънджи преди третия заход.

- Само се надявам, че караме достатъчно бързо, та да не могат онези задници долу да видят, че сме без ракети „въздух-земя“ - отговори Пабло.

Преди Грънджи да натисне бутона за микрофона си, се чу гласът на Скрабъл:

- Онези долу, като видят ракетите ни „въздух-въздух“, ще решат че е напалм. Много руснаци сега се насират - разсмя се той.

Грънджи отговори:

- При всяко следващо минаване ще ставаме все по-малко страшни.

Провери позицията си и продължи:

- Добре, ще ги зарадвам още веднъж.

След малко, като завърши четвъртия прелет, Грънджи се издигна на две хиляди метра и се отправи на изток, за да заобиколи пристанището.

Дом Карузо презареди автомата и се огледа бързо наоколо.

- Виж ги как бягат - каза той.

Динг за момент отдели поглед от мерника и се огледа. Протестиращите търчаха полудели във всички посоки. Хора със запалени бутилки „Молотов“ ги захвърляха на земята и бягаха, а една жена, която оказваше първа помощ на случайно пострадал от падналия хеликоптер, го остави на тротоара и хукна по улицата.

От вътрешната страна на оградата имаше над дузина мъже в цивилни дрехи, които лежаха мъртви или ранени, като най-близкият от тях се беше добрал почти до колонадата на входа. Други петнадесетина нападатели бяха се оттеглили извън портала.

Отвън почти седемдесет и пет процента от протестиращите и нападателите отпреди три минути бяха изчезнали - скрили се в сградите и избягали с коли или пеша.

Мъжете в базата не се съмняваха, че без тези самолети, които разпръснаха повечето от тълпата навън, триетажната сграда щеше да падне. И че останалите живи в нея имаха само още няколко мига живот.

Но ревът на самолетите, който разтресе земята, затихна почти мигновено и районът стана неприятно тих.

Мидас влезе в залата с мъжете от Колежа.

- Момчета, гответе се. Това ще ни е въздушната подкрепа, докато дойдат да ни измъкнат. Битката не е свършила.

Кларк отговори:

- Аз гарантирам, че пак ще ни атакуват. Може да им трябва минута време да се прегрупират и да се подканят, но ще разберат, че това е било само блъф, и ще се върнат, този път по-силно.

- Говориш като човек, който е преживял такива неща.

Кларк сви рамене, без да отговаря.

Мидас включи радиостанцията:

- Всички да презаредят и да си подобрят отбранителните позиции. Имаме четиридесет и пет минути до евакуацията. Тая лайнарщина не е свършила още.

Две минути след като напусна Севастопол, Грънджи направи завой на юг и намали скоростта, за да пести бързо намаляващото гориво.

Трите други самолета в групата също се обадиха, когато преминаха над морето, и Грънджи се поуспокои малко.

Но не за дълго.

В мига, когато Грънджи пое по новия си курс към самолета цистерна КС-135 над турския бряг, се чу глас от въздушната кула:

- „Воин едно“, група от четири руски „Фланкър“ идват по курс за прехващане. Летят в посока нула пет нула, ангел пет, и се изкачват.

Коул измърмори:

- Су-27. Мамка му.

След миг от Инджирлик отново се обадиха:

- „Воин едно“, самолетите изразиха намеренията си. Ще летят с вас и ще ви съпровождат над Черно море до турското въздушно пространство.

Скрабъл чу това и каза:

- Само за да се похвалят, че са го направили.

Коул му отговори:

- Да. Това ще го дават по телевизията в Русия. Ще говорят как са отблъснали американските пълчища.

- Нямаме достатъчно гориво за бой - добави Пабло. - Ако искат да летят до нас, не е толкова страшно.

- Имаш право - призна Грънджи.

Сега се готвеше за предстоящия половин час в тревоги за намаляващото гориво, заобиколен от група ядосани руски пилоти, които търсят повод да си покажат мускулите. Каза на своите летци да не се притесняват за руските самолети и да не правят нищо, което може да ги провокира. Вече забрави вълнението от прелитането над базата и сега трябваше да лети по права линия, на малка височина и да скучае.

Надяваше се, че е успял да спечели малко време за хората в Севастопол.

Петнадесет минути след като самолетите заминаха, минохвъргачният обстрел се поднови. Кларк беше отбелязал, че минохвъргачните разчети - защото по скоростта, с която идваха мините, можеше да се съди, че има два екипа - са разглобили оръжието си и са се крили, докато самолетите прелитат, и едва сега бяха заели отново позициите си.

Защитниците в базата на ЦРУ преминаха в режим „оцеляване“.

Мидас заповяда всички да слязат във фоайето и в другите стаи на нивото на земята, защото заради снайперистите, мините и управляемите ракети горните два етажа ставаха прекалено опасни. Сега имаше само девет души, които можеха да се бият, и Мидас реши, че е по-добре да се съберат на долния етаж. Разпредели мъжете по всички страни на сградата, като Чавес и Карузо застанаха на предната врата.

Тук, на приземния етаж, нямаше опасност от онези, които стреляха отдалече, но пък нямаха поглед към района.

Мините удряха с постоянно темпо, по две експлозии в минута, но след това спряха рязко. Не след дълго един камион се насочи бързо към базата, зави през строшената порта и тръгна по пътя към паркинга.

Карузо, Чавес и Мидас се намираха до входа на фоайето и включиха оръжията си на автоматична стрелба.

Докато стреляха в камиона, високо над тях две управляеми ракети удариха сградата. Строшиха челното стъкло и убиха шофьора, а след това стреляха в резервоарите за гориво, докато не ги запалиха. Камионът отби наляво по тревата в Южната част на имота и се блъсна в стената.

Щом спря, от задната му страна изскочиха въоръжени мъже. Динг, Доминик и Мидас стреляха по тях, но камионът изригна в пламъци, преди хората вътре да успеят да нападнат.

От камиона заизскачаха горящи мъже, които се затъркаляха по земята и се удряха с ръце, за да угасят пламъците.

Докато тримата презаредят, мините полетяха отново. Мъжете изтичаха обратно вътре и се скриха.

Мидас каза:

- Не след дълго ще се сетят, че могат само да хвърлят мини, докато не стигнат пред портала. А ние ще седим тук с ръце на шлемовете, вместо да ги дебнем, и няма да можем да се целим по следващия камион чак докато не дойде тук.

По радиостанцията на Мидас се чу слабо пукане и той я доближи до ухото си.

- Повтори последното.

- „Фарът“. „Фарът“. Говори „Постоянен четири-едно“, идваме към вас, две минути. Как ме чувате?

Мидас погледна нагоре към тавана на фоайето и благодари на Бог.

- Мамка му, добре ви чувам, морска пехота!

Доминик и Динг се поздравиха, като се плеснаха по дланите, но един от мъжете до прозореца във фоайето извика, че през северната стена на базата отново се прехвърлят нападатели, което охлади радостта.

45.

Пилотите на V-22 „Оспри“ казват, че могат да летят два пъти по-бързо и пет пъти по-далеч от хеликоптерите и въпреки че тези самолети се управляват трудно, са особено горди с авангардните си машини.

Двата самолета, които идваха над Севастопол, имаха позивни „Постоянен четири-едно“ и „Постоянен четири-две“ и бяха от ескадрилата самолети с наклоняеми носещи винтове VMM-263 на 2-ро авиокрило на морската пехота. Ескадрилата получи цветистото наименование „Гърмящите пилета“ още през войната в Корея, където действаха като транспортна част, но прякорът остана през годините, независимо че машините се сменяха. Преминаха на „Оспри“ през 2006 година и оттогава превозваха бойци и оборудване в бойни зони в Ирак и Афганистан.

На тази екстремна мисия в Кримския полуостров „Постоянен четири-едно“ возеше осемнадесет автоматчици, както и двама пилоти, двама бордови стрелци и командир на екипажа. В „Постоянен четири-две“ се намираха шестима автоматчици и екипаж от петима.

Средната възраст на стрелците в самолетите беше само двадесет и една години и както често се случва в армията, никой не им беше казал, че ще евакуират секретна база на ЦРУ. Никой не им каза и нищо за това, че ще влизат в бойна обстановка, ще кацат в нещо като дипломатическа зона на САЩ и ще евакуират петнадесет-двадесет американци, обстрелвани от всички точки на компаса.

Но знаеха едно - информираха ги по пътя насам, че в мястото на целта могат да стрелят, а това ги зарадва, защото им казаха, че и по тях ще стрелят.

Първите прелитания направиха в самолетен режим - големите винтове на крилата им сочеха напред като огромни витла. „Четири-едно“ и „Четири-две“ обиколиха града на триста метра височина с над петстотин километра в час. Нападателите долу можеха само да зяпат гърмящите машини с огромните витла. Повечето се колебаеха - дори не бяха виждали такива самолети и имаха чувството, че наблюдават вражески машини. Но след като предишните чужди самолети отлетяха, без да направят нещо сериозно, много от нападателите не се разтревожиха от тези нови и странни самолети.

Оръдията в купол на коремите на двата самолета се въртяха и оглеждаха района с инфрачервените монитори в търсене на цели, като използваха координатите, дадени от човека от другата страна на радиостанцията.

Наричаха оръдието Междинна отбранителна оръжейна система - тя беше добавена скоро към машината, за да й позволи защита радиус от 360 градуса. Преди него самолетът разчиташе на поддръжка от хеликоптери и на единствената петдесеткалиброва картечница, за която се налагаше да се спуска задната рампа и да се ограничава значително живучестта на самолета в бой.

Картечарят на рампата отзад седеше на колене зад голямото оръжие и поддържаше радиовръзка с картечаря от купола чрез шлема си. Двамата имаха връзка и с картечарите от другия самолет, а по свръхвисокочестотен канал и с човек на име Мидас на земята в дипломатическата сграда. Вече шестдесет секунди Мидас ги насочваше към местата, откъдето според него стреляха с минохвъргачките, и когато самолетите се появиха отгоре, четиримата картечари се заеха да търсят тези цели.

Знаеха, че трябва да очистят позициите на минохвъргачките, преди да кацнат. „Оспри“ е голям, тлъст и бавен при кацането, а на земята е почти безпомощен, особено ако онези са имали няколко часа време да прицелят оръжието си, за да пускат мините точно в мястото на кацането, и по тази причина нямаше да кацат, преди да унищожат минохвъргачките.

Стрелецът на „Постоянен четири-едно“ управляваше оръдието под себе си с помощта на контролно устройство, което приличаше много на конзолите за видеоигри. Инфрачервената камера се прицелваше през мерника на оръжието и при всяко местене наляво, надясно, нагоре и надолу точката, в която се прицелваше то, се показваше в центъра на малкия монитор като кръстче. Той претърсваше район, от който Мидас подозираше, че ги обстрелват с минохвъргачката, и почти веднага забеляза на екрана двама души на една сграда източно от падналия в средата на парка хеликоптер Ми-8.

Мъжете се показваха на зеления екран като черни петна. Стрелецът забеляза и горещата тръба на минохвъргачката помежду им. След миг черна светкавица потвърди, че тези двамата изстрелват мина към дипломатическата сграда.

Миг по-късно бордовият стрелец натисна бутона за стрелба.

Под него, увиснало от долния люк на самолета, голямото оръдие „Гатлинг“ нададе рев и залпът от петдесет експлозивни куршума изригна с дим и пламък, а горещите празни гилзи се посипаха сякаш от чешма.

Двамата мъже върху покрива на сградата паднаха на керемидите с разкъсани почти до неузнаваемост тела.

В същия момент картечарят отзад забеляза човек с гранатомет на улица от западната страна на оградата на базата и откри огън по него, като обсипа с куршуми улицата и стената на сградата до онзи мъж. Въздухът се изпълни с прах и късчета мазилка, а когато всичко утихна, се оказа, че стрелецът с гранатомета лежи по лице на улицата с крака, отделени на около метър от тялото му.

Двата самолета летяха по срещуположни траектории около района и четиримата стрелци откриваха и елиминираха отделни цели. Петдесеткалибровите картечници отзад издаваха подобен на бръмчене звук, докато стрелят, а гилзите им минаваха по дълга гумена тръба като улук, падаха от нея върху рампата, изтърколваха се до края й и отлитаха навън.

След второто преминаване по тази схема почти всички стрелци долу, на земята, се бяха скрили, но мястото на втората минохвъргачка все още оставаше неизвестно. Пилотите на двата самолета обсъдиха дали да не започнат евакуацията, без да са я открили, но решиха да продължат огледа и да дадат малко повече време на своите картечари.

Стрелецът в „Постоянен четири-две“ откри втората минохвъргачка при четвъртото прелитане над квартала. Тя седеше на малък паркинг до желязна кофа за боклук, а край нея имаше няколко сандъка, но не се виждаха хора. Картечницата унищожи тръбата на минохвъргачката, контейнера за мините и няколко от паркираните наоколо коли.

Пилотът на „Постоянен четири-едно“ намали скоростта при следващото преминаване над „Фарът“. Самолетът забави ход и се наклони назад - въздушната му скорост падна бързо, защото крилата се завъртяха по оста си и винтовете минаха в режим хеликоптер. Докато другият самолет летеше отгоре, за да го прикрива, „Четири-едно“ застана над „Фарът“. Командирът на екипажа се наведе през рампата и огледа терена, а картечарят до него въртеше оръжието наляво и надясно в търсене на заплахи. Командирът се зае да насочва пилота на точното място, в което трябваше да кацне голямата тлъста птица.

През цялото това време вторият „Оспри“ продължаваше да лети в стеснен кръг отгоре, а картечарят на рампата му следеше всяка врата, покрив, балкон и група коли по паркинга в отчаян стремеж да открие достатъчно бързо евентуална заплаха и да я елиминира, преди отдолу да унищожат неговия самолет или този на земята.

„Постоянен четири-едно“ се приземи, но двигателите продължиха да работят без видима промяна. Самолетът нямаше да стои и да чака. Осемнадесетте морски пехотинци в задната част на машината се втурнаха навън с насочени напред автомати, но не виждаха нищо в прахта. Половината от тях отидоха наляво, другата половина - надясно, и затичаха, докато стигнаха портала и стените на оградата. Хората на портала насочиха оръжията си към парка, а останалите се покачиха на потрошените коли и на други предмети, за да могат да се прицелват към сградите и терена отвъд стените.

За младите морски пехотинци, които едва сега видяха ситуацията, районът наоколо приличаше на постапокалиптичен призрачен град. По улиците лежаха тела, от колите се вдигаха дим и пламъци и стотици прозорци в сградите наоколо бяха строшени. Виеха алармите на коли. Разбилия се в парка хеликоптер Ми-8 сега представляваше купчина пепел, но от нея все още се издигаха кълба черен дим.

Бойците знаеха, че в района все още има вражески сили. Отнякъде се чу изстрел от пушката на снайперист и всички в базата отвърнаха на стрелбата, за да не допускат никой да надига глава.

Самолетът над тях откри позицията на снайпериста на един хотелски балкон и пилотът зави, за да може картечарят отзад да се прицели натам. С няколко кратки залпа той уби снайпериста и накара останалите въоръжени мъже наоколо да се скрият.

Когато морските пехотинци с автоматите си осигуриха кордон около самолета, все още живите мъже от сградата излязоха навън. Всеки от тях носеше автомат, подкрепяше някой ранен или мъкнеше тялото на мъртвец.

Динг и Доминик носеха опакованото в чувал тяло на Кийт Биксби, а Джон Кларк помагаше на цивилния охранител, когото рикоширал куршум улучи в дланта преди няколко часа. Кларк го предаде на командира на екипажа и спря отвън до рампата.

За почти половин век в служба на САЩ и НАТО като военен и разузнавач Джон Кларк се беше качвал на почти всеки самолет - от витлови до турбовинтови и реактивни, и на незапомнен брой различни хеликоптери.

Но тук стомахът му се сви. Самолетите с накланящ се винт си бяха съвсем смислени, но преходът от хеликоптер към самолет се струваше на Кларк ненадежден в аеродинамично отношение.

Идеята, че може да се разбие в земята със самолет с летателните характеристики на фургон, не му харесваше никак, но намери сили да се качи на борда при мисълта, че със сигурност някой руски бандит ще го накълца с куршуми от своя „Калашников“.

Тридесет и осем годишният подполковник Бари Янковски, с позивна Мидас, се качи последен на самолета. Още преди една трета от морските пехотинци да успеят да се приберат в самолета, той и още един боец от „Делта“ бързо сложиха взривни заряди на колите до сградата. Мидас прикриваше сержанта с дистанционния взривател, докато се качи на самолета, а после изтича по рампата, завъртя се и коленичи с насочен навън автомат. Картечарят до него протегна ръка и закачи въже с кука за бронежилетката му, след което командирът на самолета викна по разговорната уредба:

- Всички са на борда и в безопасност! Тръгвай!

Огромните двигатели изреваха още по-силно и самолетът се вдигна към небето.

„Постоянен четири-едно“ премина бавно в режим самолет, след което се зае да кръжи наоколо за прикритие на „Постоянен четири-две“, който кацна, за да прибере останалите морски пехотинци. След като вторият „Оспри“ се отдалечи достатъчно от сградата, сержантът от „Делта“ натисна един бутон на дистанционния взривател в ръката си и шестте джипа избухнаха в огън, който премина в подобен на гъба облак.

Двете „гръмовни пилета“ завиха на север и се отдалечиха бързо.

Цялата евакуация, от пристигането им до относителната тишина в базата, след като шумът от витлата им затихна, отне само пет и половина минути.

46. Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън седеше на бюрото на втория етаж в дома си в Чатъм и оцветяваше платноходи с пастели. Всъщност той почти не оцветяваше - петгодишната му дъщеря Сали седеше в неговия скут, навела глава и рамене над книжката за оцветяване, съсредоточена много повече, отколкото Джак успяваше да се съсредоточи върху своята работа по това време на деня. Той опита няколко пъти да я сложи на пода, но всеки път детето възразяваше и искаше да седи на бюрото с баща си. Джак знаеше, че в тази битка щеше да победи Сали. Всъщност радваше се, че тя е тук с него, независимо че опита няколко пъти да погледне текста на компютъра си.

И тази битка нямаше да спечели. Момиченцето, изглежда, усещаше мига, в който баща й насочва вниманието си встрани от нейния шедьовър.

- Гледай ме - каза детето и Джак се подчини с усмивка.

Докато Сали оцветяваше платноходките, а Джак не успяваше да напише нищо, от време на време той поглеждаше и телефона. От ЦРУ имаше защитен срещу подслушване телефон и онази част от това чудо, която приличаше на телефон, се намираше до най-ценната му вещ - компютър „Епъл IIе“. Очакваше обаждане от Ленгли по всяко време във връзка със списъка с имена на служители и клиенти на швейцарската банка, който британците му дадоха преди два дни, и въпреки че се радваше да играе с дъщеря си, преди тя да си легне, се чувстваше притеснен, защото знаеше, че някъде там, навън, един човек нетърпеливо чака тази информация.

Кети скоро влезе в кабинета и със състрадателна и уморена усмивка каза:

- Сали, дай целувка за лека нощ на тате.

- Не! - изпищя детето. Вече й се спеше и нямаше да я заведат в стаята й без викове и рев, но Джак и Кети знаеха, че ако не я сложат да спи точно сега, нещата ще станат много, много по-зле. Кети настоя, взе Сали на ръце, след като я остави да поседи нацупена още малко в скута на баща си, и я отнесе да спи.

За щастие, пристъпът на гняв се оказа кратък - Джак я чу как разговаря доволна с майка си в коридора.

Джак допря с пръсти клавиатурата на своя компютър, готов да поработи няколко минути над новата си книга - биография на адмирал Уйлям Ф. Холси. Новият компютър все още го изпълваше с удивление. Преминаването от електрическа пишеща машина не стана лесно - дразнеше се от пластмасовите пружиниращи клавиши, които не издаваха удовлетворяващото тракане на машината, но пък мисълта, че може да прави големи и масови промени на текста само с няколко щракания и да съхранява стотина и повече страници на една дискета, намаляваше значително това раздразнение.

Успя да напише няколко абзаца, когато телефонът иззвъня.

Райън вкара пластмасовия ключ в отвора в предната страна на уреда и вдигна слушалката. Изчака търпеливо, докато компютъризиран глас повтаряше „СТОЙ В ГОТОВНОСТ, СИНХРОНИЗИРАНЕ НА ЛИНИЯТА“.

След петнадесет секунди и при думите „ЛИНИЯТА Е СИГУРНА“ Райън отговори:

- Ало?

- Здравей, Джак. - Обаждаше се адмирал Джеймс Гриър, директор по разузнаването в ЦРУ.

- Добър вечер, адмирале. Извинете, май трябва да кажа добър ден.

- Добър вечер на теб. Имам предварителна информация от аналитиците по онзи списък със служителите на банката.

- Страхотно. Но да си призная, не очаквах вие да се обадите. Нещо чак толкова земетръсно ли са открили, че да се налага самият шеф да се обажда и да предава новините, или просто имам големи надежди?

- Боя се, че е второто. Информацията дойде до мен и реших да ти се обадя. Няма с какво да стреснем никого оттатък. Списъкът на служителите е една голяма нула. Тези швейцарски банкери са интересни горе-долу колкото... швейцарски банкери.

- Това очаквах и аз.

- Сигурен съм, че англичаните вече го знаят, но Тобиас Габлер, когото убиха онзи ден, е живял като монах. Не са го убили за нищо от личния му живот.

- А клиентите на банката? Там светва ли някоя червена лампичка?

- Списъкът с клиентите не е чак толкова сенчест, колкото може би очакваш. Както казах, всичко досега е само предварително, но индивидуалните сметки с имена са на богати хора, които вкарват парите си в Швейцария заради данъците, а не защото непременно крият приходи от престъпления. Клиентите са предимно от богати родове. Италианци, швейцарци, немци, англичани и американци.

- Американци, ли?

- Боя се, че да. Разбира се, не сме имали време да проверим всичко за всички имена, но не виждаме нищо обезпокоително. Смятаме, че повечето са лекари, които си пазят парите от евентуални искове за небрежност, или пък бивши съпрузи, които ги крият от бивши съпруги, такива неща. Неетично, но не и престъпно.

- А притежатели на сметки от Източния блок?

- Не, макар че знаеш как е. КГБ няма да бият на очи. Швейцарците може и да проверяват кой е притежател на сметката, но това не значи, че знаят кой е истинският й собственик. Те само проверяват документи. А КГБ имат страхотни фалшификатори.

- Имаме ли успехи с проучването на фирмените сметки?

- Да ти кажа истината, това върви бавно. Както знаеш, всеки, който иска да скрие връзката си с някоя банка, ще наеме подставено лице, което да сложи името си на сметката. Подставените лица получават пари за тази услуга и не знаят, или пък не ги е грижа кой им плаща. Това прави почти невъзможно проследяването на реалния собственик на сметката, но имаме начини. Открихме, че едната от тези сметки принадлежи на група казина, друга - на известна верига хотели, а има и сметка на търговец на диаманти. Една юридическа фирма от Сингапур също има...

- Чакайте. Диаманти ли казахте?

- Да. „Арженс Диамантер“. С адрес в Антверпен. Собственост на Филип Арженс. Фирмената му сметка е в тази банка. Това важно ли е?

- Пенрайт, оперативният служител, каза, че КГБ разпитвали дали някой не изнася активите си от банката.

- „Арженс Диамантер“ е сред най-големите фирми за скъпоценни камъни в Европа. Работи предимно с южноафрикански мини, но купува и продава камъни по целия свят.

- Чисти ли са?

- Общо казано, да. Бизнесът със скъпоценни камъни е мръсничък, но доколкото знаем, Филип Арженс работи чисто.

Райън помисли над тези думи. Хората от КГБ бяха питали за авоари - за пари в брой, злато и подобни. Диамантите определено попадаха в тази категория. Тази мисъл не му изглеждаше особено обещаваща, но щеше да я сподели с Пенрайт.

- Благодаря за информацията - каза Джак. - Ако Пенрайт се е надявал някой от клиентите на банката да е убил Тобиас Габлер, мисля, че ще остане разочарован.

Гриър каза:

- Не са замесени Коза ностра или американската мафия, или пък картелът от Меделин. Боя се, че британците ще трябва да останат с версията, че ако банкер на КГБ е гръмнат на улицата, то вероятно е намесено именно КГБ.

- Точно така.

- Още нещо, Джак. Разговаряхме тази сутрин със съдията Мур. Бихме искали британците да ни включат при този свой човек.

- Говорих за това със сър Базил онзи ден. Той поясни, че ще споделят всеки продукт, който получат от този свой човек в банката, но нямат намерение да го правят двустранен агент.

- Това е добре, но се опасявам, че източникът им има срок на годност. Ако КГБ го надушат, или ще махнат парите си, или пък него. Може да нямаме много време. По-добре да обединим ресурсите си, за да спасим тази операция.

- Има смисъл в това - призна Райън.

- Какво знаем за този човек?

- Не много. Пенрайт не даде повече информация от тази, която чух от Чарлстън. Каза, че човекът им се е срещал с хора от КГБ, които твърдели, че са унгарци и притежатели на сметката, което значи, че трябва да е от по-висшите служители на банката. Пенрайт сега е в Швейцария, за да подготви среща с човека. Иска да го успокои след убийството на Габлер. Това, че не открихме потенциален убиец сред клиентите, ме кара да си мисля, че Пенрайт ще трябва доста да се потруди.

Гриър каза:

- Един източник в семейна швейцарска банка е човек с невероятен потенциал. Аз и Артър ще се обадим утре на Базил и ще го понатиснем.

- Е, добре. Очевидно вие решавате, но ще трябва да предложим нещо на англичаните. Според мен това, че сме разгледали списъка с клиентите, не оправдава споделянето на оперативния контрол над техния агент.

- Така е - съгласи се Гриър. - Ще им предложим каквото искат и ще направим справедлива размяна.

Щом Райън прекрати разговора с Гриър, се обади в хотела на Пенрайт в Цуг. Даде предварително уговорения между тях код и човекът на МИ-6 тръгна за мястото със защитения срещу подслушване телефон.

Обади се чак след тридесет минути.

- Добър вечер - каза Райън.

- Добър вечер. Какво ново от братовчедите?

- Проверихме списъка на служителите. Нищо.

- Очаквах го.

- Относно списъка с клиентите - предварителният доклад не показва връзки с престъпни организации.

- Никакви?

- Боя се, че да. Установихме, че една от сметките е на името на фирма параван, притежавана от голям търговец на диаманти със своя сметка в банката.

Райън каза името на белгийската фирма, но Пенрайт не изглеждаше особено впечатлен от тази информация.

- Добре, Райън. Утре имам среща с моя агент. Главната ми цел е да уталожа страховете му, но ще опитам да измъкна и малко информация. Вероятно ще може да ни даде някои вътрешни документи за притежателя на сметката от двеста и четири милиона долара.

- Гарантирам, че сметката е на някоя фирма параван - каза Райън. - Трудно ще е да се рови из нея човек.

- Имаш ли идея за нещо, което да помогне? - запита Пенрайт.

- Да. Вероятно е по-добре той да ти каже как парите са преведени в банката, отколкото да дава информация за притежателя на сметката.

- Така ли? И защо?

- Защото различните страни имат различни закони за банковата тайна. Ако парите са преведени от друга западна банка, вероятно по-лесно ще научим оттам кой е притежателят им.

- Добра идея.

Джак добави:

- Очевидно аз не знам нищо за вашия човек. Възможно е той да няма достъп до информацията за превода на парите. Ако души прекалено много, може да се изложи на опасност.

- Разбрах, старче - отвърна Пенрайт. - Ще се погрижа да внимава.

- С какво друго мога да ти помогна? - запита Джак.

- С мислене. Ние, хората на действието, можем винаги да спечелим от по-улегналите мозъци зад нас.

Райън сметна това за непреднамерно пренебрежение, но не каза нищо.

47. В наши дни

Кларк, Чавес и Карузо се върнаха от екшъна в Крим в град, обзет от протестни походи и безредици. В новините доминираха политически битки, а по улиците на Киев престъпни банди се стреляха с местната полиция.

След като се събраха с останалите от групата си в апартамента, Игор Кривов закара Кларк в хотел „Фермонт“, където той възнамеряваше да влезе веднага в ролята си на разочарован журналист, решил да включи в дневните си разходи луксозна стая в петзвезден хотел.

Но щом се появи пред хотела, Кларк осъзна, че през двудневното му отсъствие тук са настъпили промени.

Първият признак, че нещо не е както преди, дойде още когато един униформен служител на киевското МВР го спря пред вратата към фоайето и му поиска паспорта. Кларк подаде документите си и докато строгият офицер ги разглеждаше, обясни, че е гост на хотела.

Офицерът му върна паспорта с думите:

- Вече не. Хотелът е затворен.

Още преди Кларк да успее да отговори, отвътре излезе един служител и го попита за името и номера на стаята му, а след това с обилни извинения обясни смутено, че ще донесат багажа му тук, долу, и ще трябва да потърси друго място за настаняване в града.

Кларк отговори смутено, но нахално, защото така изискваше прикритието му. Всъщност успя да надникне във фоайето, когато служителят дойде, и разбра какво става там. „Седемте каменни мъже“ бяха превзели целия хотел и сега местната полиция и хората от Министерството на вътрешните работи защитаваха сградата и не допускаха вътре никой чужд.

Това се оказа интересно. За Кларк то означаваше, че една част от правителството на Украйна, на местно и държавно ниво, открито подкрепя действията на Глеб Белега и „Седемте каменни мъже“.

Кларк се чудеше дали следващата стъпка няма да е преврат, или пък онези, които подкрепяха руските престъпници тук, в града, смятаха да чакат руснаците да нападнат и да превземат страната.

Кларк си взе багажа от хотела и се върна в апартамента. Знаеше, че ще трябва да потърсят ново място, по-близо до хотела, за да следят какво се случва там. Все повече му се струваше, че там е центърът на размириците в Украйна, и Кларк искаше да е достатъчно близо, за да разбере кои са играчите.

Прекараха вечерта в търсене на подходящи жилища в центъра на града. В същото време вечеряха стекове и салати, които Игор купи от близкия ресторант. Както винаги телевизорът показваше канала ICTV на Украйна, с притеснително високо пуснат говорител, който обезсмисляше подслушвателните устройства. Шестимата мъже прекараха вечерта, без да обръщат внимание на този шум, но новините в единадесет накараха Игор Кривов да обърне глава към екрана, последван от Джон и Динг, които разбираха руски достатъчно добре, за да схващат и украинския по телевизията.

Игор преведе за другите:

- След около час пред Върховната рада - сградата на парламента на площад „Конституция“, ще има реч. Пресата ще я отразява на живо. Океана Зуева ще е там.

- Коя е тя? - запита Дрискол.

- Водач на проруския блок в нашия парламент. Ако националистите бъдат изхвърлени от властта, тя със сигурност ще стане следващият министър-председател.

- Толкова ли е популярна? - запита Чавес.

Игор сви рамене.

- Валерий Володин я подкрепя и затова руснаците поддържат с пари нейната партия.

Докато разговаряха, Гавин, който седеше на бюрото си и следеше GPS предавателите из града, вдигна поглед.

- Нещо за площад „Конституция“ ли каза?

- Да - отговори Игор. - Обяснявах, че там ще се произнася реч.

Гавин взе един бележник от масата и си записа нещо, след което го подаде на Дрискол. Той го прочете и го предаде на следващия.

Когато бележникът стигна при Динг, той прочете следното: „Първата кола, която маркирахме онзи ден, Кола цел №1, точно сега е на площад „Конституция“ и не се движи. Изглежда е паркирана.

Динг погледна към Доминик. Той каза шумно, за да го чуят микрофоните:

- Знаете ли, трябва да идем с камера и да заснемем кадри от речта.

Дом отряза голямо парче пържола. Преди да я пъхне в устата си, каза:

- Добре. Аз ще взема нещата.

Четиридесет и пет минути по-късно Чавес и Карузо спряха пред Върховната рада - сградата, в която заседаваше парламентът на Украйна. Мина доста време, преди да намерят къде да паркират - определено нямаше много коли наоколо, но срещу една трибуна, издигната пред огромната неокласическа сграда, се тълпяха стотици хора, за да слушат различните речи и да чакат основното събитие.

В тълпата се виждаха представители на много медийни групи, притиснати един до друг пред трибуната. Динг и Доминик взеха видеокамерата, провериха дали журналистическите карти са все още на вратовете им и тръгнаха напред.

Слушалките им с блутут приемници бяха включени, за да поддържат връзка с Гавин Биъри в апартамента. Той говореше тихо, когато се обаждаше, но обикновено се стараеше да се изказва напълно неясно, в случай че някой успее да го чуе през подслушвателните устройства на ФСБ, каквито със сигурност имаше при него.

Докато вървяха през площада, Гавин им каза къде е паркирана колата цел. Когато пристигнаха, се оказа, че паркингът е зад заключена порта, в самата Върховна рада.

Това се оказа интересно - дори и да не можеха да се доближат достатъчно до колата, за да научат повече за собствениците й, вече знаеха, че онези, които се бяха срещнали с Глеб Белега онзи ден, имаха власт да паркират колата си в правителствен имот.

Отправиха се към трибуната и се спуснаха през тълпата, сякаш наистина са членове на някаква медия.

На подготвения за телевизията митинг присъстваха няколко политици - някои вече бяха си казали речите, но главното събитие тъкмо започваше.

На трибуната имаше само една жена, Океана Зуева, и всеки репортер присъстваше тук заради нея. Начело на Украинската партия за регионално единство - водещата проруска партия в страната, тя не криеше интереса си към поста министър-председател при следващите избори.

Очакваше се днешната реч да не съдържа само списък с оплаквания от националистическата партия „Единна Украйна“. С изказването си срещу властващите Океана щеше да се сближи още повече с проруски настроените хора на изток, да спечели още симпатии от Москва и да си осигури почти пълна подкрепа от там при следващите избори, което си беше съществено важно за победата.

Въпреки обвиненията срещу нея и съпруга й във всевъзможни форми на корупция по времето й на могъщ парламентарист, партия „Единна Украйна“ не успя да я изолира или пък да я свърже директно с корупцията, а нейният интелект и умело поведение пред камерите помогна много за имиджа й, независимо че тя винаги защитаваше най-хардлайнерските позиции от всички в парламента.

Но независимо от политическите й убеждения, човек не можеше да не признае, че Океана е красива, впечатляваща жена. Петдесетгодишната блондинка носеше косата си сплетена в традиционния украински стил и се обличаше с модни дизайнерски дрехи, фино, но непогрешимо повлияни от украинските носии.

Докато Динг и Доминик наблюдаваха и записваха събитието, се оглеждаха за двамата мъже, които бяха снимали пред хотел „Фермонт“, докато се качваха в „Цел едно“. Оглеждаха тълпата на площада, но в слабоосветения площад имаше твърде много лица и двамата знаеха, че едва ли късметът ще им се усмихне да видят онези.

Докато се озъртаха, един от водачите в нейната партия я представи. Тя стана от стола си и махна за поздрав с отработено движение и усмивка, която успя да очарова дори двамата американци, твърдо подкрепящи опозицията на проруската й кауза, после тръгна към микрофона.

Но не стигна до него.

Чу се силно пукане - много медии, присъстващи тук, съобщиха после, че звукът е приличал на гърмежа от ауспуха на лека кола, но Доминик и Динг веднага разбраха, че чуват мощна пушка.

Океана Зуева отстъпи назад, усмивката й изчезна, заменена от израз на объркване, доловен от всички камери, и се строполи леко по гръб на килима.

На гърдите й се появи кръв.

Ехото, отразено от неокласическата фасада на парламента, правеше почти невъзможно откриването на мястото на изстрела. Хората от охраната се извъртяха рязко с вдигнати във въздуха автомати, а няколко журналисти се проснаха на земята. Хората в тълпата се разкрещяха и разбягаха във всички посоки.

Динг и Доминик залегнаха, както всички журналисти и присъстващи около тях, но продължиха да се оглеждат в опит да определят откъде е дошъл изстрелът, ако се съди по раната на гърдите на жената.

Насочиха вниманието си към парка в западната част, отвъд улица „Грушевски“.

Скочиха на крака и затичаха към колата си в другия край на площада, но когато тръгнаха с нея към парка, движението спря, защото полицията започна да блокира улиците.

Чавес удари гневно волана с ръка.

Карузо каза в микрофона си:

- Гавин. „Цел едно“. Движи ли се?

След кратка пауза отговорът дойде:

- Да. Движи се на запад през парка.

Чавес погледна към преградата на пътя пред тях. Джипът с предавателя вече се намираше от другата й страна и щеше да замине далеч, преди те да успеят да стигнат там.

- Мамка му. Заминаха.

- Не разбирам - каза Доминик. - Глеб Белега е тук и работи от името на руснаците, нали така?

- Така изглежда. Работи от името на ФСБ.

- Но тази жена беше любимият политик на Русия в Украйна. Защо й е на Русия да я убива?

Динг щеше да отговори на въпроса, но Доминик го изпревари, като си отговори сам:

- Разбира се, ако очистят водача на проруската партия, цялата вина ще падне върху националистите.

- Да - отговори му Чавес. - Така битката между двете страни ще се разгори още повече. И кой според теб ще дойде тук, за да възстановява шибания ред?

Карузо подсвирна тихо.

- Мамка му, Динг. Ако Кремъл убиват своите политици в Киев, значи нещата са доста загрубели.

Измъкнаха се от редицата коли и тръгнаха в обратна посока. Нямаше смисъл да следят колата с предавателя - можеха да я намерят по всяко време.

48. Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън отново се намираше в разкошния офис на генералния директор на МИ-6 сър Базил Чарлстън. Наближаваше краят на работното време в деня, след като Джак се обади на Дейвид Пенрайт в Цуг, за да му каже, че ЦРУ не са успели да намерят алтернативен мотив за убийството на Тобиас Габлер. Райън смяташе, че днес Базил е говорил лично с директора на ЦРУ, съдията Артър Мур, защото Гриър спомена, че ЦРУ ще искат официално от него да позволи източникът в швейцарската банка да работи и за американците.

Сега Джак седеше в офиса на Базил и като човек за връзка с ЦРУ смяташе, че ще разбере доколко Щатите ще могат да работят с човека от „Рицман Приватбанкирс“.

- Е - каза Чарлстън. - Разговарях с твоите директори в Ленгли и те доста настояват за по-голямо участие в ситуацията в Швейцария. Аз се съгласих.

Преди Райън да успее да отговори, Базил продължи:

- Нашият агент в „Рицман Приватбанкирс“ е с кодово име „Утринна звезда“. Той е от изпълнителните директори на банката, което му дава достъп до много обширна информация за сметките и за клиентите.

Райън си помисли, че го чака интересен ден.

Базил му каза същото, което той вече знаеше от Пенрайт отпреди няколко дни - изглежда, КГБ е донякъде безразсъдна дързост търсят голяма сума откраднати пари, които се намират в номерирана сметка в тази банка.

След като чу описанието на ситуацията, Джак каза:

- Допускам, че ЦРУ са ви предложили нещо в замяна за тази награда.

Чарлстън вдигна вежди учудено.

- Не ти ли казаха?

- Какво да ми кажат? - попита Джак.

- Предложиха теб.

- Мен ли?

- Да. Ще те изпратим веднага за Швейцария.

Райън се поизправи на стола си.

- И какво точно ще правя там?

- Бихме искали да идеш в Цуг в помощ на Пенрайт. Той ще получи още информация за сметки от източника в банката: номера на влогове, информация за преводи, за доверителни фондове и обществени фондации, използвани за създаване на корпорациите паравани, които са свързани с онази голяма сметка. Очевидно тази информация трябва да се проучи много внимателно, но аз се съгласих с присъствието там на представител на ЦРУ, за да може да изпращаш всичко от интерес за Ленгли в мига, в който и ние го получим. ЦРУ от своя страна ще помагат с ползването на разузнавателната информация.

- Всичко се развива твърде бързо - отбеляза Джак.

- Така е. Ситуацията е доста непостоянна.

- Непостоянна в смисъл, че вашият източник може да не изкара дълго време на поста си?

- За съжаление, така е, въпреки че задачата на Дейвид е да го пази.

- Откога работите с Утринна звезда?

- Той дойде при нас в деня след като хората от КГБ седнали в кабинета му и го заплашвали.

- Дошъл е доброволно?

- Да. Не му харесва, че банката му работи за руснаците, а личните заплахи, така да се каже, прелели чашата и той премина на страната на противника.

- Значи е съвсем нов и изобщо не сте го използвали.

- От него сме получили само списъка с клиенти и служители, който вече споделихме с вас. Както казах, той ще даде още документация за сметката. Надяваме се, че ще успеем някак да го предпазим от онова, което става, за да го използваме и занапред. Но сега той се нуждае от помощта ни.

Базил сложи ръка на коляното на Джак.

- Ще идеш ли?

Джак не отговори веднага. Вместо това погледна през прозореца към река Темза.

Чарлстън забеляза колебанието му.

- Знам, че не си банкер.

- Не е това. Просто не съм оперативен служител.

- Джак, ти се представи отлично в Рим, а миналата година, когато се разправи със северноирландските терористи, си беше направо брилянтен. Може и да си аналитик, но си повече от способен. Освен това там ще си в тайната ни квартира. Аз самият не съм я виждал, но съм сигурен, че е доста сигурна и удобна.

Джак знаеше, че ще се съгласи. Винаги се съгласяваше.

- Кога тръгвам?

- Бих искал да те закарат до вас още сега, за да си вземеш багаж - каза Чарлстън.

- Но... Кети. Трябва да говоря с нея.

Сър Базил изстена.

- Да, разбира се. Извини ме. Свикнал съм да командвам оператори като Пенрайт. Те са готови да тръгват навсякъде само като щракнеш с пръсти.

- Аз не съм така, Базил. Аз съм екипен играч, но и вкъщи имам екип.

Чарлстън кимна.

- Разбира се. В такъв случай ще те изпратим утре. Поговори с лейди Каролайн тази вечер и утре сутринта ела с чантата.

Джак знаеше, че след като му заповядват да дойде утре с чанта, значи тази вечер няма да иска позволение от Кети.

Господин и госпожа Райън се срещнаха на гара „Виктория“ и взеха влака в 6,10 за Чатъм. Джак не спомена предстоящото пътуване до Швейцария дори когато Кети го попита как е минал денят му, и се чудеше дали тя няма да му се сърди за това, когато се приберат. Но знаеше, че влакът не е място, където може да разказва на жена си, че МИ-6 и ЦРУ го изпращат на тайна мисия.

По пътя към дома от гарата Джак предложи да спрат в китайски ресторант и да вземат храна за къщи. Кети хареса идеята - днес беше прекарала няколко часа пред операционната маса и мисълта, че ще се прибере и ще седне пред вече приготвена храна, подобри много настроението й.

Разбира се, Джак планираше точно това.

Вечеряха и играха с децата и едва след като Сали и Джак-младши заспаха дълбоко, Джак помоли Кети да седне на дивана в хола.

Кети видя двете чаши червено вино на масичката за кафе и веднага застана нащрек.

- Къде отиваш и за колко време?

- Ами...

- Разбирам, не можеш да ми кажеш. Но за колко време?

- Скъпа, не знам. Но за няколко дни поне.

Кети седна и Джак забеляза промяната в нея. Можеше да бъде игрива, любяща, покровителствена. Но станеха ли нещата сериозни, Кети превключваше и ставаше делова, почти безстрастна. Джак знаеше, че това се дължи на работата й като хирург. Тя можеше да се дистанцира от проблема, за да го реши или поне да опита.

- Кога тръгваш? - запита тя.

- Малко спешно е. Иска ми се да ти кажа повече, но...

- Тръгваш утре? Просто така?

Понякога Джак се питаше дали Кети не четеше мисли. Той не познаваше друг с такава интуиция.

- Да. Гриър и Чарлстън ме изпращат.

Тя вдигна учудена вежди.

- ЦРУ и Сикрет Интелиджънс Сървис заедно? Опасно ли ще бъде?

- Не. Никак.

- Последния път, когато замина за няколко дни, ми каза същото. Като се върна, призна, че сметките ти са излезли криви. Забравил ли си, а и Гриър и Чарлстън забравили ли са, че в длъжностната ти характеристика пише аналитик?

- Такъв съм. Отивам в къща в приятелска западна страна и там ще преглеждам отчети.

- И не може да го правиш от Сенчъри Хаус?

Джак сви рамене, защото не знаеше как да отговори. След момент каза:

- Това е спешно. Трябва ни човек на място, за да преглежда информацията, да я оценява и да я изпраща до Ленгли и до Лондон.

- И защо са толкова припрени?

Джак разбираше всичко по погледа на Кети. Тя вече знаеше повече, отколкото той искаше да каже, и търсеше още информация.

От нея можеше да излезе адски добър шпионин.

- Всичко ще бъде наред - каза той. - Трябва да замина, но обещавам, че няма да стоя и една минута повече от необходимото.

Той я целуна и след малко тя отговори на целувката му.

Джак се извини многословно, но трябваше да се качи в кабинета си на горния етаж, за да се обади до Швейцария. Отново я целуна и я остави седнала на дивана.

Кети остана сама с виното. Не се чувстваше щастлива. Въпреки че съпругът й можеше да се справя в опасни ситуации, той не беше обучаван от ЦРУ в уменията, необходими на оперативните служители.

Тя знаеше, че той ще положи всички усилия, за да се върне при семейството си, но сякаш не можеше да се отърве от опасностите там, навън.

И освен всичко останало, Кети Райън просто не разбираше как така Джак - съпруг, баща, историк и кабинетен аналитик - се беше превърнал в шпионин.

49. В наши дни

Валерий Володин имаше навика да ходи с темпо, на което другите издържаха трудно, но тази сутрин се движеше дори по-бързо от обичайното. Когато изскочи от асансьора и затича по коридора на двадесет и втория етаж в централата на „Газпром“ в Москва, с него успяха да останат само най-тренираните хора от охраната му. Служителите от „Газпром“, личните му секретари и хората за връзки с обществеността останаха далеч назад по пътя му към модерния център за управление в сградата.

Служителите на гигантската фирма за доставки на газ поглеждаха през стъклените стени на офисите си и надникваха над бюрата си към руския президент, който мина като вихрушка. Тук, в главното управление, работеха над пет хиляди от почти половината милион работещи във фирмата и бяха свикнали с присъствието на високопоставени държавни служители по коридорите, защото „Газпром“ си оставаше частично държавна собственост, а останалата част притежаваха тайно лидерите на страната.

Но Володин идваше тук за втори път - първия път дойде, когато затвори газопровода към Естония.

Всички, които го видяха днес на двадесет и втория етаж, особено хората, които забелязаха напрегнатото му изражение и знаеха какво се случва по света, се досетиха точно за какво е дошъл.

Володин влезе в контролната зала и рязко спря. Целенасочен и решителен може би в патологична степен, той пак се изненада от това, което видя пред себе си. Петдесетина служители работеха на бюрата си, а зад тях на далечната стена на залата дигитална карта, широка тридесет и висока осем метра, показваше осветен лабиринт от различно оцветени тръби. Картината представляваше графично изображение на мрежата тръбопроводи на „Газпром“, дълга към 175 000 километра, от Сибир на изток до Атлантическия океан на запад и от полярния кръг на север до Каспийско море на юг.

Тук, в центъра, няколко команди на компютърния терминал можеха да спрат голяма част от газта за Европа и да оставят десетки милиони души на тъмно и студено, както и да парализират промишлеността и транспорта.

И точно това представляваше планът му.

Володин беше подготвил слово - хората му за връзки с обществеността водеха човек с видеокамера и след като всички влязоха след него, снимките започнаха.

Но Володин промени намерението си да говори. Реши, че колкото по-малко говори, толкова по-силен ефект ще имат действията му. Отиде в другия край на залата, обърна се и застана с лице към контрольорите. Всички те седяха с широко отворени очи и очакваха инструкциите, които знаеха, че ще получат.

Президентът на Русия каза:

- Дами и господа, всички линии, които отиват към Украйна, и тези, които преминават през нея, ще бъдат затворени. Незабавно.

Хората, които контролираха потоците към Украйна, знаеха това преди идването на Володин. Но никой не беше им казал за линиите, които преминават през Украйна и отиват в Западна Европа.

Директорът, управляващ преносните линии, седеше на втория ред. Разбира се, той щеше да се подчини, но не искаше да допусне грешка. С голямо нежелание той стана от бюрото си.

- Господин президент, искам да избегнем недоразуменията. Спирането на всички линии, които преминават през Украйна, ще намали подаването на газ за Западна Европа със седемдесет и пет процента.

Директорът се чудеше дали кариерата му няма да свърши днес, защото задава въпроси на президента, но Володин, изглежда, остана доволен от тази възможност да обясни думите си.

Президентът отговори:

- Сегашните политически сили в Украйна се проявиха като ненадеждни пазители на ресурсите от съществена необходимост на народите в Западна Европа. Природният газ е наш ресурс и е в опасност при тази нестабилна ситуация в Украйна. Ние тук, в Русия, призоваваме световната общественост да окаже натиск над Киев да се справя по-добре. Пролет е. Европа няма да усети с месеци най-драстичните ефекти от това наше действие и съм сигурен, че ще ни помогне да облекчим кризата много преди студът да се превърне в проблем. Аз не се тревожа толкова за енергийните нужди на Европа, колкото за руските граждани тук и в близката чужбина. С това решение да прекъсна тръбопроводите за износ очаквам да се създаде усещане за неотложност.

Володин не се усмихваше. Не се смееше злобно. Поднесе заповедта си, която щеше да опустоши живота на милиони хора, като някакво сухо административно решение на дребен технократ.

Спирането на тръбопроводите премина изненадващо бързо и праволинейно. Володин стоеше с ръце на хълбоците и наблюдаваше как първите линии на огромната графична карта сменят цвета си от зелено в жълто, а после в червено, което означаваше прекъсване на потока.

Но не изчака целия процес по спирането - тръбопроводите бяха много. Вместо това каза на всички да продължават работата си и изхвърча от командната зала също толкова бързо, както и влезе.

След минути Володин седна на задната седалка на своята лимузина и когато тя се понесе бързо на север към града по платното, запазено за правителствените коли, президентът погледна към главния си секретар.

- Свържи ме с Таланов.

Докато чакаше, той разлисти някакви документи в скута си и отпи чай от украсена с филигран чаша.

Не след дълго секретарят му подаде мобилния телефон. Володин го взе.

- Роман Романович?

- Да, Валерий - Таланов никога не би се обърнал към Володин на малко име на обществено място, но пък и никога не се намираше на обществени места, така че нямаше проблем.

Володин запита:

- Проведена ли е разработката на базата на ЦРУ в Севастопол?

- Да. Резултатите не са онова, на което се надявахме. Групата се евакуира, след като отнесе повечето оборудване и унищожи останалото. Нанесоха тежки загуби на нашите бойци от спецназ, както и на хората от „Седемте каменни мъже“.

- И за нас не остана нищо, така ли?

Преди Таланов да отговори, Володин продължи:

- Тела? Има ли тела на мъртви американци?

- В сградата е имало много кръв. Толкова, че със сигурност американците са загубили някои от хората си. Но всички тела са изнесени, когато морската пехота измъкна хората от ЦРУ.

- По дяволите.

- Няма проблем. Всичко ще бъде наред, Валерий. Ще спасим дипломатическия преврат.

- Как?

- Записваме интервюта с украинци, които са работили там. Ще кажат каквото им наредим. Освен това снимахме американските самолети. Те ще кажат, че самолетите са с флага на НАТО и спасяват хората си от „Партньорство за мир“, но ти ще направиш внезапно изявление, че ЦРУ са работили в Крим, за да дестабилизират района.

- Исках солидни доказателства.

- Съжалявам, Валерий, но ако искаш тела, трябваше да позволиш на Черноморския флот да свали онези самолети. Но това не е по моята част.

- Не, Роман, не е. Не исках да провокирам война с Америка заради Севастопол. Исках доказателство за провокация от ЦРУ в Севастопол, което да използвам срещу американците в удобно време.

- Разбирам. Но ако ти...

- Роман, от теб искам повече в случая. Искам действие, което с положителност да се припише на ЦРУ в района.

Последва кратка пауза. Тя щеше да продължи много повече, ако Роман Таланов и Валерий Володин не се познаваха така добре.

Таланов каза:

- Разбирам те, Валерий. Ще създам нещо и ще използвам онова, което имаме от сградата в Севастопол, за да представя неопровержимо доказателство.

- Бързо. Много бързо. Току-що спрях подаването на газ за и през Украйна.

В такъв случай почвам работа. Пока. Довиждане.

50. Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън пристигна в Сенчъри Хаус с куфар, подготвен за пътуването до Швейцария. Трябваше да отиде на летище „Хийтроу“ по обед и затова реши да поработи час и половина, преди да свали обратно куфара долу и да вземе такси.

Първата му задача за деня изискваше да се обади на Дейвид Пенрайт в Цуг, за да види дали е получил документи от Утринна звезда и да поиска последни указания от английския шпионин.

Тъкмо се върна на бюрото си с първата чаша кафе за тази сутрин, готов да включи телефона за обаждането, когато директорът на Руската работна група Саймън Хардинг се втурна в кабинета му.

- Чарлстън иска да идеш при него. Веднага.

Джак забеляза колко напрегнат изглежда Хардинг.

- Какво има?

- Не питай, тръгвай.

След няколко минути Джак излезе от асансьора до офиса на директора. По пътя си нагоре обмисли няколко възможни сценария, но си призна, че няма представа защо Хардинг е толкова развълнуван.

Чарлстън стоеше до бюрото си, заобиколен от половин дузина други мъже, до един непознати на Райън. Щом се обърна и го забеляза, Базил нареди:

- Седни, Джак.

Джак отиде на дивана, а Базил седна точно срещу него. Без да представя останалите.

- Какво има?

- Ужасна вест. Дейвид Пенрайт... е мъртъв.

Джак почувства спазъм в стомаха си, сякаш го гори киселина.

- Господи.

- Току-що разбрахме.

- Какво е станало, по дяволите? - запита напълно обърканият Райън.

- Сгазил го автобус.

- Автобус ли?

Един от другите мъже приближи, седна срещу Райън и каза:

- Ще установят, че е пил. Както повечето пътуващи офицери и той надигаше бутилката повече от нужното.

- Аз... говорих с него снощи. Наред беше.

Мъжът отговори:

- Излязъл е от тайната квартира в Цуг в девет вечерта. Веднага след разговора с теб, доколкото разбрах. След това се срещнал с Утринна звезда. И после тръгнал по баровете.

- Вие кой сте? - запита Джак.

Базил се покашля.

- Джак Райън, Ник Истлинг. От отдела за контраразузнаване.

Мъжете се ръкуваха, макар че Райън все още беше в шок.

Истлинг кимна към останалите мъже до прозореца.

- Това са останалите хора от моя екип.

Петимата мъже до прозореца погледнаха към тях.

Джак поиска от Базил да му каже повече.

- Ник и екипът му ще разследват смъртта на Дейвид. Швейцарците твърдят, че това е просто нещастен случай, но резидентурата ни в Цюрих ще се погрижи разследването им да завърши бързо и тихо, за да може нашите хора да работят.

Истлинг каза:

- И ние ще установим същото. Имало е свидетели, които казват, че Пенрайт е излязъл от една бирария малко след полунощ, отишъл по средата на улицата, за да спре такси насред движението. Прегазил го автобус от обществения транспорт. Шофьорът сътрудничи доколкото може. Според швейцарците той е ужасен от случилото се.

- И вие вярвате ли на тази история? - запита Джак с недоверие, напълно противоположно на убедеността на Истлинг.

- Не е убийство - отговори Истлинг. - Очевидно, когато получим тялото, ще му направим токсикологични изследвания, но смятам, че в тялото му ще намерят толкова много джин, че ще се питаме как, по дяволите, е успял да стане от стола пред бара и да стигне до вратата.

Мъжът въздъхна, защото не искаше да говори лошо за мъртвите, и продължи:

- Дейвид имаше проблем.

Райън отмести поглед от контраразузнавача и погледна Чарлстън.

- Утринна звезда знае ли, че Пенрайт е мъртъв?

- Не. Пенрайт имаше фалшив паспорт на името на Нейтън Майкълс. Смъртта му ще излезе в новините там, но вестниците ще го представят с името от паспорта. Утринна звезда няма да го разпознае.

- Трябва да му кажете.

- Още не сме решили. Не желаем да го тревожим излишно - отговори Базил.

- Излишно ли? Но навсякъде около него мрат хора?

Истлинг се покашля.

- Само двама. Без да компрометират Утринна звезда.

- Тези господа заминават за там, за да започнат следствието - добави Базил. - Аз говорих с Джеймс Гриър и Артър Мур в Ленгли. Бихме искали да идеш с тях.

- Да. Да, разбира се - отговори Джак. Мисълта, че може и да не замине за Швейцария не му беше минала през ума.

Истлинг изглеждаше определено недоволен от това решение, но не каза нищо.

- Отлично - каза Чарлстън. - Ние ще решим как да работим с Утринна звезда веднага щом приключим разследването на смъртта на Дейвид. Но засега няма да припарваме до банкера, за да не го компрометираме.

Райън кимна. Цялата тази информация му идваше много.

Истлинг стана.

- Добре, Райън. Тръгвай. Ще се видим във фоайето след час. Трябва да обсъдя още някои неща със сър Базил.

След тези думи Ник Истлинг почти избута Джак Райън навън.

51. В наши дни

Джак Райън-младши прекара няколко дни в издирване на Виктор Оксли, бившия шпионин от МИ-5, познат с псевдонима Бедрок. Първо се обади на Джеймс Бък, инструктора по ръкопашен бой в Мериленд. Джеймс, приятел на всички в Колежа и бивш боец от САС, обеща да поразпита дискретно от негово име.

Джак знаеше, че може просто да разкаже на баща си за разговора с Базил и да приключи този случай. Но тази стара история го заинтригува. След като се срещна с бившия шеф на МИ-6, изпрати съобщение по електронната поща до баща си, в което пишеше просто, че е научил някои неща, обаче иска да допроучи темата.

След доста изчерпателно ровене Бък се обади и му каза, че според неговите познати от САС Вик Оксли е все още жив. Не знаеха къде живее, но от разни стари записки Бък откри датата му на раждане. Според нея излизаше, че сега Оксли е на петдесет и девет години. Райън влезе в данъчния регистър на Великобритания - нали работеше за „Кастор и Бойл“, и откри един петдесет и девет годишен Виктор Оксли. Оказа се, че той живее в град Корби, на два часа път северно от Лондон. Райън звънна на посочения телефон, който се оказа, че не работи, но тъй като беше петък и Джак мислеше да прекара няколко часа в отдих, се обади на Санди Ламонт и му каза, че ще излезе по-рано следобед, за да се готви за уикенда.

Пътуването на север премина без проблеми, с изключение на много, много слабия опит на Райън да шофира от лявата страна на пътя. Неведнъж се стряскаше от трафика, който се разминаваше с него от дясната му страна, но след около час мозъкът му, изглежда, привикна със странното чувство.

Пристигна в Корби и намери адреса малко след четири следобед. Оксли живееше в порутена двуетажна сграда с градинка отпред, по-малка от хола в апартамента на Джак.

Райън мина през обсипаната с боклуци полянка до входа и се качи по стълбището до жилището на Оксли.

Почука, изчака малко и почука отново.

Разочарован, Райън тръгна към колата си, но щом излезе на улицата, забеляза един пъб на ъгъла на следващата пряка и реши, че няма да е зле да види там дали някой не познава онзи, когото търсеше.

Пъбът се казваше „Купа в ръката“. На Райън той се стори малко по-тъмен и опърпан в сравнение с лондонските. Дори и местните, изглежда, нямаха високо мнение за него, защото сега, в четири и петнадесет в петък вечерта, Джак завари само десетина души, все с побелели коси.

Райън седна на бара и си поръча халба „Джон Къридж“. Когато барманът я донесе, Райън сложи десет паунда на бара и каза:

- Питам се дали не познавате един редовен посетител тук?

- Познавам, когато някой не е от редовните - отговори плещестият мъж.

Джак Райън се усмихна. Очакваше такъв отговор - барманът не изглеждаше от хората, назначени заради ведрото си настроение. Джак бръкна в портфейла си и сложи друга десетачка на бара. Нямаше представа какви пари се плащат за подобно нещо, но не възнамеряваше да размахва повече от необходимото.

Барманът взе парите.

- Как се казва този човек?

- Оксли. Виктор Оксли.

Барманът направи изненадана гримаса, която Джак не можа да разгадае.

- Значи го познаваш?

- Да.

От този отговор Джак разбра, че подозренията на бармана са преминали в леко любопитство. Остана с впечатление, че има разни сенчести индивиди, които барманът би искал да предпази, но че Виктор Оксли не е от тях.

Барманът каза:

- Остави телефонен номер. Ще му го дам, когато дойде, и ако иска да говори с теб... ще ти се обади.

Джак сви рамене. Не така планираше да се развият нещата, но все още беше петък - можеше да наеме хотелска стая в града и да чака една нощ, защото утре нямаше да ходи на работа. Извади визитката си от „Кастор и Бойл“ от портфейла и я подаде на бармана. След това каза:

- Ще има още двадесетачка за теб, когато ми се обади.

Барманът вдигна рунтавите си вежди и прибра визитката в джоба на гърдите си, без да я гледа.

Джак се зае с бирата и посегна към телефона си, за да потърси най-близкия достатъчно добър хотел за вечерта.

През това време барманът се заприказва с един от възрастните мъже в края на бара. Джак не им обърна много внимание, а се зае с телефона си.

След минута барманът се върна и остави визитката до халбата с бира.

- Съжалявам, момче. На Вик не му се бъбри.

Райън огледа човека в другия край на бара, който не отделяше очи от своята бира. Не можеше да е на петдесет и девет. Едър и сбръчкан, мъжът по-скоро приличаше на малко по-кльощав Дядо Коледа. Но като го разгледа по-добре, Райън реши, че може и да е по-млад, отколкото изглежда, а когато мъжът се извърна и забеляза, че е обект на вниманието на Райън, изгледа бармана така, сякаш иска да му извие врата.

„Той е“ - каза си Джак и извади двадесет паунда, които остави на бара, а после взе халбата и отиде при мъжа.

Оксли върна погледа си обратно към бирата. Имаше гъста, вълниста и малко по-дълга от обичайното коса и гъста бяла брада. По налетите му с кръв очи Джак отсъди, че той сигурно е тук и пие бира още откакто кръчмата е отворила през този ден.

Джак заговори тихо, за да не ги чуват останалите:

- Добър ден, господин Оксли. Извинете, че дойдох непоканен, но много бих искал да ми отделите малко от времето си.

По-възрастният мъж не отвърна поглед от бирата си, а отговори с глас, който напомняше наближаващ локомотив:

- Върви на майната си.

Страхотно - каза си Джак.

Опита с подкуп. В края на краищата, при бармана успя.

- Какво ще кажете да ви платя сметката и да седнем в някое сепаре, за да поговорим?

- Казах да вървиш на майната си.

Базил го беше предупредил, че този може да създаде неприятности.

Джак реши да опита още нещо:

- Казвам се...

Този път мъжът вдигна за първи път поглед от чашата си.

- Знам кой си. А баща ти е шибан чикиджия.

Райън стисна зъби. Забеляза, че барманът е излязъл иззад бара и разговаря с няколко от мъжете в едно сепаре. Всички гледаха към тях.

Джак не се тревожеше, но се почувства сломен. Какво ли щеше да усеща, след като пребие дузина дъртаци.

Стана от бара, загледан в Оксли.

- От теб исках нещо съвсем малко. Можеше да направиш една добрина без никакво усилие.

- Иди се чукай.

- Бил си в САС? Трудно ми е да го повярвам - отговори Джак. - Май наистина си се занемарил, а?

Оксли погледна обратно бирата си. Стисна я с месестата си длан и Джак забеляза как жилите на дланта му се опъват.

- Няма ли да отговориш?

Оксли не каза нищо.

- Мислех, че британците са хора с маниери.

С тези думи Джак Райън се завъртя и излезе през вратата, без да поглежда назад.

52.

Тази седмица митингът в източноукраинския град Донецк събра над десет хиляди души, три пъти повече от предишната седмица. Въпреки студения и дъждовен съботен следобед булевард „Пушкин“ гъмжеше от проруски настроени украинци, които до един искаха гласът им да се чуе.

Обаче в митинга нямаше нищо спонтанно. Зад днешното събитие, както зад всички други, стоеше ФСБ, които присъстваха навсякъде из Източна Украйна. Но този митинг се оказа най-големият за годината и всички знаеха защо. Убийството на Оксана Зуева и натовският екшън над Севастопол - а се чуваха слухове, че и ЦРУ участвали - изкараха проруски настроените украинци навън.

Докато мъжете и жените в тълпата вдигаха високо над главите си новите си руски паспорти и маршируваха под знамената, за да изразят верността си към Москва, а не към Украйна, един микробус се движеше бавно зад последните хора в митинга, на юг по булевард „Пушкин“. След това зави по улица „Гуров“, за да застане пред тълпата.

След няколко минути микробусът отново излезе на булевард „Пушкин“ южно от червените знамена, но пред демонстрантите, и спря пред един площад до Националния академичен украински музикален и драматичен театър. Площадът пред масивния театър представляваше сборна точка за демонстрантите и тук цивилните организатори щяха да изнасят речи през мегафони и да бунтуват тълпата срещу националистите на власт в Киев, преди всички те да тръгнат на поход към реката на изток.

Мъжете в микробуса не излязоха, когато паркираха колата. Вместо това останаха вътре, запалили цигари, и с безизразни лица наблюдаваха как хората прииждат към тях по булевард „Пушкин“.

Двамата в колата бяха членове на „Седемте каменни мъже“. Руснаци по рождение, те живееха в Киев отскоро и изпълняваха заповедите на ФСБ.

В багажника зад тях се намираше двесталитров варел, увит в брезент. Други го бяха напълнили предишната вечер, но двамата бандити знаеха какво има в него.

Този експлозив, RDX, беше по-познат с името хексоген. И въпреки че го имаше открай време и не представляваше нищо ново, ставаше за операцията.

В гранулирания материал имаше тръбен капсул-детонатор, вкаран през отвор в горния край на варела и свързан с прост часовников механизъм. Настроен за три минути, часовникът само трябваше да се включи с един прекъсвач. Двамата мъже на предната седалка седяха мълчаливо, наблюдаваха тълпата внимателно и търсеха подходящ момент да го задействат.

Разбира се, местната полиция присъстваше, но не се интересуваха от паркираните коли. Имаха си достатъчно грижи да не допускат демонстрантите да трошат витрините на магазините на собственици, които поддържаха националистите, а и да се оправят с изненадващ контрапротест на една пряка южно от булевард „Пушкин“. Макар и малък, този контрапротест успя да изтегли полицейските патрули встрани от първия митинг.

Националистите, които стояха отстрани на пътя, развяваха украински знамена и викаха по участниците в митинга, също бяха подготвени от ФСБ предишната вечер, което значеше, че руското разузнаване имаше пръст в организирането на двете страни на днешния конфликт в град Донецк.

Когато червеното знаме стигна на една пряка от микробуса с двесталитровия варел отзад, операторите от „Седемте каменни мъже“ отвориха вратите. Пасажерът включи часовника, спокойно излезе и тръгна заедно с партньора си на изток.

Две минути по-късно ги взе техен човек с кола с крадени регистрационни номера.

След още една минута, когато протестиращите и маршируващите се събираха на площада пред Националния академичен украински музикален и драматичен театър, капсул-детонаторът подаде ударен импулс в материала около себе си и микробусът се взриви със силен блясък и е ударна вълна в радиус от двадесет и пет метра.

Малко от хората наоколо останаха живи, защото микробусът беше спрян в паркинг с коли от двете си страни и това намали потенциала на бомбата, но тя разкъса мигновено хората пред и зад микробуса. Онези, които не поеха пълния удар на взривната вълна, но се намираха в обсега й, пострадаха от спукани тъпанчета и разкъсвания на вътрешни органи, а няколко души във втория кръг от жертви, съвсем близо до обхвата на ударната вълна, но извън него, загинаха от отломки, отхвърлени от експлозията.

Настъпи хаос, когато по земята нападаха мъртви и ранени, и хиляди хора се втурнаха да се спасяват, като мачкаха по пътя си всеки паднал.

Само след няколко минути в „ТРК Украйна“, местна телевизионна станция, постъпи обаждане. Човекът отсреща се представи като украински националист и пое отговорността за нападението от името на украинския народ и неговите съюзници на Запад. Каза, че всички опити на Русия да превземе Крим ще завършат с масово избиване на руски граждани и антинационалисти и ще засилят хаоса между двете противоборстващи страни в Украйна.

Всъщност обаждаше се агент на ФСБ от грандхотел „Фермонт“ в Киев. ФСБ вече бяха решили, че след като град Донецк бъде превзет от руските сили, ще издигнат до Националния академичен украински музикален и драматичен театър паметник с плоча с имената на загиналите днес проруски демонстранти.

53. Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън пристигна в Цюрих, Швейцария, с шестчленния екип контраразузнавачи от МИ-6 късно през деня. Пътуваха отделно един от друг с един и същи самолет и всички носеха паспорти, според които излизаше, че са английски бизнесмени. Райън прекара целия полет в напрежение. Както много от другите, и той не се чувстваше добре в самолета, но за разлика от повечето от тях, имаше оправдание. Всеки път, когато се намираше във въздуха, поддържан от невидима сила, на която нямаше пълно доверие, той си спомняше падането на хеликоптера, от което едва оцеля.

Но полетът протече без проблеми и късно вечерта преминаха бързо през швейцарската митническа служба и излязоха на железопътната гара.

Пътуването с влака до Цуг продължи малко над половин час - отново всички седяха в отделни вагони и стигнаха сами до голям хотел близо до площад „Банхоф“. Тук трима от групата на Истлинг взеха коли под наем, а Ник и останалите от неговите хора превърнаха апартамента му на последния етаж в импровизиран команден център на разследването.

Райън почти беше забравил за контраразузнавачите през този следобед, но отиде до командния център за насрочената за вечерта среща.

Когато всички дойдоха, Истлинг се обърна към хората си, а също и към американеца, който участваше в операцията.

- Така. Тази вечер Джоуи отива в моргата да прибере тялото. Уредихме въпроса с посолството в Цюрих. Джоуи ще се представи за брат на починалия и ще го огледа бързо в моргата, за да е сигурно, че в ситуацията няма нищо очевидно странно.

- Какво например? - запита Райън от далечния край на стаята. Възнамеряваше да участва в разследването, независимо дали това се харесва на Ник Истлинг.

Истлинг сви рамене.

- Не знам. Например бележка на самоубиец в джоба. Стрела в тила му. Ухапване от акула по задника. Всяко нещо, което може да покаже, че това не е обикновен инцидент с автобус.

Райън остана с впечатление, че Истлинг няма подозрения за нещо друго и цялото това разследване е само театър, който трябва да изиграят.

Истлинг се обърна към Джоуи:

- Не би трябвало да имаш проблеми веднага да го изпратиш във Великобритания.

- И защо точно аз ще трябва да съм човекът, който да похарчи половината си дневни за сух лед? - запита Джоуи и няколко души в стаята се засмяха.

- Пази си сметките, момче. Ще те компенсират, когато се върнеш в Лондон.

Райън стисна зъби. Почти не познаваше Дейвид Пенрайт, но непочтителното отношение на тези хора към смъртта му го вбеси.

Истлинг продължи:

- След това Барт и Лео ще идат в тайната квартира, за да я проверят от горе до долу. Трябва да я разпердушините. Останалите ще се присъединят към вас, след като свършим със задачите си.

- Добре, шефе - отговориха мъжете.

- Стюарт, ти иди в хотела на Пенрайт. Уговори ги да те пуснат в стаята му. Преди да тръгнем от Лондон, проверих - стаята е платена до следващата седмица, затова не са я докосвали. Чакат роднини, та ако ги убедиш, че си такъв, иди, събери всичко и го донеси тук. И търси компрометиращи материали.

- Добре, Ник.

Райън вдигна ръка.

- Извинете. Малко съм объркан. Мислех, че Пенрайт е жертва на инцидент или престъпление. А вие го третирате като заподозрян в престъпление.

- Сър Джон - каза Истлинг с отегчена гримаса.

- Наричайте ме Джак.

- Добре. Джак. От всичко, което разбрахме за Пенрайт, знаем, че е достатъчно способен оперативен служител. Но имаме известен опит в тези неща, а и досието му поражда определени въпроси.

- Като?

- Пиеше страшно много - отговори мъжът на име Джоуи.

Истлинг кимна.

- При тези хора винаги се случва едно и също. Рискуват, и то не само телата си, но и взаимоотношенията с близките си, а спазването на протокола за работа със секретни материали е първата слаба връзка във веригата. Очаквам да установим, че Утринна звезда е компрометиран от действията на Пенрайт тук, в Швейцария. Спал е с грешната жена, раздърдорил се е пред неподходящ барман или е изтървал съдържанието на куфарчето си в неподходящото такси. Убеден съм, че смъртта му е случайност, но трябва да се отнесем критично към факта, че операция „Утринна звезда“ вероятно е компрометирана заради пиенето на офицера, който я ръководеше.

- Силно съм впечатлен, Истлинг. От три часа си в Швейцария, не си излизал от хотела и вече имаш толкова изводи - каза Райън.

След като двамата си размениха продължителни погледи, контраразузнавачът отговори:

- Виж какво, старче. Защо не дойдеш с мен? Първата ни спирка тази вечер ще е в пивницата, в която Пенрайт е изпил последната си чаша. Или, смея да кажа, последните десет. Ще се поразровим там и ще видим какво ще открием.

- Добре - съгласи се Джак.

Борбата с погледи отне още малко време, но скоро срещата продължи и след половин час хората тръгнаха да изпълняват задачите си.

Барът, в който Дейвид Пенрайт беше изпил последната си напитка, се намираше в предградията, от другата страна на улицата срещу красивото езеро Цуг. Истлинг и Райън дойдоха тук в девет часа вечерта - неподходящо време за ровене според Джак, защото гъмжеше от посетители.

Бирарията се оказа тъмна и задимена, а младите и привлекателни сервитьорки носеха традиционно облекло - червени чорапогащи и бухнали бели блузи с бродирани цветя по тях, но с малко по-дълбоки деколтета, отколкото според Райън предполагаше традицията в страна, хладна като Швейцария през зимата.

Още преди да стигнат до бара, Истлинг хвърли поглед към едната от сервитьорките и се наведе към Райън.

- Точно такива места предпочиташе нашето момче. Искаш ли да се басирам, че ще открием отпечатъците му по дупетата тук?

Райън не каза нищо.

На бара установи, че макар Истлинг да е самодоволно копеле, определено си знаеше работата. Барманът говореше съвършен английски и секунда след като поръча сливов шнапс за себе си и Райън, британецът се разприказва приятелски с едрия плешив мъж като със стар познат.

Представи Джак и каза, че работят в банката с мъж, който починал предната вечер, и са дошли от Цюрих по молба на неговото семейство, за да му съберат нещата.

- Mein Gott[5] - възкликна барманът. Наведе се към Райън и Истлинг, за да надвика музиката. - Той умря точно тук, на улицата. Във вестниците пишеше, че се казва Майкълс. Пенрайт беше дошъл с името Нейтън Майкълс.

- Точно така - каза Истлинг. - Вие ли работихте снощи?

Барманът наля бира от крана на един от клиентите.

- Да, но работех на бара. А той седеше там - каза барманът и посочи с ръка към центъра на помещението. Райън забеляза учудването на Истлинг, вероятно защото шпионинът бе избрал да седне на такова видимо място.

- Така ли?

-Ja[6]. Сервитьорката, която го обслужваше, временно няма да идва на работа. Полицията проверява дали не му е сервирала прекалено много алкохол.

- Това е нелепо - каза Истлинг с престорено удивление. -Как казвате нелепо на немски?

- Quatsch. Почти същото означава.

- Добре, значи. Quatsch. Нейтън обичаше да пийва. Не е виновна сервитьорката.

- Genau! Точно така. Но, разбира се, това е лоша реклама за бара. Ще я уволнят.

Истлинг поклати глава и каза:

- Quatsch.

След това поръча по още едно питие за себе си и за Райън. Джак разбра, че е заедно с отличен следовател. Искаше му се само онзи да не беше решил предварително каква е версията.

Когато дойде втората чаша сливов шнапс, Джак се насили да изпие остатъка от първата си сладникава напитка. Струваше му се ужасна, но трябваше да имитира дружелюбието на Истлинг, за да измъкнат още информация от бармана.

- Страхотна напитка - заяви Ник Истлинг и вдигна чашата. - Това ли пиеше моят приятел?

- Nein. Пи уиски. Спомням си, защото само той пиеше уиски тази вечер.

- А - отвърна Ник. - Да. Нейтън обичаше уискито.

Барманът кимна, докато приготвяше няколко напитки.

- Но не се напи. Изглеждаха наред, когато тръгнаха.

Джак обърна рязко глава, но Истлинг изобщо не реагира.

А само каза:

- Нейтън и...

- И момичето с него.

- Какво момиче? - бързо запита Райън, но Ник Истлинг протегна ръка под бара и го стисна за ръката над китката.

- О. Не ви ли казах? Запозна се с едно момиче. Прекараха заедно повече от час. Много красива беше.

- Да - отвърна Истлинг. Джак забеляза съвсем слаб признак на несигурност на лицето му.

- Някое тукашно момиче ли?

- Не беше швейцарка. Говореше с немски акцент.

- Ясно - каза Истлинг.

Джак се наведе към бармана.

- Ти каза, че се е запознал с нея. Тук ли се запознаха?

- Да. Тя седеше на бара с някакви други мъже. Двама. Но те си тръгнаха, а тя остана. Когато приятелят ти дойде, седна на бара и я заговори. После се преместиха на масата.

- И не си ги виждал преди? - запита Райън.

- Nein[7]. Въпреки че тук идват доста германци.

Наля още бира, но преди да ги сложи на бара, вдигна пръст и каза на висок глас на една от барманките:

- Renate, komm mal her![8]

Каза й нещо на немски. Райън не разбра нищо, докато Ренате не произнесе думата Берлин. Барманът каза още нещо и момичето кимна и повтори:

- Берлин.

Докато тя се отдалечаваше, барманът се обърна към Ник и обясни:

- Ренате е германка. Тя сервираше на момичето, преди да дойде англичанинът. Питах я дали е разпознала диалекта. Знаете, немците имат много специфични диалекти в различните райони на страната.

Истлинг кимна.

- И тя каза, че момичето е от Берлин, така ли?

- Ja. Със сигурност.

Двамата си тръгнаха от бара след няколко минути. Райън усещаше лепкаво-сладникав вкус на сини сливи в устата си, а очите го боляха от дима в пивницата. Двамата с Истлинг излязоха на улицата и застанаха горе-долу там, където бяха прегазили Пенрайт.

- Не е аутобан - каза Райън в тъмната и тиха улица.

- Не - отговори англичанинът, - но ако попаднеш пред автобус, ти стига.

- Вярно е.

Тръгнаха към колата. Джак запита:

- Значи трябва да търсим германка?

- Не, Райън. Пенрайт снощи е търсил германка, но е намерил автобус - поклати глава Истлинг и се разсмя на собствената си шега.

- И къде е отишло момичето? В полицейския доклад не се споменава нищо за германка.

- Може да са излезли заедно от бара и да са тръгнали в различни посоки. Може да е искала да се чука, но да е решила, че красивият англичанин, когото е забърсала в бара, е загубил привлекателността си, след като е умрял пред очите й.

Джак въздъхна разстроен.

54. В наши дни

Президентът Джак Райън седеше в края на заседателната маса в Ситуационната стая на Белия дом с чаша кафе и купчина папки пред себе си. От половин час ги разглеждаше, за да се готви за срещата, и сега, както всички останали около него, си записваше разни неща, въпроси и доводи.

Джак вдигна очи от документите. Все повече заседаваха тук, почти колкото в Овалния кабинет, а това означаваше, че нещо не е наред с настоящото състояние и стабилност в света. В залата влязоха членовете на екипа - високопоставени служители на разузнаването, дипломати и военни, и седнаха около масата.

На днешната среща щяха да обсъждат последните седемдесет и два часа в Украйна. Шестима американци бяха убити в базата за специални мисии „Фарът“, включително резидентът на ЦРУ в страната, и въпреки че международните новинарски служби отразиха събитието там като демонстрация с насилие пред база на НАТО, довела до смъртта на няколко натовски служители, коментаторите по руската телевизия говореха задъхано как американският империализъм носи смърт, защото ЦРУ открили огън по група мирни протестиращи.

После, на следващия ден, убиха Оксана Зуева. Практически всички новинарски станции на планетата описаха безочливото убийство като дело на украински националисти, а може би дори на самия президент Кувчек.

След убийството на Зуева Володин изключи газопроводите за Украйна и Западна Европа, а в същия ден по време на протест на проруски настроени хора в Донецк се взриви кола. Допускаше се, че случаят в Донецк е дело на националисти, но руските медии, притежавани от „Газпром“, лансираха теорията, че тук има пръст базата на ЦРУ в Севастопол.

Сега президентът Райън изпитваше чувства, които далеч надхвърляха възмущението. Не, след всичко, което направиха от ФСБ през последните няколко седмици, той си върна спокойствието, защото си казваше, че е изправен пред сериозна криза и може да намери бързо решение само ако е спокоен.

Въдвори ред в залата, като се обърна към директора на ЦРУ Джей Кенфийлд:

- Джей, какви доказателства използват руснаците, за да покажат, че ЦРУ са свързани с колата бомба в Донецк?

Кенфийлд отговори:

- Показват снимки от разрушената сграда на базата „Фарът“ и списък с имената на агентите ни в страната. Твърдят, че притежават инструкции как се прави тази бомба, които ЦРУ дали на националисти със заръката да правят такива бомби и те.

- Казват, че са научили това от свой шпионин в Службата за сигурност на Украйна?

- Точно така, сър.

Райън беше чел всички репортажи за бомбения атентат в Донецк.

- И защо му е на ЦРУ да използва хексоген, по дяволите? Този експлозив го има още от Втората световна война.

На този въпрос отговори Мери Пат Фоли:

- Руснаците казват, че го използваме, защото искаме да изглежда, че местните селяндури са го направили. Достатъчно лесно може да се намери такъв експлозив и работата с него и детонирането му са изключително лесни.

Райън въздъхна гневно.

- Знам. Само ви казвам какво говорят те.

- Това е като отравянето на Головко - заяви Райън. - И взривяването на Бирюков. И убийството на Оксана Зуева.

- Много приличат на всичко, в което директорът на ФСБ Роман Таланов има пръст - съгласи се Фоли. - Той жертва хора за целите си. Своите хора. И обвинява за това други хора и организации.

- Намесата ни в Севастопол е очевидна - добави Кенфийлд, - въпреки че нямаме участие в Донецк или в убийството на Зуева, или в тези на Бирюков или Головко. Таланов може да говори каквото си иска, но няма доказателства.

Райън каза:

- Оцелелите след нападението в Севастопол обвиняват руската престъпна организация, която работи активно в Украйна. Вече половин час чета за тези „Седем каменни мъже“.

Фоли кимна:

- Да, сър. Руснаците въоръжават и обучават „Седемте каменни мъже“, както и проруските украинци в източната част на страната. Създали са пета колона от руската мафия и от тези въоръжени бунтовници.

- Това доказуемо ли е? - запита Райън.

- Враговете на Володин опитват да докажат, че е свързан с организираната престъпност, след като напусна ФСБ и започна рязкото си издигане до върха през деветдесетте - отвърна Кенфийлд. - Всички смятат, че много му е помагано по пътя нагоре. Но той се пази чист. Освен това е очистил и вкарал в затвора толкова гангстери в Русия, че не виждам каква полза имат те да го поддържат, ако изключим „Седемте каменни мъже“.

- Те са група с непостоянен състав - каза Райън, като погледна записките си. - Никой не познава водача на организацията им.

Вдигна поглед и продължи:

- Защо не можем да разберем кой е кръстникът?

- Идентифицирали сме един от високопоставените им шефове - отговори Кенфийлд. - Той действа от хотел в Киев. Може дори да е номер две, но командната структура на „Седемте каменни мъже“ ни е почти напълно неизвестна, както казахте. Вярваме, а това се потвърждава и от скорошните събития, че „Седемте каменни мъже“ са ръката на ФСБ в Украйна.

- Защо? - запита Райън. - Искам да кажа, какво печелят?

- Добър въпрос - отвърна Мери Пат. - Подозирам, че имат някаква договорка с Кремъл за услугите си. Например, че ако „Седемте каменни мъже“ помогнат на Русия да превземе Украйна, Русия няма да забелязва какво друго правят те там.

Джак разтърка очи под очилата си. Руските военни, руските разузнавателни служби, руската мафия. Всички искаха Украйна и знаеше, че превземат ли я, ще искат да продължат и на запад.

Министърът на отбраната Боб Бърджис каза:

- Господин президент, за мен ускоряването на събитията означава едно. Русия е направила всичко, което може, като подкупване и заплахи за насилие срещу Украйна, без всъщност да изпълни тези заплахи. Дори вдигнаха летвата - опитват да навредят на репутацията на САЩ и НАТО в района.

- Значи за Русия не остава друго, освен да запали танковете и да премине границата - отбеляза Райън.

- Точно така. Военните разузнавачи и хората на ЦРУ на изток докладват за значително движение на войски от руската страна на границата. Анализът ни по снимки потвърждава, че руснаците само чакат Кремъл да им каже да тръгват.

- Е... какво ще правим, Боб?

Бърджис очакваше този въпрос.

- Господин президент. Дъглас Макартър казва, че всички военни провали могат да бъдат обяснени с две думи: „Твърде късно“. Ако ще спираме инвазията с военна сила, се опасявам, че е твърде късно.

- Не виждам как можем да спрем Русия да не превземе Крим - отговори Райън. - Той и без това е полуавтономен район, с десетки хиляди истински руснаци и още десетки хиляди, на които през последната година са раздали паспорти. Володин може да изкара пред народа си, че превземането на Крим е въпрос на национален интерес за Русия. Това ще се случи. И предвид слабата украинска армия, няма как да се предотврати. Но не искам да идат още повече на запад. Колкото повече успее Володин, толкова по-енергично ще се цели в други мишени в района.

След кратък размисъл Райън продължи:

- В страната имаме няколкостотин военни съветници. Повечето от тях са компетентни по специалните операции. В каква степен могат да повлияят на ситуацията?

- Голяма. Има планове за ползване на силите ни там в помощ на Украйна. На предни позиции сме разположили екипи от „Делта“ и Зелените барети, както и английски бойци от САС. Всички те имат средства за комуникация с украинските ВВС. Британците са с нас в случая. Ако наредите, можем да започнем операция за свързване на лазерното ни прицелно оборудване с прицелите на украинските многоцелеви изтребители МиГ-29 и с щурмовите им хеликоптери Ми-24. Можем да служим като значителен умножител на силите на ВВС. И ако имаме късмет, ще притъпим острието на руската атака.

- Без да се разкриваме?

Бърджис кимна.

- Оперативният ни план е организиран с оглед опазване на тайната. Като казвам това, обаче...

Бърджис спря, замислен как да довърши изречението си.

- И най-добре скроените мечти на мишките и хората остават често неосъществени - обади се президентът Райън.

- Точно така, сър.

- Разкажи ми за бойната готовност на руските сили.

- Не е добра, но не е като преди няколко години, когато нападнаха Грузия. Тогава в армията им цареше корупция и прахосване, което си пролича на бойното поле. Спечелиха лесно конфликта, но само заради неподготвеността на грузинската армия и заради лошото ръководство от страна на цивилните лидери. Когато Володин дойде на власт, се смяташе, че двадесет процента от поръчките за руската армия се пилеят поради корупция и че служителите буквално крадат. Сега тази цифра е почти нула. Предвид корупцията в цялата страна, липсата на далавери в армията е значително постижение.

- Мога ли да смятам, че е постигнал това подобрение с твърди мерки? - запита Райън.

- Някои хора бяха убити - кимна Бърджис. - Не много, но достатъчно, за да направи впечатление.

- Значи армията на Русия е зле, но е многобройна.

- По-многобройна от украинската поне. Освен това Русия има и друго нещо.

- Ядрени ракети - каза Райън.

- Тема, уместна при всеки разговор за военен конфликт с Русия.

Райън се приведе към заседателната маса.

- Ако успеем да забавим придвижването на запад на руснаците, каква е вероятността да прибягнат до ядрено оръжие?

- Ако питате дали ще използват срещу нас стратегически ядрени ракети - отвърна Бърджис, - ще отговоря съвсем ясно. Наскоро двамата с адмирал Йоргенсен присъствахме на няколко срещи на тази тема в Пентагона. Русия вече няма възможност да изпълни унищожителен първи удар по Съединените щати. Две трети от ядреното им оръжие е морално остаряло.

Райън беше чел всички доклади от срещите, за които Бърджис говореше, и знаеше оценката на Министерството на отбраната и на ЦРУ.

- Могат ли все още да изстрелят ракети, които да минат през нашата защита? - запита адмирал Йоргенсен. - Да. Да, могат. Както знаете, Русия има непрекъснато летящи стратегически бомбардировачи, които спряха полетите след падането на Съветския съюз, но започнаха отново, когато Володин реши да се прави на силен.

- Но освен възможностите — намеси се Мери Пат, - стои и въпросът за волята. Това не са ислямски фундаменталисти, които искат да се жертват. Володин и най-приближените му хора знаят, че всяка ядрена атака ще означава, че и те ще загинат до часове, ако не и до минути.

- А тактически? - запита Райън.

Бърджис отговори:

- Володин никога няма да използва тактическа ядрена ракета в Украйна. Тя ще унищожи част от земята, която той смята за своя. Ще се бие за нея със зъби и нокти, но няма да я обрече на ядрена зима.

Райън потупа с пръсти по масата.

- Кажи ми повече за плановете за активно сътрудничество между нашите сили по програмата „Партньорство за мир“ в Украйна и украинските ВВС.

Бърджис измъкна една папка от класьора пред себе си и я вдигна във въздуха.

- Операция „Червен килим от жарава“. При нея се допуска нападение от Русия по въздух и земя с конвенционално оръжие срещу Украйна за контрол над Крим и над източната част на страната. Това е скица за действията на американските специални сили, които с лазерни прицели насочват украинските реактивни самолети и хеликоптери, а не за побеждаване на руските агресори. По-скоро задачата е да ги забавят при навлизането им навътре в страната. Целта е нападението да се спре или забави достатъчно дълго и руснаците да претърпят обезсилващи загуби още докато са далеч на изток от река Днепър.

- Имаме ли достатъчно оператори там, на място?

Бърджис обмисли отговора си и каза:

- Ако активираме „Червен килим от жарава“, армията на САЩ ще прехвърли в Украйна ескадрила хеликоптери разузнавачи, която сега е на служба в НАТО, отново под егидата на програмата „Партньорство за мир“. Тези хеликоптери ще се използват за лазерно прицелване. В Съвместния оперативен център ще бъде добавена и малка група рейнджъри за охрана. Така в страната ще влязат около четиристотин и петдесет американски и английски бойци. Смятам, че те ще са достатъчни за този конфликт, поради едно съществено нещо. Там сме само в подкрепа на украинските ВВС, а руснаците, ще кажа направо, ще унищожат украинските ВВС. Съжалявам, но не виждам друг сценарий. Нашите хора с лазерните си целеуказатели ще имат много цели, но недостатъчно птици в небето с ракети „въздух-земя“. Украинските хеликоптери и изтребители ще бъдат унищожени. Опасявам се, че ако вкараме повече хора на терен, с нищо няма да подобрим ситуацията.

Райън каза:

- Ще известя за това необходимите членове на Конгреса. Това не е точно в обхвата на „Партньорство за мир“.

- Не, сър, не е - съгласи се Бърджис.

Райън погледна часовника на стената.

- Добре, разрешавам операция „Червен килим от жарава“, за да може в случай на руска инвазия нашите сили на земята да могат да действат. Боб, търси ме за всичко необходимо и по всяко време. Мери Пат и Джей също ще съдействат на Министерството на отбраната с каквото могат.

- Слушам, сър.

Райън закри срещата е думите:

- Става дума за четиристотин и петдесет американски и британски бойци, които през идните дни ще се нуждаят от нашата подкрепа и молитви. Нека се погрижим да получат достатъчно и от двете.

55. Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън прекара повечето от деня по мразовитите улици на Цуг, Швейцария, заедно с агента от британското контраразузнаване Ник Истлинг - ходеха по всички места, посетени от Дейвид Пенрайт в дните преди смъртта му. Ходиха в хотела, във фирмата за коли под наем, откъдето беше наел мерцедес, и в два ресторанта.

Навсякъде Райън караше Истлинг да пита дали Пенрайт е бил сам. Оказа се, че в повечето случаи, освен в ресторанта, в който са вечеряли с Утринна звезда, преди да загине, и в бара, в който, изглежда, беше опитал, но без успех, да свали една германка, е бил сам.

Чак вечерта стигнаха до тайната квартира на МИ-6 в ЦУГ, в която беше работил Дейвид Пенрайт. Тя се намираше на няколко минути път северно от града, на един хълм в жилищен район с двуетажни къщи с малки градини отпред и големи оградени задни дворове. Райън и Истлинг влязоха през предната врата и поздравиха останалите от екипа контраразузнавачи работили тук почти целия ден.

- Има ли нещо, Джоуи? - запита Истлинг първия човек в хола. Домът беше почти напълно разглобен - с извадени подови дъски, свалени панели на стените и разрязани възглавници на дивана.

- Нищо на открито. В сейфа имаше заключени документи.

- Какви?

- На немски език, разбира се. Приличат на вътрешни преводи в „Рицман Приватбанкирс“. Разпечатка от матричен принтер. Номерирани сметки, преводни суми - такива неща. Много страници.

- От пристигането си тук не е споделял нищо със Сенчъри Хаус - каза Истлинг. - Срещнал се е с Утринна звезда в деня, в който е убит. Може да ги е получил от него и да ги е донесъл тук, преди да иде на бар.

- Ако е така, значи е спазил протокола - отговори Джоуи.

- Добре че когато линейката го е карала към моргата, документите не са били в него.

Истлинг кимна в знак на съгласие.

- Продължавайте.

Къщата, която се оказа съвсем прилична, с модерно обзавеждане, имаше петдесетинчов телевизор в хола. До него имаше видеокасетофон с колекция касети на рафт до телевизора. Един от контраразузнавачите систематично преглеждаше всяка видеокасета на бързи обороти.

Ник и Джак влязоха в кухнята, където един мъж изсипваше корнфлейкс от кутия в купи, а после прокарваше ръце из тях, за да търси скрити неща. Трети мъж от контраразузнаването лазеше на пода с фенерче в ръка и проверяваше фугите между плочките за признаци за местене или вадене.

- Защо Пенрайт не е живял тук? Защо е трябвало да наеме хотел? запита Райън.

Истлинг сви рамене.

- Искал е да е близо до лоби бара. И да има къде да води момичета.

- Това го знаеш със сигурност или предполагаш?

- Както казах, Дейвид Пенрайт не е първият мъртъв офицер, когото разследвам. Досега всичко, което съм видял и научил, съвпада с предположенията ми, че става дума за случайност. Виж, Джак. Изглежда ти се иска това да е удар на КГБ, но те не ликвидират нашите хора по улиците на Западна Европа.

Преди Джак да успее да отговори, телефонът в малкия кабинет в къщата звънна. Един от хората на Истлинг вдигна слушалката, след което я подаде на шефа си.

Докато Ник Истлинг се обаждаше, Райън излезе на балкона към задния двор. Изгледът си го биваше - виждаше се целият град, а и езерото Цуг от другата му страна. Отвъд черната вода далечният бряг на езерото светеше от мигащите улични лампи и прозорците на сградите. Студеният и чист въздух караше Джак да мисли, че може да протегне ръка над водата и да докосне другия бряг, който се намираше на километри от него.

Британският контраразузнавач излезе при Джак след няколко минути. В ръцете си държеше две бутилки бира „Зоненброй“ от хладилника. Райън смяташе, че е твърде студено за бира, но взе едната бутилка и отпи от нея, като отново се загледа към езерото.

- Обадиха се от Лондон - каза Истлинг. - Тази сутрин един патоанатом с екип от четирима медици е прегледал тялото на Пенрайт в Цюрих. Няма белези от пробождане на кожата, каквито остават от иглите на спринцовки. Знаем, че ще открием алкохол в кръвта му, но токсикологичните изследвания за други вещества ще отнемат седмици. Но според патоанатома определено не изглежда да е бил упоен или отровен.

Райън не каза нищо.

Истлинг се загледа към двора.

- Напил се е достатъчно много, за да се спъне и да падне на улицата. Лошо за човек на мисия.

- Той се отнасяше сериозно към работата си - каза Райън. - А ти го изкарваш някакъв клоун. Не го познавам добре, но заслужава по-добро отношение от онова, което получава от теб.

- Не беше клоун - отговори Истлинг. - От толкова време ходи по ръба на бръснача, че е започнал да пие и да се среща със случайни жени, за да релаксира от опасностите. И на най-добрите се случва. Аз съчувствам на стреса и напрежението, с което трябва да се справят, но в крайна сметка работата ми е да получа отговори.

Двамата продължиха да гледат към езерото Цуг, към светлините в другия му край. Джак си представяше как Пенрайт е седял тук и се е наслаждавал на красивата гледка преди няколко дни, докато е планирал следващия си ход с Утринна звезда.

- Значи това е то, така ли? Заминаваме си? - запита Райън.

- Лондон ще реши. Ако сър Базил смята да изпрати друг човек за контакт с Утринна звезда, може да останем ден-два повече, за да докладваме констатациите си на...

Райън, който продължаваше да гледа към далечния край на езерото Цуг, видя ярък блясък, който освети всичко чак до ниските облаци над брега. Светлината изглеждаше сякаш е на земята, а не над водата, но не можеше да се каже лесно. Пет секунди след това до балкона, на който стояха двамата мъже, достигна грохот.

Истлинг също гледаше натам.

- Експлозия.

- Мисля, че виждам огън - отговори Райън, който се взираше в далечината.

Изтича в къщата и запита мъжете дали не са намерили тук бинокъл. Един от тях вдигна декоративен, но работещ телескоп от триножник в кабинета и другите се засмяха, когато го подаде на Райън.

Американецът го взе и изтича обратно на балкона.

С усилие вдигна големия телескоп до окото си. Истлинг стоеше и го наблюдаваше.

На другия бряг, почти невидим сред светлините от другите къщи, се виждаше огън. Намираше се на няколко преки от брега, малко по-високо на хълма.

- Как се казва това място там?

- Роткройц - отговори Истлинг.

- Където убиха банкера Тобиас Габлер онзи ден?

- Всъщност да.

Джак отпусна телескопа.

- Да тръгваме.

- Да тръгваме? Там ли? Защо?

- Защо ли? Сериозно ли говориш?

- Райън, какво според теб е станало?

- Не знам, но отивам да видя отблизо.

- Това е абсурдно.

- В такъв случай защо не останеш тук да помагаш на хората си да се ровят из корнфлейкса? Аз отивам там.

Райън се обърна и излезе от балкона. Взе от масата ключовете на една от наетите коли и се втурна навън.

Когато вкара ключа в ключалката, чу забързани стъпки по чакъла зад себе си. Истлинг идваше.

- Аз ще карам.

Караха половин час около езерото, за да стигнат до Роткройц. Когато влязоха в селцето, нямаше как да сбъркат посоката. Бушуващите пламъци над къщата се издигаха петнадесет метра нагоре. Истлинг само трябваше да води колата към заревото, въпреки че се налагаше да отбива заради набързо поставените прегради по улиците, които трябваше да осигурят път за аварийните коли, и накрая успя да паркира наблизо - не се наложи двамата с Райън да ходят много.

Проправиха си път през голяма тълпа зяпачи на паркинга срещу пожара. Джак чувстваше горещината по лицето си.

По всичко личеше, че сградата е красив ресторант - пред нея се виждаше открита зона за маси с камини, които да топлят посетителите в студените вечери, а зад нея имаше продълговата конструкция с прозорци от пода до тавана, откъдето посетителите на ресторанта можеха да се наслаждават на удивително добър изглед към езерото. Високо над паркинга се открояваше табела с надпис „Ресторант Майсер“. Но сега сградата гореше, прозорците й бяха натрошени и огнеборците блъскаха встрани масите и столовете от ковано желязо, за да могат да изтеглят пострадалите от тази касапница.

На паркинга се виждаха няколко тела, покрити с черен найлон. Джак преброи поне десет, но не можеше да е сигурен в непостоянната светлина от огъня и многоцветните отблясъци от лампите на аварийните коли.

Десетки пожарникари все още се бореха с огъня и го обливаха с вода от маркучи от всички страни, а полицията задържаше тълпата назад с предупредителна лента, крясъци и, от време на време, бутане. Някой в тълпата каза, че камините се захранват от газопровод, и уплашени от евентуална нова експлозия, полицаите изместиха ограничителната лента на отсрещния тротоар.

Докато стояха с Ник далеч от светлината на ревящите пламъци, Джак забеляза група полицейски коли на ъгъла в отсрещния край на оградения с ленти паркинг. Двама полицаи заведоха брадат мъж с белезници към една от колите и го бутнаха да седне отзад. Той изглеждаше няколко години по-млад от Джак, но от това разстояние не можеше да се каже със сигурност.

- Интересно какво става - каза Джак.

Ник тръгна натам.

- Можем да опитаме да разберем.

Когато заобиколиха паркинга, полицейската кола с мъжа на задната седалка изхвърча на улицата и бързо се изгуби надолу.

Двама униформени стояха в края на редицата полицейски коли. Ник Истлинг отиде до тях и каза:

- Entschuldigung. Sprechen Sie Englisch?[9]

Единият полицай отговори на немски:

- Да, но сме заети.

- Разбирам. Чудех се само защо арестуваха онзи човек.

- Не го арестуваха. Задържаха го за разпит. Напуснал сградата малко преди взрива. Не бил посетител, а само влязъл отпред и излязъл отзад. След взрива една от сервитьорките го забеляза в тълпата и ни го посочи.

- Разбирам.

- Вие видяхте ли експлозията?

- Не, за съжаление. Нищо не видях.

Истлинг и Райън се обърнаха и тръгнаха отново през тълпата. След няколко минути напуснаха района, за да се върнат в тайната квартира, откъдето англичанинът искаше да се свърже със Сенчъри Хаус по секретния телефон. МИ-6 трябваше да окажат натиск на швейцарците, за да дадат информация за това престъпление, за задържания брадат мъж и за всичко друго, което може да се получи на такова по-високо ниво.

Истлинг остави Райън в хотела и продължи към квартирата. И този път аналитикът от ЦРУ се почувства сякаш контраразузнавачът го пренебрегва, но знаеше, че няма какво да прави в къщата, и затова не каза нищо.

56. В наши дни

Офицерът от „Делта Форс“ Бари Янковски, с позивна „Мидас“, беше оцелял при битката за базата „Фарът“ в Севастопол, Украйна, заедно с двама от своите оператори и единадесет други американци. Но за разлика от повечето хора от ЦРУ, които се измъкнаха, Мидас и момчетата му все още се намираха в страната.

От три дни Мидас живееше в Черкаси - средноголям град в сърцето на Украйна и местонахождение на голяма база на украинската армия, където домуваше нейната 25-а въздушна бригада.

Както повечето военни от специалните сили тук, Мидас нямаше време да тъгува за приятелите, които загуби в базата. Вчера следобед имаше звание подполковник. Но му се обадиха от Форт Браг, за да му кажат, че е повишен в полковник и не само е най-висшият офицер от Съвместното командване за специални операции тук, в Украйна, но е и командващ на всички части от САЩ, Великобритания и Украйна за операция „Червен килим от жарава“.

Мидас имаше седемнадесет години служба в армията, първо като рейнджър, а после като мустанг, както наричаха сержантите, получили офицерско звание. Преди шест години премина в „Делта“, където започна като щурмовак, а по-късно се включи сред най-елитните - разузнаването на „Делта Форс“.

Повечето военни единици в САЩ съкращават думата разузнаване на „recon“[10], но основателят на „Делта Форс“, Нападащия Чарли Бекуит, служил като офицер на разменни начала в 22-ри полк на САС на Обединеното кралство през шестдесетте години, беше взаимствал оттам много специфични неща, както и термина „ recce “.

Мидас произхождаше от полско семейство и израсна с двата езика, като в колежа научи и малко руски. Тъй като прекара почти цялата година тук, в Украйна, и заради богатия му опит и разбиране на местните условия, както и на украинската армия, от Пентагона решиха той да води операцията тук, на място.

В Севастопол ръководеше Предна оперативна група, което означаваше, че командва само трима мъже от „Делта“. Като за подполковник това беше много необичайно, но се налагаше заради езиковите му умения и уникалното познаване на района. А сега, няколко дни по-късно, пое командването на 429 мъже. Сред тях имаше шестдесет оператори и помощен персонал от Отряд Б на „Делта Форс“, бойци от 5-а и 10-а група на специалните сили, както и звено командоси от английските САС.

Под негово командване се намираше и взвод от 40 рейнджъри щурмоваци от армията на САЩ, които осигуряваха охраната на базата.

Разполагаше и с няколко транспортни и разузнавателни хеликоптери от 160-и авиополк за специални операции, три хеликоптера „Блек Хоук“ и шест малки хеликоптера МН-6 „Литъл Бърд“ за превозване на бойците.

Преди час Мидас получи една съществена добавка към средствата за въздушна подкрепа. Четири безпилотни апарата „Рийпър“ на ЦРУ бяха докарани от киевското международно летище „Бориспил“ тук, в Черкаси, долетяха и няколко армейски хеликоптера от Полша. Тези хеликоптери щяха да се използват главно за указване на цели с лазерен лъч, но Мидас реши да подходи нестандартно с тях и поиска един от екипажите да дойде веднага в оперативния му център, след като се настанят в новото си помещение.

Очевидно американците и британците не бяха сами. Украинските военни се намираха по местата си около границата или в резерв и очакваха, че ще се бият, но Мидас осъзнаваше с болка колко неподготвени са те за подобно нещо. Цял месец чете доклади за лошото състояние на оборудването, на обучението и най-важното, на бойния дух на украинските военни. Ширеше се дезертьорство, постъпваха и достоверни съобщения за шпиони и саботажи. Но още по-зле от всичко това действаше общото чувство сред украинските лидери далеч от границата, че започне ли боят, НАТО ще дойде и ще им помогне или, най-малкото, ще наложи болезнени санкции срещу Русия, които ще заставят Володин да спре нападението си.

Мидас познаваше войната от достатъчно дълго време, за да е наясно, че костюмарите в Киев се самозалъгват.

Той прекара сутринта в разговори по секретните комуникационни средства с познати командири от украинската армия, за да им напомни, че единствената помощ, която могат да очакват, е само от 429 бойци на САЩ и Великобритания в страната.

Най-скорошният му разговор, приключил преди минута, премина почти както всички други. Един украински полковник артилерист му каза:

- Ако знаеш, че руснаците идват, трябва да ги нападнеш, преди да прекосят границата.

Мидас тъпеливо отговори, че през този живот той и неговите 429 бойци няма да нападат Русия.

Полковникът отговори:

- Руснаците ще нападат с няколко ръждиви танка. Ще прелетят отгоре и ще пускат бомби по летища, които дори не използваме. И ще обстрелват плажовете ни с корабите от Черноморския си флот.

- Няма да е само това - отговори сериозно Мидас.

Полковникът викна в отговор:

- В такъв случай ще умра прав и с пистолет в ръка!

Мидас се зачуди кога ли за последен път полковникът артилерист е държал огнестрелно оръжие в ръка, но не запита.

Като офицер от Съвместното командване за специални операции Бари (Мидас) Янковски беше участвал в бойни действия в Ирак и Афганистан, обучавал беше и военните във Филипините и Колумбия.

Но за първи път работеше в обширна страна като Украйна, с голям вътрешен брутен продукт и добре образовано население.

За първи път се намираше и в такава безнадеждна ситуация. Неговите 429 мъже и жени трябваше да се изправят срещу седемдесетината хиляди руснаци, които чакаха около границата в готовност да нахлуят. И единствената му надежда в този случай беше да използва своите бойци като помощна сила, а не да помогне на Украйна да победи. Нито пък да отблъсне руснаците зад границата.

Не. Оцеляването им, неговото оцеляване, зависеше единствено от възможността да забавят руснаците с надеждата да им причинят толкова много загуби и главоболия, че онези да се откажат.

Прекара последния ден в устройване на центъра за съвместни операции тук, в Черкаси, с целия персонал, необходим да комуникира с Източна Украйна и да я наблюдава постоянно.

Мидас нямаше контрол над нелегалните агенти на ЦРУ тук, в Украйна, защото те не участваха в Съвместния оперативен център, но имаше още една стрела в колчана си. Във „Фарът“ се беше запознал с трима мъже: Кларк, Чавес и Карузо. Още щом разбра, че не са от ЦРУ или от някоя друга официална организация, искаше да ги изхвърли извън базата, но тримата се оказаха много способни и лоялни в битката за „Фарът“. След като се евакуираха по въздуха от Севастопол, Джон Кларк му каза, че той и момчетата му се връщат в Киев, където наблюдават една организирана престъпна група, която действа в страната от името на ФСБ. Кларк му каза също, че са готови да му окажат помощ, ако и когато той има нужда от тях.

Това не отговаряше съвсем на устава - по дяволите, Мидас нямаше никакво право да иска от цивилни американци да му помагат в бойни операции. Но се радваше да знае, че при нужда може да се обади на някой извън системата на военните и разузнаването.

Мидас имаше магистърска степен по военни науки от Американския военен университет. Много от наученото по време на следването имаше приложение на терен, но нищо от училището не отразяваше реалния свят на войната по-добре от един цитат, който откри в книга на немския маршал от деветнадесети век Хелмут фон Молтке.

Стратегията е система от хитрини.

Родом от Западна Вирджиния, Мидас предпочиташе да говори прямо и затова превеждаше този цитат като „Човек прави каквото трябва“.

Очакваше, че когато руснаците нападнат, много бързо ще се премине в сферата на неконвенционалното. Известният цитат на Молтке, че никой план не оцелява при срещата с врага, също беше една от военните истини. Започнеха ли руснаците партито, Мидас смяташе, че педантично планираната операция „Червен килим от жарава“ ще се видоизмени толкова, че той и екипът му тук, в центъра за съвместни операции в Черкаси, ще трябва да действат според обстановката.

Мичманите втори ранг Ерик Конуей и Андре Пейдж крачеха през украинската военна база в светлото и хладно утро. Не познаваха базата, а и не разбираха знаците на кирилица, но знаеха, че трябва да идат в края на редицата хеликоптери и да продължат, докато не стигнат до портала с охрана от американци.

Двамата членове на екипажа на хеликоптера OH-58D „Кайова Уориър“ държаха шлемовете си под ръка и приличаха на най-обикновени пехотинци от американската армия. Не носеха пилотски костюми, а униформи в светлокафяви, сиви и зелени цветове и бронежилетки с вложени в тях стоманени плочки за защита от малокалибрено оръжие. Имаха щатни автомати „Колт“ М4 на ремък на гърдите и пистолети „Берета“ М9 на хълбока, както и допълнителни пълнители в колани върху бронежилетките си.

Минаха край група украински техници, които ги спряха и се ръкуваха с тях. Не знаеха много английски, но се радваха, че тук има американци. Чернокожи като Дре се срещаха толкова рядко, колкото украинци в базата в Кентъки, и затова украинците го гледаха очаровани.

Ерик и Дре се държаха учтиво, но се отделиха от групата възможно по-бързо, защото командирът им ги чакаше в сграда в другия край на базата.

И нямаха представа защо.

След битките в Естония мичманите Конуей и Пейдж се бяха върнали в Полша, където служеха в Европейското командване. Полкът им участваше в поделение на НАТО, което се обучаваше с поляците, и след стреса в Естония двамата се радваха на назначението си там.

Но вчера получиха изненадващата новина, че заминават за Украйна. Решиха, че това има общо с нападението над офиса на „Партньорство за мир“ в Севастопол, което даваха по всички новини, но освен тон празни догадки, споделени с останалите в ротата си, нямаха представа с какво точно ще се занимават тук.

А и не им дадоха много време за мислене. През последните двадесет и четири часа ги подготвяха за мисията, а после те, заедно с цялата рота, включително хеликоптерите, прелетяха от Полша в два самолета С-17 и пристигнаха тук, в Черкаси, преди час.

Докато вървяха през украинската база, Ерик и Андре спореха игриво какво ли ги чака в другия край на базата. Не смятаха, че ще имат проблеми, но се дразнеха, че ги отделиха от другите точно когато всички се настаняваха в казармите и лягаха да си починат след двадесет и четири часа, прекарани в непрекъснато движение.

Намериха портала с американците и влязоха в зона, защитавана от хора, които разпознаха като бойци от 75-и рейнджърски полк. Тъй като Конуей и Пейдж обикновено нямаха пряк контакт с такива елитни войници, ги изгледаха с интерес.

След това си проправиха път през редица малки казармени бараки с големи като на гаражи врати, отворени, за да влиза вътре свеж въздух. В една от бараките Конуей и Пейдж забелязаха група мъже в камуфлажни дрехи и с неуставни коси и бради. Разопаковаха оборудването си и по косите и вещите им двамата двадесет и шест годишни мъже разбраха, че тези са от специалните сили на армията.

Пейдж се наведе към Конуей, докато минаваха край бараката.

- Ерик, първо минахме край онези рейнджъри, а сега - зелени барети. Май се изкачваме.

Конуей само се засмя, но и той изпитваше неподправено любопитство доколко навътре в светая светих на „специалната“ част на армията ще навлязат.

Скоро пристигнаха при последната постройка в базата. Охраняваха я друга група рейнджъри, които прочетоха имената на Конуей и Пейдж от табелките на гърдите им и повикаха някого по радиостанцията. След малко ги отведоха до един коридор и им казаха да почукат на последната врата вдясно.

Конуей и Пейдж се спогледаха нервно, след което Конуей почука с пръсти по металната врата.

- Влез - избумтя глас отвътре.

Влязоха и се озоваха пред половин дузина мъже в цивилни дрехи. Средно, тук, изглежда, нямаше никой по-възрастен с десет години от зелените барети в хангара и всички също имаха бради и различни дрехи. Всеки носеше пистолет на хълбока си и тъй като оръжията изглеждаха различни, двамата млади мичмани решиха, че това са оператори от Съвместния оперативен център. Което означаваше ТЮЛЕНИ-група шест или „Делта“. Както и да е, Конуей и Пейдж не знаеха каква работа имат тук.

- Влизайте, господа. Благодаря, че се отбихте - каза един от брадатите мъже.

В армията на САЩ човек не се „отбиваше“. Имаха заповед от командира да дойдат тук, но ако онези искаха да се държат неформално, Конуей и Пейдж нямаха нищо против.

Мъжът, който определено изглеждаше като водача тук, се представи, а после представи и хората си.

- Аз съм Мидас, това е Бойд, този е Хрътката, а онези отзад в черно са Арктик, Бийвис и Сламър.

Пейдж и Конуей си помислиха едно и също нещо:

„Мамка му, тези са от „Делта Форс“!

- За мен е чест да се запозная с вас, момчета - каза Мидас. - Четох докладите за полетите ви из Източна Естония. Пише, че вие, двамата шегаджии, сте взели една пътна карта и сте отлетели направо в спорните територии толкова ниско, че руският радар ви мислил за такси. След това сте унищожили половин дузина танкове Т-90.

Конуей знаеше, че докладът с преглед на действията му в Естония е засекретен от военните. Но не се изненада, че тези специалисти по черните операции са го чели.

- Благодаря, сър. Но да си призная честно, имахме късмет - отвърна Конуей и засия от гордост.

- А с нас имаше и хеликоптери „Апачи“ - добави Пейдж. Всички в стаята се разсмяха.

- Чудесно - каза Мидас и прочете името на Пейдж на гърдите му.

- Господин Пейдж, как мислите? Дали господин Конуей е толкова добър пилот, колкото го изкарва този доклад?

- Не ми е приятно да признавам пред него, но е кофти задник, сър - кимна Андре Пейдж.

- Това ми стига - отговори Мидас. - Само той те вози натам-насам и мисля, че точно теб трябва да питаме за уменията му.

- Пейдж се занимава с целеуказването, но може и да кара - вметна Конуей.

Мидас посочи дивана до стената и двамата мичмани седнаха. Полковникът отиде при хладилната чанта на масата, отвори я и измъкна няколко бутилки леденостудена бира „Славутич“ - местна марка. Отвори капачките на ръба на масата, а после занесе бирите на двамата зяпнали млади мъже.

- Добре дошли в Украйна - каза той и подаде бутилките. Върна се при хладилната чанта и взе една за себе си. Отпи и едва тогава двамата от екипажа на хеликоптера го последваха. Конуей смяташе, че това е много шантава работа, и се зачуди какво ли би изглеждало всичко, ако има скрита камера.

Мидас седна върху дървената масичка до своите хора. Останалите зареждаха пълнители на автомати с патрони от кутии. Конуей и Пейдж забелязаха автоматите, подредени до стената. НК416, които много приличаха на техните „Колт“ М4 и стреляха с куршуми със същия калибър, но тези на „Делта Форс“ ги превъзхождаха многократно.

- Вероятно се питате защо сте тук - каза Мидас.

Конуей беше по-мълчаливият от двамата и затова отговори Дре:

- Да, сър.

- Някакъв генерал от Вашингтон е решил, че може да ми възложи командването на тази операция в Украйна. С идването на вашата рота вече командвам четиристотин двадесет и девет души.

Вдигна бързо ръка и каза:

- Корекция. Четиристотин и осем мъже и двадесет и една жени. Имаме няколко жени, които помагат с разузнаването и с въздушните операции. Чувам, че има и една жена, която е лекар в спасителна група с хеликоптер „Блек Хоук“.

- Видях я сутринта. Готино парче - промърмори човекът от „Делта“ с прякор Хрътката.

- Както и да е, ако все още не сте се досетили, руснаците идват през границата. Може да е днес, може да е утре, а може и след седмица. Но ще дойдат, а когато дойдат, ще имаме екипи за специални операции из целия район, не точно на границата, но на седемдесетина километра навътре. Оборудвани са с лазерни целеуказатели SOFLAM и ще маркират цели за украинските ВВС за унищожаване с ракети „въздух-земя“. Следите ли мисълта ми?

- Да, сър - отговориха едновременно Конуей и Пейдж.

Мидас въздъхна.

- Добре, я слушайте. Искам услуга от вас. Стига с това „сър“.

Като бойци от редовната армия Конуей и Пейдж определено се чувстваха неловко да се обръщат към старши офицер просто с името Мидас.

- Слушам... Мидас - успя да каже Конуей.

- Преди малко пристигна и рота от вашите ОН-58. Сега останалите от вашата рота ще вършат същото, както бойците, от специалните сили. Ще обозначават с лазер цели за украинските ВВС. Другите хеликоптери „Кайова“ ще носят ракети „Стингър“, за да имат възможност за защита във въздуха.

- Добре - каза Конуей, без да е сигурен накъде води този разговор.

- Но аз искам нещо различно от вас. Искам да ви натоваря с ракети „Хелфайър“, за да можете и вие да стреляте.

- Да, сър - отвърна Пейдж и вдигна бирата високо за поздрав.

Мидас го изгледа за момент.

- Ъ... искам да кажа, Мидас.

- Добре. Основната ни мисия е да осветяваме с лазер цели за украинците, но това не е достатъчно. Искам да мога в крайна ситуация да работя независимо от тях.

Сега Конуей схвана идеята.

- Разбирам.

- От ЦРУ имаме безпилотни апарати „Рийпър“, въоръжени с „Хелфайър“, и можем да ги изстрелваме по цели. Но искам да имам и моя птица във въздуха - вас, момчета, - която да е в готовност да ходи до разни места и да напада цели в полет, ако е необходимо. Това можете ли го?

- Абсолютно.

- Както вероятно сте се досетили, аз не съм от редовата армия. Вие сте от тази система, но ми трябват пилоти, които разсъждават неконвенционално. От доклада четох за каскадьорския ви номер в Естония. Мисля си, че ще сте идеални в ролята на стрелец под наем от небето.

- Стига да искате - отговори Конуей.

- Радвам се да го чуя.

- Имам един въпрос, Мидас - запита Пейдж. - Къде ще ходим?

- Това ще е секретна информация. Определено не в Крим. Вероятно не и в Донецк. Ще ви казваме преди излитането обикновено, но искаме да сте готови, ако ви се обадим. Ще говорим с вашия командир да ви свали от редовния списък, за да работите по своята си операция.

Ерик и Дре довършиха бирите, стиснаха ръцете на мъжете в стаята и понечиха да си тръгнат. Ерик се обърна на вратата. Не знаеше дали да насилва късмета си, но реши да опита.

- Ъ, Мидас... Украйна не е член на НАТО. Не разбирам. Страната ни наистина ли почва война заради тях?

- Нашата страна - не - отговори мъжът и сви рамене. - Добре дошли откъм тъмната страна, момчета.

57. Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън се събуди от решително почукване по вратата на хотелската стая в Цуг, Швейцария. Погледна часовника на масичката до леглото си - показваше малко след четири сутринта. Бързо стана от леглото и дръпна вратата, но преди да я отвори докрай, се досети, че може и да е аналитик, а не оперативен служител, но все пак е на терен и вероятно нямаше да е зле да погледне през шпионката, преди да отвори.

„Стига, Джак. Бъди по-внимателен.“

В коридора стоеше Ник Истлинг и Джак веднага разбра, че онзи е буден от доста време.

И че нещо не е наред.

- Какво става?

- Трябва да вляза - каза Истлинг.

- Добре.

Англичанинът влезе и Джак затвори вратата след него. И двамата мъже седнаха на столовете в комично малката холска част.

- Сега ли се връщаш от тайната квартира? - запита Джак.

- Да. Говорих по телефона със Сенчъри Хаус и с хора от посолството в Цюрих.

- Какво става?

- Експлозията в ресторант „Майсер“. Загинали са четиринадесет души.

Джак не можеше да разгадае нищо по лицето му. Мъжът изглеждаше едновременно развълнуван и объркан.

- Един от жертвите се казваше Маркус Ветцел - добави Ник.

Джак леко наклони глава.

- И той е... кой по-точно?

Истлинг въздъхна продължително.

- Е, и без това щеше да научиш достатъчно скоро. Той беше нашият източник в банката. Утринна звезда.

Райън сложи глава в дланите си.

- Господи.

- Да. Вечерял с друг човек, който оцелял. Той разпознал тялото.

Райън стана.

- Още ли смяташ, че всичко това е случайност?

- Аз... очевидно... разбира се, че не. Голям глупак съм, Райън. Утринна звезда е убит. И мисля, че от същия, който уби и Тобиас Габлер.

- Радвам се, че си промени мнението.

- Ех, да. Вече съм убеден, че банкерите са убити, но не и Дейвид Пенрайт.

- Защо си така сигурен?

- Защото немските левичари не биха се интересували много от него, нали?

- Немски левичари? Какво е това?

- Едното от телата, открити в експлозията в Роткройц, е идентифицирано като двадесет и пет годишна германка на име Марта Шойринг. Тялото й е намерено на интересно място - именно затова швейцарците спрели другото, каквото са правели, и се съсредоточили върху нея. Намерили я в кухнята близо до тръбите за газ, но тя не е работела в ресторанта. Предполагат, че е донесла със себе си експлозива, но когато е опитала да настрои часовника, бомбата е гръмнала в лицето й.

Джак реши, че има още.

- Откъде знаят, че просто не е търсила къде да се измие?

- Говориш за тоалетната, нали?

- Да.

- Защото такива съвпадения няма. Марта Шойринг е тясно свързана с „Фракция Червена армия“. Арестувана е два пъти в Германия за подривни деяния. Живее в Берлин. Открили са адреса й в документите в раницата, която оставила в уличката зад pecторанта.

Джак знаеше всичко за „Фракция Червена армия“. Знаеше и че те не действаха в Швейцария.

- И защо й е на фракцията да взривява този ресторант?

Истлинг сви рамене.

- Знам само, че отивам в Берлин. От Сенчъри Хаус разговаряха с немската полиция. Немците ще обискират апартамента й и аз ще съм там с тях.

- А другият?

- Кой друг?

- Онзи, когото полицаите прибраха при ресторанта. Онзи, когото закараха в полицейската кола.

- О, този - отвърна Истлинг. - Избягал. Отворил белезниците си и измъкнал пистолета на единия от полицаите. Завързал ги един за друг около осветителен стълб в центъра на града, близо до гарата. И, изглежда, е заминал с влака.

- Той със сигурност е участвал.

- Възможно е. Сигурно е от „Фракция Червена армия“. Може да научим повече в Берлин. Както казах, след няколко часа отивам. За мен си добре дошъл, но не знам как ще те приемат германците. Може би трябва това да го уговорят твоите шефове.

Джак разтърка очите си.

- Преди два дни научи, че момиче от Берлин е пило заедно с убит британски агент, който работеше по същия случай, в който са замесени останалите убити. Сега една немкиня, която е забъркана с „Фракция Червена армия“, също е свързана със смъртта на другите двама. Наистина ли смяташ, че смъртта на Дейвид Пенрайт е съвпадение? Защо да не идем в бара, при който загина Пенрайт, и да не им покажем снимката на Марта, за да видим дали това е същата жена?

- Ще го оставим на швейцарците, които съм убеден, че ще постъпят точно така. Но тук е пълно с немкини. Ако Пенрайт не е говорил с немкиня, със сигурност е щял да говори с някоя австрийка или новозеландка, французойка или пък някоя шведка. Момичето в бара не е от значение.

Истлинг продължи:

- Ние ще отидем в Берлин, ще видим какви сведения има там за „Фракция Червена армия“ и ако те ни насочат към смъртта на Дейвид Пенрайт, ще предприемем необходимото. А дотогава не ми казвай как да си върша работата!

- Добре - отговори Райън. - Да тръгваме. Но искам да участвам в проучването на информацията, която ще намерим на място в Берлин. Не искам да стоя отстрани.

- Не съм аз, който решава тези неща, Джак. Питай хуните.

58. В наши дни

Татяна Молчанова се усмихна срещу камерата, когато започнаха новините в шест по „Новая Россия“. Обикновено тази програма, както всички вечерни новини по света, започваше със съобщаване на събитията от деня, но Валерий Володин се появи точно преди началото на програмата, влезе непоканен в студиото и седна на стола, който сметна за най-подходящ.

Затова камерата доближи Молчанова, която представи президента малко по-продължително, докато чакаха тон-техникът да нагласи микрофона на седналия от лявата й страна Володин, след което тя се обърна и поздрави президента с широка, но не прекалено неподходяща за професионалист като нея усмивка.

Молчанова нямаше въпроси към него - пристигането му изненада всички и продуцентите, които чуваше през слушалката в ухото си, изглежда, спореха помежду си как да започнат интервюто.

Налагаше се да действа неподготвена, но знаеше как, защото беше професионалист. Освен това подозираше силно, че президентът няма да й остави много възможности за импровизиране.

- Господин президент, в границите на най-голямата ни съседка на запад се случиха някои драматични събития. Как ще коментирате нападенията в Украйна, чиято напълно очевидна цел е да сплашат поддръжниците на Русия там?

Володин реагира като внезапно освободена пружина.

- Не просто поддръжници, Татяна Владимировна. Напомням ви, че в границите на Украйна живеят милиони руски граждани. Нападението над моята добра приятелка Оксана Зуева и бомбата в Донецк определено са дело на националистични партизански сили, подкрепяни от западни разузнавателни служби. Да добавим тук и нападението на ЦРУ в Севастопол. Това са провокации! Враговете на Русия опитват да ни вкарат във война. Досега запазвахме мира и решавахме разногласията си чрез дипломация, но те не знаят как да действат на такова сложно ниво и затова прибягнаха до кръвопролития.

Молчанова разбра накъде да насочи разговора. Зададе мъгляв въпрос за това как действията в Украйна се отразяват на родината.

Володин отговори мигновено:

- В Украйна има петдесет милиона души, една шеста от които са етнически руснаци. А Кримският полуостров е жизненоважен за сигурността на Русия. Това е очевидно дори за най-слабо запознатите с международните, икономическите и военните дела. Там домува Черноморският флот. Там преминават нефтопроводи и газопроводи за Европа, която е жизненоважен пазар за нас, и военни магистрали към Запада, които са от значение за нашата сигурност.

Украйна е в сферата на нашите интереси - продължи Володин. - Според мен заплахите за нацията ни са две. Само две. Тероризъм и престъпно беззаконние на запад от границите ни. Нашите врагове биха ни разпокъсали, ние знаем това, и по тази причина ги държим далеч от границите си, но това не е достатъчно. Източноевропейските страни станаха роби на Америка и Европа и ние трябва да се защитим от тях, независимо на каква цена. Намалихме тероризма в Русия в значителна степен. Етническите различия и криминалният контингент, повечето от който включва хора от етническите малцинства, са до голяма степен под контрол. Трябва да продължим борбата, да засилваме закона и правосъдната система у дома, както и обхвата на нашите служби за сигурност зад граница. Няма друг начин за оцеляване. Но като гледам случващото се в Украйна, виждам, че със славянските си съседи имаме не само еднакви интереси, но и еднакви заплахи. И една такава заплаха са украинските националисти на власт в Киев.

Володин се взираше в обектива на камерата. Татяна Молчанова седеше кротко встрани. Президентът определено беше забравил, че е на интервю.

- Няма да допуснем необезпокоявано съществуване на бандитски режими по границите си. Ето от това опитвам да предпазя родината. Всепроникващата престъпност и беззаконие в Украйна доказват необходимостта от защита на руските граждани там и тази защита трябва да бъде реална, а не да представлява линия на картата, която да не служи на ничии интереси.

Президентът замълча и Татяна Молчанова изпълни мъртвия ефир с гласа си:

- Можете ли да ни кажете какви мерки ще вземе вашето правителство, за да намали заплахите по нашата граница?

- Заповядах на нашата армия да подготви поредица малкомащабни действия за сигурност в защита на интересите на Русия в Крим, както и на руското население, което живее в Източна Украйна. Разбира се, не мога да разкривам оперативните подробности - усмихна се Володин. - Дори и на вас, Татяна Владимировна.

Жената се усмихна в отговор.

- Но нека всички знаят, че това е само мироопазваща мисия.

Татяна каза:

- Украйна не е член на НАТО, но членува в организацията „Партньорство за мир“, което означава, че имат обучение и координация със силите на НАТО. Очаквате ли това да предизвика проблеми при операциите за сигурността?

- Ние бяхме членове на НАТО допреди година - отговори Володин, - но разбрах колко погрешно е това. Как бихме могли да продължаваме да сме в НАТО, в организацията, създадена с изричната цел да ни победи? НАТО не е голяма заплаха. Повечето европейски страни са напълно рационални в мисленето си. Но Америка ни притеснява и ще дам пример защо. Вманиачени са по противоракетните системи. Това започна с Роналд Рейгън и продължава вече тридесет години. Американците искат тези ракети по една причина. За да си осигурят безопасност при неизбежна битка. Битка, която планират да започнат. Вече не се налага да слушаме Рейгън и заплахите му за свръхупотреба на сила, защото тогава имахме слабо ръководство и Америка с удоволствие диктуваше правилата. Слушахме ли ги, те се държаха любезно. Като господар, който милва мързелива котка. Но имаме приоритетни интереси в нашия район и нека Америка не забравя, че ще ги отстояваме.

- Кои са приоритетните интереси на Русия според вас?

- Съседните бивши съветски страни, в които живеят етнически руснаци. Мое задължение е да гарантирам защитата им.

Володин се обърна към камерата.

- А на НАТО и най-вече на Америка напомням, че това е нашият двор.

Посочи с пръст към камерата и продължи:

- Вие играете в него и ние ви позволявахме това. Но сега ви предупреждавам - стойте далече.

Молчанова се зачуди какво да пита, но не трябваше, защото Володин свали насочения си пръст и продължи да говори към камерата.

- Украинци, знайте, че ние обичаме страната ви и че вие сте най-добрите ни съседи. Не искаме да премахнем вашето знаме или вашия химн. Аз само искам да реша въпроса с границите на Украйна. Исторически Крим е част от Русия - всеки го знае. Ще е добре за двете ни страни да имат еднакви права, еднакви закони и еднакво светло бъдеще.

Татяна зададе следващия си въпрос с известен страх. Не можеше да реши дали не я подвеждат, но пък Володин направи толкова очевиден този въпрос, че тя не можеше да го подмине:

- Е, господин президент, значи целта на операцията за сигурност е Крим?

Володин не отговори веднага. Изглеждаше изненадан.

- Да караме по ред, госпожо Молчанова. Трябва да видим какво е отношението към мироопазващите ни сили. Ако тероризмът утихне... разбира се, ще се оттеглим - отговори той и вдигна длани, сякаш за да намекне, че инсинуацията за завладяването на територията на Украйна е на Молчанова.

Първоначалните атаки от инвазията започнаха, докато президентът говореше по телевизията. Действията късно следобед имаха желания ефект да изненадат украинските сили по границата. Те очакваха нападението, но не и по време на вечеря.

Батареи с далекобойни ракети опустошиха украинските отбранителни позиции, а изтребители бомбардировачи влизаха в страната, за да унищожават летищата в източната част на Крим. На запад през границата преминаха танкове, почти както в Естония, но се натъкнаха на по-сериозна съпротива от украинските Т-64. Макар и без качествата на руските Т-90, по-старите украински танкове бяха многобройни, почти всички бяха добре окопани или разположени в подсилени бункери.

Битките с танкове и ракетни системи „Град“ от двете страни на линията продължиха през първите четири часа на конфликта и с навлизането по-навътре на руската бронетехника украинците предприеха защита с гаубици. Но в небето властваха руски самолети МиГ и „Сухой“, които унищожаваха позициите им веднага след като стигнат при тях.

Украинците имаха значителен брой самоходни артилерийски установки с 152-милиметрови оръдия - произведени в Русия подвижни гаубици, наречени на река „Мета“, които се оказаха достатъчно добре скрити и мобилни, за да станат проблем за танковете Т-90, но украинските генерали пазеха повечето от този ценен ресурс в резерв, като оставиха разположените напред такива машини на милостта на руските хеликоптери „Камов“ и изтребители МиГ-29.

Към девет вечерта украинските градове Свердловск и Краснодон, на километри от руската граница, паднаха без почти никакви изстрели в пределите им, а Мариупол, на Азовско море, падна към десет и петнадесет.

Към полунощ група огромни транспортни самолети „Антонов“ Ан-70 с парашутисти напуснаха територията на Русия над Азовско море и след минути влязоха в украинското въздушно пространство. На бордовете им имаше по двеста до триста бойци. Повечето от тях принадлежаха на 217-и гвардейски въздушнодесантен полк от 98-а гвардейска въздушнодесантна дивизия, но имаше и няколкостотин спецназовци от ГРУ.

В помощ на транспортните самолети летяха изтребители с оборудване за смущаване на радарите, а при прелитането над Севастопол руските кораби в Черно море осигуриха защита на сънародниците си със своите ракети „земя-въздух“.

Украинците нападнаха с група Су-27, повечето от които бяха свалени над морето - два от руски изтребители и два от ракети „земя-въздух“, оцеляха само четири.

Руснаците загубиха пет от своите самолети, но шестте Ан-70 стигнаха до зоните за скачане.

Парашутистите изскочиха в нощта от самолетите и всички се приземиха в южния край на Кримския полуостров.

Към един и половина Русия разполагаше с 1435 леко въоръжени, но добре обучени бойци в Севастопол, които нападнаха два украински гарнизона и унищожиха няколко малки батареи за противовъздушна отбрана в центъра на града.

Ако украинците не знаеха защо руснаците са изпратили десант в Севастопол, скоро щяха да разберат. От няколко дни пет хиляди руски морски пехотинци живееха във флотилия руски кораби в малкото пристанище Очамчира в автономния район Абхазия от другата страна на Черно море. Щом транспортните Ан-70 излетяха от базата си в Иваново, в Русия, флотилията потегли към Севастопол. Нямаше да стигнат преди обяд на следващия ден, но така парашутистите и бойците от спецназ имаха достатъчно време да овладеят кварталите около пристанището.

Докато руските сили се разпръсваха от зоните си за кацане в Крим, танковете и другата бронирана техника нахлуваха все по-дълбоко в Източна Украйна. Руснаците имаха значително по-добро оборудване за нощно виждане от украинците и танковете им напредваха цяла нощ, като изненадваха паникьосания враг, който не ги виждаше. Въпреки че самата инвазия не учуди никого, украинското ръководство разбра след няколко часа, че неговите генерали не са преценили правилно скоростта, тактиката и интензивността на руското нападение.

59.

Много хора тичаха сутрин в Лондон, не колкото във Вашингтон, но предвид лошото пролетно време тук Джак Райън-младши се изненадваше колко млади мъже и жени излизат с маратонките си, за да натоварят сърцето си сред стихиите.

Обикновено Джак срещаше повечето от тях на връщане към дома. Обичаше да излиза много рано, преди другите, защото така имаше чувство за постижение, което не получаваше, ако излезеше късно.

Но тази сутрин нещата изглеждаха други. Да, стана рано - минаваше шест, а той вече беше изминал няколко мили. Но обичайното повишено настроение не дойде. Чувстваше се уморен в мократа и студена сутрин, а и сърцето го болеше малко от бирата, която изпи предната вечер.

След като се върна от напразното си посещение в град Корби, за да се срещне с човека с псевдоним Бедрок, той се отби в един пъб близо до апартамента му в Ърлс Корт. Изяде две порции риба с картофи и изпи няколко халби бира. За щастие, никой не му обърна внимание и не го заговори, но на път към жилището си в Лексам Гардънс се отклони по много различни улици за дълга едночасова проверка за преследвачи, която продължи след полунощ, и остана почти сигурен, че три пъти е забелязал един пикап без отличителни знаци.

Четири часа лежа в леглото си, замислен кой ли, по дяволите, го следи, и сега, в шест и половина, тялото му страдаше заради снощната тежка вечер.

Третата миля от пробега минаваше през Холанд парк, където Джак се потеше в опит да изкара част от алкохола и пържената храна от тялото си. Обиколи едно обхванато от мъгла футболно игрище и пое по дългия и стръмен квартал Нотинг Хил, по тясна пътека с име „Холанд“, която вървеше по края на парка и до тухлената ограда на дълга редица къщи отдясно.

Размина се с две жени, които крачеха бързо надолу с луксозни бебешки колички пред себе си, и им се усмихна.

Петдесетина метра след тях имаше още двама едри широкоплещести мъже, които превалиха хълма с лекота и затичаха бавно надолу към него.

Джак се замисли за Оксли - стария английски шпионин. Бедрок. Не се беше обадил на баща си, за да му каже, че не успя в опита си да измъкне информация от този човек. Пробва да изнамери някаква тактика, за да накара дъртака да говори, но не измисли нищо. Дори се запита дали не е по-добре просто да забрави всичко това и да остави баща си да пусне ЦРУ или друга организация, която да опита да научи нещо за загадъчния и вероятно въображаем убиец на име Зенит.

Каза си, че още един ден ще мисли за някаква нова тактика, а после ще съобщи каквато информация има за Бедрок.

Войната в Украйна беше започнала - Джак видя това по новините, докато завързваше маратонките си. Не знаеше дали Съединените щати имат готови за бой сили в тази страна, но знаеше, че баща му ще търси дипломатическо решение и ще работи чрез разузнаването срещу руското нападение, а всякакви подробности за Таланов вероятно ще помогнат за решаването на кризата.

Докато се качваше по тясната пътека, Джак погледна лицата и ръцете на двамата едри мъже пред себе си. Знаеше от обучението си как да разпознава признаците пред нападение - малки загадки за проблем - и направи това и сега по навик, когато огледа мускулестите млади мъже пред себе си.

Двамата не държаха нищо в ръцете си, а и по лицата им нямаше признаци на заплаха.

Райън насочи вниманието си към пътеката и се насили да вдига коленете малко повече и да отпуска раменете си. Все още не чувстваше прекалена умора и възнамеряваше да мине границата от пет мили дори ако това го убие.

Когато двамата мъже отсреща се намираха на петнадесет метра, очите му автоматично се насочиха към тях. Джак осъзна, че пак търси признаци за нападение, и се укори, че прави новото си съществуване също толкова напрегнато, колкото преди. Въпреки ситуацията, в която беше вкарал себе си и Санди Ламонт в Антигуа, си казваше, че няма причина да се чувства застрашен от нищо. Знаеше, че ще откачи, ако трябва да смята всеки минувач за евентуално опасен до края на своя...

Какво е това? - каза си Джак, като видя някакъв предмет под горнището на мъжа, който тичаше отдясно - издуваше тъканта на дрехата, когато десният крак се вдигаше нагоре. Приличаше на пръчка или на нещо като палка. В почти същия момент мъжът посегна с ръка под горнището си.

Тялото на Джак мигновено премина в режим на тревога - мускулите му се напрегнаха, а сетивата му заработиха на максимални обороти.

Двамата мъже промениха крачката си - леко смениха стойката си, за да пренасочат тежестта си, а Джак търсеше точно това. Незабавно схвана, че се обръщат, за да застанат пред него. Той нямаше оръжие и знаеше, че единственият му шанс е да ги нападне бързо и неочаквано, като се възползва от набраната от тях инерция.

Мъжът отдясно измъкна един тридесетсантиметров прът, а мъжът отляво вдигна ръце, сякаш просто възнамерява да събори Джак.

Райън се приведе ниско, под ръцете на едрия мъж, който искаше да го хване в мечешка прегръдка. Претърколи се напред на мокрия тротоар, като рязко стана на крака и се извъртя обратно, след което се нахвърли срещу нападателите си. Десният му юмрук полетя към мъжа с палката, който тъкмо се завърташе към него и вдигаше оръжието си високо като за удар.

Юмрукът на Джак попадна в носа му и главата на мъжа отскочи рязко назад, при което той изпусна оръжието си на бетонната пътека и то издрънча с непогрешим метален звук, преди да отскочи и да се изтърколи в храстите.

Другият, след като се препъна, се отблъсна от тухлената стена и се втурна към Райън. Отначало американецът не видя оръжие, но онзи идваше към него с протегната напред дясна ръка, което значеше, че вероятно крие нож. Райън рязко вдигна ръка, за да блокира тази на нападателя, под ъгъл от четиридесет и пет градуса и едва тогава забеляза отблясъка от стоманата. Онзи държеше малък крив нож с острие към десетина сантиметра, което макар и късо, си беше смъртоносно.

Джак изпълни хватката с ловкостта на човек, тренирал почти всеки ден в продължение на години. Блъсна с гръб нападателя, а с двете си ръце отби ръката с оръжието. Изви ръката на мъжа надясно и в същото време трясна главата си рязко в носа на едрия мъж и го просна на тротоара. Ножът падна и Джак го ритна настрани в тревата.

Носовете на двамата му врагове кървяха, но той виждаше, че съвсем не са се отказали.

Бандитът, който изпусна палката, замахна с юмрук, но не улучи, защото Джак се отпусна на коляно, после рязко скочи към него и го блъсна в гърдите. И двамата паднаха на мократа трева между пътеката и почти двуметровата ограда и американецът се постара да се озове отгоре. Веднага удари вече нараненото лице на мъжа, а после се отърколи встрани и бързо се изправи, защото знаеше, че другият нападател е на крака и зад него, откъдето лесно можеше да го стисне с ръка за врата или да го ритне с крак в гръдния кош. Джак беше избрал тази тактика мъдро, защото кракът на втория нападател ритна въздуха там, където американецът се намираше преди това, и онзи се подхлъзна и падна по гръб.

Джак му се нахвърли безмилостно и заби коляното си рязко отстрани в главата му, докато онзи опитваше да стане. Когато усети удара, разбра, че онзи ще припадне, а коляното му ще се надуе като пъпеш.

Сега Джак стоеше прав, а двамата мъже лежаха проснати на земята. Единият не мърдаше, а другият лежеше с опрян гръб на оградата.

Макар и побеснял от прилива на адреналин, Джак искаше отговори. Кои са тези? Дали не са същите задници, които го следяха?

Двамата изглеждаха на не повече от двадесет и пет години, с къса кестенява коса и големи мускули, но нищо не показваше кои са.

Джак отиде до мъжа при оградата - изглежда, можеше да говори и затова американецът коленичи до него и вдигна юмрук високо.

От другата страна, от парка, прозвуча силно свирка и Джак обърна глава.

- Хей, ти! Какво правиш?

Двама полицаи, мъж и жена, тичаха през футболното игрище на петдесет метра от него. Единият имаше свирка в устата си, а другият извика отново:

- Махни се от онзи човек!

Джак всъщност не се намираше върху никого, но стана и се обърна към полицаите.

Не измина и три метра в посока към тях, когато усети удар в гърба си, между лопатките. Мъжът, който седеше до стената, очевидно беше скочил на крака и го блъсна с всички сили.

Джак падна по лице в мократа трева. Не изпита болка, а се разгневи на себе си, че е отклонил вниманието си от нападателите си.

Застанал на ръце и крака, той погледна назад през рамо. Изненада се - двамата мъже бягаха, изоставили оръжията си.

Изтичаха няколко метра нагоре по пътеката, а после се покачиха по тухлената ограда и изчезнаха от другата й страна. Джак остана шокиран, че онези успяха изобщо да станат, а и да са в състояние да избягат. Понечи да ги последва, но двамата полицаи му викнаха да остане на мястото си.

Те все още се намираха на двадесет и пет метра от него и нямаха оръжие - Джак можеше лесно да се покачи по каменната ограда и да изчезне, а и като нищо можеше да настигне двамата ранени мъже. Но той живееше тук, полицаите го видяха и едва ли щеше да е трудно да го намерят.

Райън остави двамата си нападатели да избягат и вдигна ръце, за да покаже на полицаите, че не е заплаха за тях. Бързо погледна надолу към дрехите си, които се оказаха изцапани с петна кал и кръв от носовете на двамата нападатели.

Дишаше бързо, за да се успокои, преди полицаите да стигнат до него и да го накарат да застане с ръце на стената. По-късно благодареше на себе си, че не бързаше да им отговаря, защото в този момент, когато спря, за да успокои сърцето си и дишането си, осъзна, че ако каже на полицаите за оръжието в храстите, баща му щеше да научи, че някой е посегнал на живота му.

Веднага щеше да му изпрати агенти от охраната, които да го обикалят с костюмите си във фигура „диамант“, и така да приключи престоят му тук, в Англия, и сериозно да попречи на бъдещите му планове.

Не, не можеше така.

Каза на двамата полицаи, че както тичал, онези го нападнали и искали пари. Тук, в Лондон, обирите не бяха рядкост, въпреки че бе съвсем ново нещо да нападнеш в шест и половина сутринта човек, който очевидно няма портфейл.

След като двамата патрулни го закараха в кварталния участък, установиха, че пред очите им са нападнали сина на президента на Съединените щати. Отнасяха се към него като със знаменитост и най-трудната част за Джак се оказа да убеждава поне петнадесет души по различни начини, че не му трябва болница и не иска да иде там.

Коляното щеше да го боли, но не като за болница. Той просто искаше да си иде у дома.

Полицаите му изнесоха лекция, че като човек от такова ниво той има право на охрана и ако позволи, около него ще има хора, които да го пазят, когато другия път нападателите пак го изберат за жертва.

Райън им благодари, обеща да помисли по въпроса и една малка полицейска кола го закара в апартамента му в осем и тридесет. Двамата полицаи го накараха да обещае, че ще се обади, ако има други проблеми, и той им благодари отново за грижите. Изкачи стълбите до апартамента си, влезе в него и заключи вратата добре.

В банята свали мръсните си дрехи и пусна душа, а после седна на ръба на ваната. Докато банята се изпълваше с пара, Джак мислеше за случилото се.

Знаеше, че трябва да се обади на Санди и да му каже. Вероятно шефът му щеше да отговори с „казах ти“, но Райън изобщо не смяташе, че случаят от тази сутрин има нещо общо с неговата работа.

Защото ако това имаше нещо общо с работата му в „Кастор и Бойл“ и ако затова го следяха, то какво толкова се беше променило, че да ги накара да преминат към нападение?

Нищо. Въпреки че в случая „Голбрайт“ участваха „Газпром“ и някои евентуално опасни личности, той от месеци се занимаваше с този случай и дори му го отнеха преди няколко дни. Ако някой е искал да го нарани заради Малкълм Голбрайт, защо, по дяволите, трябва да го прави сега?

Изведнъж се досети, че през последните няколко дни е нарушил онова, което правеше редовно. Отишъл беше до Корби за проваления опит да говори с Виктор Оксли.

Джак помисли над това. Дали то не бе причината за нападението? Не виждаше логиката, но и без това в нещата нямаше никаква логика.

Определено нямаше връзка между работата му в „Кастор и Бойл“ и бившия английски шпионин Виктор Оксли. Всъщност усещаше, че го наблюдават много преди дори да научи името на този човек.

Но не виждаше друго обяснение. Отиде да се срещне с английски шпионин, който може да е знаел някои неща за миналото на сегашния шеф на руското разузнаване, и на следващия ден двама го нападат с палки и ножове. Райън не вярваше в съвпадения и може и да нямаше отговори, но знаеше кой има.

Или Оксли по някакъв начин стоеше зад случилото се тази сутрин, или най-малкото знаеше защо са го нападнали. Докато се вмъкваше във ваната, реши, че трябва да иде отново до Корби и да накара оня да проговори.

Тридесет минути по-късно, изкъпан и преоблечен, той седеше зад волана на своя мерцедес и караше бързо на север.

60.

Операция „Червен килим от жарава“ навлезе във фазата на директните действия малко преди четири на втората сутрин, след като руснаците прекосиха границата. Цяла нощ над хълмистите гори източно от Донецк бушуваха въздушни битки, предимно между руски щурмови хеликоптери „Камов“-52 с модерни средства за нощно виждане и украинските Ми-24 без нощно виждане, които въпреки това се намираха във въздуха. Под тях един екип от дванадесет души от 5-а група на специалните сили се криеха на покрива на някаква фирма за химическо чистене край изоставено футболно игрище в град Зугрес. Оттук наблюдаваха със специалните си оптически прибори района тридесет мили на изток и можеха да маркират цели с лазерните целеуказатели на повече от петнадесет километра.

В ясната нощ американците гледаха хеликоптерите в далечината, които се виждаха като точки светлина, докато не започна стрелбата и около точките се появиха светлинни черти като в някакво футуристично шоу. Това продължи с часове. От време на време отгоре прелиташе бърз самолет или пък, още по-рядко, някоя украинска част изстрелваше артилерийски снаряди на запад, които изпълваха хоризонта със светлина.

Но малко преди четири екипът наблюдатели забеляза през инфрачервените си бинокли колона автомобили, която се движеше необезпокоявана по шосе Н21. Американците ги идентифицираха като бронетранспортьори БТР-80, каквито използваха руските и украинските сили. Обадиха се до Съвместния оперативен център, за да ги уведомят за евентуални цели в зоната за стрелба, но не можаха с положителност да идентифицират колите като вражески или „червени“. Оперативният център опита да получи положителен отговор от украинците, но украинската армия се намираше в състояние на хаос и дори ВВС реагираха бавно.

След петнадесет минути бронетранспортьорите стигнаха на 13 километра от екипа от специалните сили. Мидас разпореди един от патрулиращите безпилотни апарати „Рийпър“ да прелети над колоната и машината бързо пристигна там и изпрати изображения на разузнавачите в центъра.

Всички коли носеха руското знаме. Безпилотният апарат имаше на борда си две ракети „Хелфайър“, но Мидас нареди на своя офицер по комуникациите да предаде целта на украинците.

Техните два самолета МиГ пристигнаха бързо. Откриха лазерния маркер на американците и бързо обсипаха колоната па шосето с ракети Кх-25 от типа „въздух-земя“.

Хората от 5-а група отначало останаха доволни от хода на нападението, но скоро стана ясно, че украинските самолети се бавят прекалено дълго над целите. Командирът на екипа съобщи това в Съвместния оперативен център, но когато от хоризонта от изток долетяха ракети, се оказа, че само половината колона на шосето е унищожена. Мъжете от 5-а група не видяха нападащите самолети, но предположиха, че това са изтребители на двадесет и пет или повече километра оттук.

Един от украинските изтребители избухна в огнена топка, а вторият се отклони и прекрати нападението.

Мъжете от 5-а група осветиха с лазера четирите останали цели, за да бъдат унищожени от ракетите „Хелфайър“ на безпилотния апарат, но два БТР-80 оцеляха.

„Червен килим от жарава“ започваше с много добри успехи. Да, успяха да унищожат шест бронирани машини във вътрешността на Украйна, но за сметка на едно от най-мощните въздушни оръжия на страната. Мидас знаеше, че такова ниво на загубите е в полза на руснаците.

Президентът Райън се срещна с министъра на правосъдието Мърей в Овалния кабинет. Макар уморени от прекалено много работа, двамата мъже имаха опита и дисциплината да не се поддават на изтощението по време на Национална криза.

Райън беше прекарал сутринта в разговори с военните си съветници, но се налагаше да спазва обичайния си график. Разбира се, руското нападение привлече много внимание в Съединените щати, а Белият дом подаваше изявления за санкции, протестираше в Съвета за сигурност на ООН и дори заплашваше да прекрати участието на САЩ на предстоящите зимни олимпийски игри в Русия, опитваше и други дипломатически „бойни хватки“, за които никой от администрацията на Райън не смяташе, че ще доведат до нещо. Но Америка имаше нужда от този параван с извиване на ръце чрез дипломация, за да скрие тайните действия на своите бойци в Източна Украйна.

Президентът Райън нямаше време да посреща в Овалния кабинет членове на правителството, които не бяха от армията на САЩ или от разузнаването, но намери пролука за Дан Мърей. Двамата седнаха един срещу друг и Райън наля кафе.

- Дан - каза той, - надявам се силно, че имаш добри вести.

Мърей можеше само да му обясни какво е открил или да му подаде двата листа с информацията за разследването, но знаеше, че шефът му обича да види продукта от разузнаването, и затова сложи на масичката за кафе няколко снимки.

Райън взе първата от тях. Тя представляваше цветна снимка на млада латиноамериканка на входа на някакъв супермаркет.

- Тази е заподозряната за отравянето на Головко, така ли? - запита Джак.

- Да. Фелисия Родригес.

Джак кимна и погледна към втората снимка. Изглежда, беше правена на същото място, но през вратата излизаше друг човек. Мъж, ниско подстриган, атлетичен, с шорти и бяла ленена тениска. Снимката се оказа изненадващо чиста - Джак си помисли колко полезни са охранителните видеокамери за контраразузнаването и полицията.

- Кой е този?

- Все още не знаем името му, но със софтуер за разпознаване на лица открихме, че е влязъл в Съединените щати с частен самолет от Лондон. Паспортът му е от Молдова, на името на Василий Кулагин, но при проверката не го намираме. Самолетът е регистриран на корпорация в Люксембург, която също не излиза при проверката.

Райън разбра какво означава това.

- Агент.

- Да, дявол да го вземе.

- Руски агент?

- Не знаем със сигурност, но сме го пуснали за издирване по снимка и по информацията от фалшивия паспорт.

Райън посегна към следващата снимка.

Тя представляваше копие на паспорт със снимка на човек на име Джейми Калдерон.

- Още един агент?

- Всъщност да. Той е офицер от разузнаването на Венесуела. Истинското му име е Естебан Ортега. И преди сме го следили в САЩ, наблюдавали сме го, но никога не сме имали нищо солидно.

- И тук не виждам нищо солидно - отбеляза Райън и вдигна последната снимка. Тя представляваше изключително качествена снимка на малка жълта къща с палмово дърво зад оградата на предния двор.

- Кажи ми какво става в тази къщичка.

- Знаем, че Ортега е заминал със самолет за Маями и е наел тази къща в Лодърдейл. Там е прекарал два дни. Тайнственият молдовец, чието истинско име не знаем, е минал през митницата на летището във Форт Лодърдейл. Деветдесет минути след това е дошъл в този магазин, който по една случайност се намира на тридесет метра от тази малка тайна квартира на венесуелското разузнаване.

Джак вдигна поглед към Дан.

- Точно тридесет метра ли?

- Да. Вчера проверих лично.

Райън се усмихна. Дан все още обичаше да използва обувките си.

- Продължавай.

- После, в деня след идването на тайнствения молдовец и Ортега, се появява Фелисия Родригес. Тя отива в магазина, но по-важното е, че следата от мобилния й телефон я показва в къщата на венесуелеца.

- По дяволите - каза Джак развълнуван.

Мърей добави:

- Прекарала е там само един час, след което е наела хотел в квартала. Следващата сутрин се е върнала с кола до Канзас.

Райън отново огледа снимките набързо, а после вдигна очи към Мърей.

- Преди да питаш - каза министърът на правосъдието, - доловихме съвсем слаби следи от плутоний 210 в къщата и в хотелската стая на Родригес. Съхранявали са го много по-добре, отколкото при отравянето на Головко. Ясно е, че Родригес го е носела в някакъв оловен контейнер, но го е извадила в кафенето в Канзаския университет.

- Нека проверя дали те разбирам - каза Райън. - Ние мислим, че тайнственият молдовец вероятно е агент на ФСБ от Русия, който е донесъл плутония в САЩ с частен самолет и го е дал на убийцата с помощта на Ортега от венесуелското разузнаване.

- Такава е нашата версия. Не може да се каже със сигурност дали молдовецът е бил в къщата, но пък е сниман на една плюнка разстояние оттам. Знам, че не сме открили димящия пистолет, но...

- Трябва да ги открием - прекъсна го Джак. - Ортега и другия.

- Всъщност трябва ни само другият.

- Защо не ни е необходим венесуелецът?

- Защото три дни след срещата в Лодърдейл, деня преди отравянето на Головко, Естебан Ортега е убит в град Мексико. Стреляли в таксито му от преминаващ мотоциклет. Стрелецът е седял отзад, но за него няма никакво описание. Единственият свидетел е таксиметровият шофьор, но показанията му не стават за нищо.

Райън се облегна на дивана.

- Прикриват следите.

Въздъхна разочаровано и продължи:

- Ще убият всеки, който може да ги свърже с този случай. Вземи каквото ти трябва за международна заповед за арест. Ако разберем кой е молдовецът, ще можем да го приберем.

- Добре.

Райън отново погледна снимката на младата венесуелка. Тя изглеждаше толкова млада, с цял един живот пред себе си.

- Какви са били мотивите й?

- Не знам дали ще научим някога. Тя има семейство в страната си и е възможно да са ги заплашвали. Сигурни сме, че е нямала представа какво носи и вероятно руснакът или венесуелецът са я излъгали.

- А имаш ли идея защо венесуелците участват?

- Още не. Възможно е и Ортега да не е знаел какво точно Родригес ще сложи в чашата на Головко.

- Значи - поде Джак, - руснаците намират еднакво мислещи полезни идиоти, които да им помогнат в заговор, а после ги прецакват и ги използват за собствени цели.

Мърей кимна.

- Това звучи като взето от книжката с игри на Роман Таланов.

- Онзи от ФСБ? Наистина ли? За съжаление, не мога да кажа, че знам много за миналото му.

- Никой не знае - отговори Райън. - Но работя по въпроса.

61.

Джак Райън-младши пристигна в Корби в единадесет преди обед. Небето тук изглеждаше още по-сиво, отколкото в Лондон, а когато излезе от своя мерцедес на улицата пред къщата на Оксли, въздухът се оказа забележимо по-хладен.

По време на двучасовия преход се убеждаваше сам, че е тръгнал напразно. И за миг дори не считаше нападението тази сутрин за случайно, но не знаеше дали бившият шпионин има нещо общо. В Хънтингтън почти беше готов да се върне обратно, но не се отказа, защото реши, че няма да е лошо да се види с Оксли ако не за друго, то поне за да досади на стария пръдльо още веднъж.

Джак реши да му каже за нападението тази сутрин, за да види как ще реагира онзи. Със сигурност Оксли имаше пръст в тази работа, неизвестно защо, но ако е така, то самата поява на Райън при него щеше да накара англичанина да се издаде.

Джак се изкачи по стълбището до апартамента на Оксли на първия етаж и усети, че коляното, пострадало при срещата с онези бандити сутринта, вече го наболява. Трябваше да се досети да му сложи лед, а и заради неподвижното седене в колата сигурно щеше да накуцва няколко дни.

Прогони тази дразнеща мисъл от главата си и насочи вниманието си върху неприятния предстоящ разговор с Оксли. Райън си каза, че ако онзи направи още някоя подигравателна забележка за баща му, ще го фрасне по ченето.

Знаеше, че не би ударил англичанина, но се чувстваше добре при мисълта, че иска да го направи.

Джак спря пред вратата на Оксли и вдигна ръка, за да почука, но забеляза в същия момент, че вратата е леко отворена. Погледна по-отблизо и видя под бравата едно размазано черно петно от обувка. Оказа се и че касата до бравата е счупена.

Някой я бе ритнал толкова скоро, че по отпечатъка от обувка все още се виждаше малко кал.

Сърцето на Райън заби силно и бързо. Точно както се случи тази сутрин при нападението - индикаторите му за заплаха светеха в червено. Извъртя се, погледна надолу към малкия коридор до стълбището, но се оказа, че е сам.

Първо реши да се обърне, да слезе по стълбите и да се качи в колата. Можеше да извика полиция оттам. Но нямаше представа дали Оксли е все още жив. Ако е така, то може би животът на старото копеле зависеше от всеки миг закъснение.

Възможно най-бавно и тихо Райън хвана дръжката на вратата и я бутна, за да отвори.

Веднага разбра, че Вик Оксли е съвсем жив. Седеше на метален стол пред малка кухненска маса, на три метра от входната врата на едностайния си апартамент. Пред него имаше чаша чай. Под отметнатата настрани коса на високото му сбръчкано чело блестеше пот, но иначе мъжът изглеждаше напълно спокоен. Като човек, седнал в кухнята си, за да се наслади на сутрешната чаша чай.

Но на студеното дюшеме в краката му лежаха двама мъже, проснати по гръб. Съвсем ясно се виждаше, че са мъртви, с тела в неестествени пози. Райън забеляза, че вратът на единия от двамата определено е счупен, защото главата му стоеше изкълчена надясно и назад към рамото.

Другият имаше кървави охлузвания по лицето, а очите му бяха широко отворени.

Оксли вдигна поглед и по лицето му се изписа известна изненада, че вижда младия американец, но бързо се овладя и вдигна чашата. Махна с нея и запита:

- А, идваш за чаша чай, така ли?

Райън вдигна бавно ръка. Не знаеше какво, по дяволите, става тук, но стоеше готов в случай, че едрият мъж скочи от стола си и му се нахвърли.

Но вместо това мъжът отпи спокойно от чая си.

Джак спусна ръце.

- Какво... става?

- Сега ли?

Райън кимна е широко отворени невярващи очи.

- Синът на президента на Съединените щати влезе в кухнята ми.

Оксли се беше превърнал от пълен задник в умник. Райън не знаеше дали това е напредък, но сега поне разговаряха. Влезе в апартамента и затвори вратата зад себе си.

- Очевидно питам за преди.

- А. Тези ли? Удариха се в месинговия ми бокс, станаха за втори път, пак се удариха в него и повече не са ставали.

Райън коленичи над двамата, провери пулса им, но такъв нямаше. Оксли го наблюдаваше със скрито наполовина зад чашата лице. Бавно я спусна в скута си, след което каза с мрачен, почти злобен глас:

- Носиш неприятности, нали така, момче?

- Не съм ги довел аз.

- Да, но се появяваш, а на следващия ден идват тези. Или ти си ги накарал да дойдат, или пък те са накарали теб да дойдеш. Тъй като ти дойде тук първи, виня тебе.

Усмихна се назидателно, с усмивката на раздразнен човек, и каза:

- Мокрите улици не създават дъжда, нали така?

Джак дръпна един метален стол и седна срещу англичанина от другата страна на масата.

- Тази сутрин ме нападнаха двама. В Лондон. Но не тези.

- Гледай ти съвпадение.

- Мисля, без да съм сигурен, че не е съвпадение.

Райън погледна набития мъж, а после двете тела. Не можеше да повярва, че Оксли е успял да се справи с тези млади и силни мъже.

- Ти ли ги уби?

- Е, не са умрели от естествена смърт. Тъп си като баща си.

Джак стисна зъби.

Оксли сложи чашата си на масата.

- Въпреки произхода ти мисля, че е редно да съм добър домакин и да ти направя чай.

Стана на крака и отиде в кухнята, взе чайника, сложи го на газовия котлон и завъртя копчето дотолкова, че пламъците заоблизваха стените на съда.

- Хей! Не искам чай - каза Джак. - Искам отговори. Как стана това? Как успя да...

Оксли не го слушаше. Свали една чаша от малкия шкаф, духна в нея, за да я почисти от прах, и после сложи в нея торбичка чай. Не след дълго чайникът засвири и белокосият мъж напълни чашата с гореща вода. Сложи вътре две кубчета захар, които взе с пръсти от картонена кутия, и погледна през рамо към Райън.

- Като те гледам, мисля, че не искаш мляко. Не си чак толкова изтънчен, нали?

Райън не отговори. Точно сега обмисляше ситуацията. Синът на президента на САЩ бе в малък едностаен апартамент с две тела в краката си. Убиецът им се разхождаше наоколо без никакви притеснения и всяка частичка в тялото на американецa крещеше, че трябва да бяга оттук, и то веднага.

Но имаше друго нещо, което Райън искаше по-силно.

Отговори.

Остана седнал на мястото си, за да чака Оксли да проговори.

Едрият англичанин сложи чашата чай пред него и седна в стола си. И чак тогава заговори.

- Е, пий бързо, приятел, защото след малко ще те гоня. Преди да реша дали да те изритам през вратата, или да те изхвърля през прозореца, ми кажи какво знаеш за всичко това?

- Не съм много сигурен, но май всичко е заради теб - отговори Райън. - Заради миналото ти на британска служба.

Англичанинът поклати глава. Не вярваше.

- Или може би е заради Бедрок - добави Джак.

Оксли не се изненада изобщо, като чу старото си кодово име. Само кимна леко и отпи от чая си.

Райън каза:

- Вчера дойдох да те питам за нещо, което е станало тук, на този континент, преди тридесет години.

- Бедрок-е мъртъв и погребан отдавна, момче. И ако го изровиш сега, само ще накараш да убият още хора. И не само руснаци - каза Оксли и посочи двамата мъртъвци на пода.

Джак рязко насочи поглед към двата трупа.

- Руснаци ли? Откъде знаеш, че са руснаци?

Англичанинът изгледа Джак за момент, след което с усилие коленичи на пода. Движеше се трудно, дори изстена, но Джак не можа да разбере кое точно го боли. Остави чашата си и скочи от стола си, за да помогне на мъжа, преди да е паднал по лице.

Но Оксли се справи, след което посегна към сакото на първия от двамата мъртъвци. Свали го рязко. Джак помисли, че мъжът ще търси документи, но вместо това той го захвърли настрани, а после посегна и разкопча колана на мъжа.

- Какво правиш, за бога?

Оксли не отговори. Разкопча колана и измъкна ризата и потника на мъртвеца. Задърпа ги нагоре с усилие, за да ги свали от тялото.

- Оксли, по дяволите... - викна отвратеният Райън, но спря, като видя татуировките.

Покриваха цялото тяло на мъртвеца - гърдите, врата и ръцете.

На раменете му имаше татуирани еполети, мадона с дете на левия гръден мускул, железен кръст под адамовата ябълка и кама, сякаш забита във врата му.

Напълно объркан, Райън запита:

- Руската мафия?

- Така мисля - отговори Оксли. Прокара ръка по корема на мъжа. Там се виждаше голяма татуировка с някаква група камъни, общо седем на брой.

- От „Седемте каменни мъже“ е.

Посочи другите татуировки по тялото.

- Камата във врата означава, че е убил някого в затвора, а еполетите на раменете, че има... че е имал чин в „Седемте каменни мъже“, нещо като лейтенант. Железният кръст означава, че и пет насрани пари не дава за останалите. Мадоната значи, че е религиозен, руски православен християнин, но като убиец май не е особено религиозен, мисля.

Оксли посочи другото тяло.

- Твой ред е, момче.

Джак направи гримаса, но отиде при другото тяло и свали якето и ризата му. Този се оказа също толкова покрит с мастило и със същата татуировка на „Седемте каменни мъже“ на корема.

- И защо са те нападнали? - запита Джак.

- По същата причина, поради която и теб, мисля.

- И каква е тя?

- Момче, нямам представа, мамка му. Не съм си имал работа с руската мафия. Никога.

- Мислиш, че онези, дето ме нападнаха днес, са от същата група, така ли?

- Имаха ли малки ножове, криви като банан?

- Единият носеше къс закривен нож. За това ли говориш?

- Да. „Седемте каменни мъже“.

Джак не можеше да проумее това.

- Тук? Във Великобритания?

- Разбира се, че са тук. В края на краищата Лондон си е Лондонград. Господи, ти май наистина си захлупен като баща си.

Джак седна на стола си.

- Какво ти има, бе? Защо си такъв задник?

Оксли сви рамене и отпи от чая си.

Джак все още опитваше да намери връзка между работата си в „Кастор и Бойл“ и миналото на Виктор Оксли. Фактът, че го следяха още преди баща му да спомене Бедрок, означаваше, че двете ситуации са свързани или става дума за адски голямо съвпадение, но Джак, който играеше тази игра от доста време, клонеше към първото. Осени го една мисъл:

- А ти откъде знаеш толкова за руските затворнически татуировки?

Оксли го изгледа. Няколко секунди в апартамента цареше пълна тишина, ако не се брои тракането на невидим часовник, но след това белокосият англичанин сви рамене, посегна към кръста си, хвана с ръце протрития си потник и го вдигна нагоре.

Джак разбра. Виктор Оксли нямаше татуировка на „Седемте каменни мъже“ на тялото си, но въпреки това по него се виждаха невероятно много други татуировки. Звезди, кръстове и ками, както и череп със сълза и дракон, всичките в малката част от едрата гръд и корема, която той разкри на Райън.

- В гулаг ли си бил? - запита Джак.

Оксли свали потника си и посегна към чашата чай.

- А къде според теб съм научил лошите си маниери, от които се оплакваш?

62.

Оксли допи чая си, седнал над мъртвите тела на двамата руски мафиоти убийци, а после стана и бавно тръгна из стаичката, като всеки път, когато стигнеше до прозореца към улицата, поглеждаше през завесите. Чашата на Джак изстиваше, но той не я докосна.

Въпреки опитите да заговори Оксли получаваше от него само мъгляви отговори.

- Кога се махна от САС?

- Осемдесетте години.

- И си отишъл в МИ-5?

- Не знам това откъде си го чул.

- А кога си бил в затворническия лагер?

- Отдавна.

- Кога се върна тук?

- Отдавна.

Джак изръмжа от безсилие. Изобщо не се чувстваше спокоен, колкото по-възрастния мъж.

- Имаш проблем да говориш конкретно, а?

- Това е древна история.

- Може да е била такава, докато руската мафия не ти е дошла на гости с ритник през вратата, но според мен тези мъртъвци означават, че миналото ти си е съвсем валидно и сега.

От едно от телата се чу телефон, но Оксли не му обърна внимание, а каза:

- Иди си у дома. Остави ме.

- Не мога да си ида просто така. Тук не си в безопасност.

- И ти ще ме защитаваш, така ли? Виж, доколкото разбирам, ти си причината двамата джентълмени тук да ми разбият вратата.

- Следващите може да имат и пистолети.

- „Седемте каменни мъже“ не използват пистолети. Не и тук, във Великобритания.

- Това е първата добра вест за днес.

- Не са им нужни. Предпочитат ножове, метални тръби, такива неща. Работят по двама, трима и повече. И са истински зверове.

- Какво смяташ да правиш с телата? - запита Джак.

Оксли сви рамене.

- Имам трион и вана, а и чували за боклук. Мога да скрия този проблем.

- Не говориш сериозно.

- Сериозно говоря. Няма да ида в полицията. Водя тих живот, правителството ме е забравило и така ми харесва. Но научи ли правителството, че руски гангстери опитват да ме убият, отново ще им стана интересен.

- Кое му е лошото на това?

- Всичко. Английското правителство се обърна срещу мен.

- Срещу теб ли?

Оксли спря посред стаята.

- Срещу мен.

Върна се при завесата за момент, а после отиде до малкия кухненски шкаф. Обърна се и се върна пак.

Джак разбра, че мъжът мисли какво да прави. И той самият мислеше за мъртвите тела и как ще му се отрази всичко това. Нямаше как да скрие това, но ако го разкриеше пред баща си, престоят му тук, в Лондон, приключваше. Щяха да го натоварят на самолет още преди да се свечери или пък посолството ще му изпрати денонощна охрана.

Мамка му.

Докато обмисляше трудното си положение, Райън забеляза, че Оксли е спрял да се разхожда из стаята. Сега стоеше до прозореца към улицата и гледаше натам.

- Виж, трябва да измислим нещо - каза Джак.

Оксли не отговори.

- Защо не ми отговаряш?

- Не те харесвам.

- Ти дори не ме поз...

Оксли отстъпи от прозореца, за да се скрие до стената.

- Не, момче. Не те познавам, но за момента сключвам примирие, защото не познавам двете копелета, които слязоха от една кола в края на улицата. Според мен са тук, за да проверят приятелчетата си.

- Мамка му - изправи се Джак. - Още руснаци?

Оксли сви рамене.

- Не знам. Да си ядосвал други хора напоследък? Тези двамата отпред идват бързо. Ще се изненадам, ако отзад не идва поне още един. Бъди полезен и виж.

Райън скочи и взе малък нож от чекмеджето в кухнята. Оксли извади месингов бокс от джоба на панталона си и го нахлузи на ръката си.

Джак се втурна по коридора към задната страна на малката сграда и погледна през прозореца. В градината отзад имаше достатъчно място за няколко простора за пране и паркинг за четири коли. Джак огледа паркинга и прането над градината, но не видя никой да идва оттам. Огледа градините и на другите къщи по улицата, за да търси заплахи, но не откри нищо. Бързо се обърна и изтича при Оксли, за да му помогне с двамата, които идваха насам, но само след две крачки чу стъпки по задното стълбище.

Който и да беше този, вече се намираше в сградата. Джак реши по звука, че са двама, едри, и се качваха бързо по стълбите.

Джак се прилепи с гръб към стената на коридора до изхода към стълбището и вдигна ножа за разфасоване на месо в дясната си ръка.

От дясната страна на Джак се появи един мъж - оказа се изненадващо едър, но гледаше към апартамента в предната част на сградата, където живееше Оксли. Джак се възползва и го удари с лявата си ръка. Ударът попадна в челюстта на мъжа и главата му рязко отхвъркна назад, той се олюля и падна върху втория мъж на стълбището, но преди Джак да успее да повтори удара, двамата се втурнаха напред.

Джак почти веднага видя ножовете. Двамата руснаци за-махнаха с късите остриета. Джак отскочи наляво, наведе се и се изправи между двамата нападатели и замахна със собствения си нож, чийто връх се заби в дясното рамо на първия мъж.

Мъжът се хвана за рамото и извика, но вторият нападател мина край него и замахна към Джак. Райън блокира удара с лявата си ръка и осъзна, че няма място да маневрира. Гърбът му опираше във вратата на апартамента до този на Оксли и затова я ритна заднешком с всички сили, когато двамата руснаци отново се нахвърлиха към него с ножовете си.

Вратата се отвори и Джак падна заднешком, като изпусна ножа си.

Сега мъжете се озоваха над него и той ритна ранения от вътрешната страна на коляното, при което ставата на едрия мъж поддаде и той се строполи тежко на пода.

Отзад някаква възрастна жена извика, но не от страх, а от яд, че я притесняват. Джак не се обърна назад към нея, погълнат изцяло от стремежа да се справи с двата ножа, които свистяха във въздуха пред него. Изтърколи се надясно, като избегна на милиметри кривото острие на втория нападател, и когато стана на крака, веднага отскочи, за да избегне отново ножа.

Нападателят пропусна, завъртя се почти напълно поради силното замахване и Джак го ритна отзад по крака, за да го просне на колене.

Вторият руснак опита да стане от пода. Джак чуваше виковете на жената, както и гневните крясъци на руския бандит, но се съсредоточи върху по-близкия до него мъж, който сега се намираше на колене и гледаше в обратна посока. Джак скочи на гърба му и го просна по лице на пода. Хвана главата на руснака с ръка и отново я блъсна в пода, при което онзи изпадна в несвяст.

Другият мъж вече беше станал, а Джак стоеше с гръб към него. Знаеше, че единствената му защита е да скочи на крака и да избяга от малкия апартамент. Направи точно така и изтича в коридора, като чуваше въоръжения мъж зад гърба си. Джак спря, коленичи и замахна с крак към краката на бягащия мъж. Изненадан, руснакът се препъна и падна върху него до вратата.

Райън и руснакът се затъркаляха на пода, като се бореха отчаяно за кривия нож.

Виктор Оксли беше посрещнал двамата мъже, които тичаха към апартамента му, още на стълбището отпред. Ударът му с бокса попадна в челюстта на първия от двамата, който се свлече и се изтърколи обратно чак до площадката на първия етаж.

Но вторият отскочи надясно, за да не го повлече партньорът му надолу, след което продължи да тича по стълбището, като правеше опити да намушка петдесет и девет годишния англичанин.

- Давай! Давай! - изкрещя на руски Оксли към по-младия руски убиец. - Давай!

Руснакът се оказа предпазлив, определено не смееше да скочи с ножа към по-едрия мъж с окървавения бокс на ръката си.

Но накрая нападна. Излезе на площадката и замахна с ножа. Целеше се в гърдите на Оксли, но намушка само въздуха. Оксли се възползва от възможността да замахне, но и той пропусна целта си.

Второто замахване закачи широкия ръкав на пуловера на Оксли, като го наряза, но не стигна до плът. Оксли се нахвърли към нападателя си и го блъсна с гърди, а с лявата си ръка отблъскваше ножа. На площадката между приземния и първия етаж двама мъже, единият млад, на двадесет и нещо години, а другият към шестдесет, се бореха в меча прегръдка. Оксли не можа да използва бокса си, защото руснакът държеше ръката му, но и руснакът не можеше да използва ножа, защото англичанинът го стискаше за китката.

Накрая Оксли го набута в ъгъла и след това се засили и изтласка мъжа до прозореца, който гледаше към улицата. Нападателят погледна бързо през рамо и разбра опасността, в която се намира, но само успя да освободи ръката с ножа от силната като менгеме лява ръка на Виктор Оксли.

Двамата мъже се спогледаха бързо. Руснакът изглеждаше уплашен, а англичанинът изтощен, но изпълнен с решимост.

Виктор Оксли заби челото си в лицето на руския убиец и продължи така, докато стъклото на прозореца се пръсна зад главата на руснака, която излезе навън и стъклото се заби във врата му, като разряза мускулите, проникна между вратните прешлени и прекъсна гръбначния му мозък.

Ножът падна от ръката на мъжа и Оксли го пусна, отблъсна го и отстъпи назад.

Руснакът размаха ръце за момент, с широко отворени от ужас и болка очи, но после падна върху натрошените стъкла и около него се образува локвичка кръв, която ставаше все по-голяма. Върху умиращото му тяло се посипаха окървавени парчета стъкла от прозореца, който се счупи докрай.

Оксли посегна и се опря на парапета, за да не падне. Имаше чувство, че сърцето му ще изскочи. Пое си дълбоко дъх и като го задържа, дочу шум от приземния етаж. Погледа натам и видя мъжа, когото беше ударил в лицето преди минута. Удивително, но онзи стоеше на крака и като се олюляваше, вдигна нещо от тялото си и го насочи към едрия англичанин.

Оксли бавно вдигна ръце, като разбра, че това е пистолет.

Пистолет? - учуди се той.

Оксли видя как мускулите на врата на руснака се напрягат, когато понечи да натисне спусъка, но в този момент някакво движение зад стрелеца привлече вниманието му.

Джак Райън-младши се появи до парапета на площадката на първия етаж, прескочи го и падна от три метра право върху мъжа с пистолета. Стовари се отгоре му в мига, когато изстрелът отекна. Оксли отскочи, като отначало реши, че е прострелян - толкова силно отекна звукът от удара на куршума някъде в стълбището.

Опипа се, за да търси кръв и дупка, но с облекчение не откри нищо такова.

Сега погледна към двамата мъже, които се боричкаха за малкия пистолет помежду им. Джак опита да го измъкне от ръката на другия мъж, но руснакът го събори на земята и падна върху него, като пистолетът се озова между телата им.

След секунда се чу изстрел и боричкането продължи още няколко секунди. Оксли тръгна надолу, за да помогне, но когато стигна на приземния етаж, единственото, с което можеше да помогне, бе да отмести мъртвото тяло на руснака от напълно живия син на президента на Съединените щати.

Райън се изправи в седнало положение и се облегна на стената на стълбището. Оксли, с умора, непозната от десетки години насам, се свлече до него.

Няколко секунди двамата останаха така и в малкото пространство се чуваше само задъханото им дишане.

Накрая Джак успя да овладее дишането си дотолкова, че да произнесе един разбираем въпрос:

- Значи тези шибаняци не използват пистолети, а?

Оксли не отговори веднага, за да успокои дишането си.

- Какво да ти кажа? Не следя навиците на „Седемте каменни мъже“. Може би информацията ми е малко остаряла.

-Да.

Оксли изгледа мъртвеца на пода пред себе си. Бавно под гъстата брада на лицето му се разтегна усмивка.

- Проклет да съм, Райън. Биеш се като баща си.

Джак го изгледа гневно.

- И какво точно значи това?

- Че съм впечатлен. Мислех те за богат мързеливец.

- Пак ти е неточна информацията.

Сега Райън стоеше на крака. С усилие изправи и Оксли. Посочи мъжа, който лежеше на горната площадка.

- Мъртъв ли е?

- Приключих с него, приятел.

- Това значи ли, че е мъртъв?

- Значи, че е мъртъв - отговори Оксли. - А момчетата отзад?

- Един се измъкна, а другият е в несвяст.

Оксли изгледа Райън. Достатъчно добре владееше дишането си, за да заговори наставнически.

- Е, предполагам, че онзи, дето е в несвяст, може да ни е от полза, а? Ако, разбира се, и него не си оставил да избяга.

Райън взе пистолета от пода и тръгна нагоре по стълбището.

След минута завлече мъжа по коридора в апартамента на Оксли. Онзи вече се беше свестил, но Джак виждаше по очите му, че е получил сериозно сътресение.

Оксли също стигна догоре и не обърна никакво внимание на по-възрастната си съседка, която викаше по него и по Райън.

Когато едрият англичанин влезе в апартамента си, тя викна:

- Ще се обадя на полицията!

- Много важно - отговори Оксли и затръшна вратата.

След това се обърна към Райън.

- Не знам за теб, приятел, но аз изчезвам на майната си.

Свали един наполовина пълен сак, окачен на кука до вратата, а после изтича при малкия скрин до леглото си и се зае да вади разни неща и да ги хвърля в сака.

Джак стоеше, насочил пистолета към руснака.

- Ще те закарам където искаш. Може да не ти харесва, но сме заедно в тази каша.

Не изглеждаше това да харесва на Оксли, но той прие. Кимна и каза:

- Можем да закараме и този донякъде и да видим дали не иска да разговаря с нас.

Отиде при мъжа и го шамароса през лицето.

- Какво ще кажеш, Иван? Искаш ли да си побъбрим?

Все още несъвзелият се мъж се олюля, но Джак го подкрепи. Погледна руснака в очите и каза:

- Чуй ме. Слизаме по стълбите и се качваме в моята кола. И ако видя други твои приятели, ще те застрелям в шибаната глава.

Мъжът само го гледаше. Оксли повтори на руски думите на Джак и едва тогава онзи кимна разсеяно.

Джак Райън и Виктор Оксли натовариха руснака с мътния поглед в багажника на мерцедеса и завързаха ръцете за краката му с гумен маркуч от градината на англичанина. Когато се увериха, че пленникът им е надеждно обездвижен, двамата затръшнаха капака и излязоха от града малко преди полицейските коли с виещи сирени да спрат пред къщата на бившия боец от САС.

Джак предложи да идат в Лондон и Оксли не възрази. Райън знаеше, че не може да е свързан със смъртта на руски мафиоти, без от това да последват адски много неща, но реши да се върне в столицата, преди да се обади на Санди, на баща си, на полицията и на всеки друг, който може да се интересува от това събитие. Междувременно Оксли щеше да е с него в колата и Джак се надяваше, че ще има време да се порови из историята му.

Но не стана така. Оксли каза, че му трябва малко време да се успокои. След пет километра Джак погледна наляво и откри, че Оксли е заспал дълбоко. Раздруса го и го събуди, но само за малко, колкото да се увери, че англичанинът е още жив. Оксли му каза да се разкара и да го остави да се съвземе от този екшън и Джак с нежелание се съгласи.

Продължи да кара в компанията на музикален съпровод от хъркащия англичанин и звуците на завързания отзад руски убиец, който се мяташе в багажника.

63. Тридесет години преди това

Западен Берлин се оказа гъсто населен, проспериращ, космополитен и пълен с образовани хора. Но той представляваше не толкова град, колкото анклав. Може и да беше част от Германската федерална република, но се намираше посред социалистическата Германска демократична република - васална на Съветския съюз държава, отделила своята икономика и идеологическа система от тези на другата страна със сто и дванадесет километра стена, граничари и оръжие.

На изток твърдяха, че Берлинската стена е построена, за да не позволяват на гражданите на Западен Берлин да бягат в източногерманския рай.

Но през осемдесетте години никой разумен човек на планетата не вярваше на тези безсмислици.

На пет преки северно от Берлинската стена един автосервиз заемаше целия приземен етаж на четириетажна тухлена сграда на оживения ъгъл на „Шпренгелщрасе“ и „Тегелер щрасе“. Сградата се намираше във Вединг - бившия френски сектор на Западен Берлин, а сервизът въртеше добър бизнес с коли от марките БМВ, „Мерцедес“, „Опел“ и „Форд“, които всеки ден минаваха оттам.

Над автосервиза се намираха офисите му, а над тях - голямо открито ателие за колективно ползване. Тук художници, скулптори, фотографи и гравьори наемаха работни маси и подово пространство, за да работят денем и до късно вечерта.

През повечето вечери последните художници напускаха сградата доста преди полунощ, но тя не оставаше без обитатели. Едно малко и тясно стълбище на ъгъла на втория етаж водеше към тавана, зад чиято врата шестима мъже и жени, на възраст между двадесет и една и тридесет и три години, живееха заедно в просто обзаведен, но голям апартамент с три спални помещения. Едната от тях, художничка, беше успяла да издейства от собственика да ползва апартамента безплатно, защото макар и богат в определено капиталистическия Западен Берлин, като бивш привърженик на радикалните идеи през шестдесетте години той все още споделяше идеалите на шестимата млади обитатели на този тавански апартамент.

Обитателите бяха членове на Rote Armee Fraktion или „Фракция Червена армия“ - марксистко-ленинистка терористична организация, сформирана тук, в Германия, през 1970 г. Те нападаха полицаи, служители на НАТО и богати капиталисти и техните институции тук, в Германия, и в съседните страни.

Макар и не особено сложна, системата им за сигурност тук, над автосервиза и ателието, имаше много пластове. През деня, когато сервизът и ателието работеха, служителите на долния етаж се оглеждаха за полицаи или за непознати коли по улицата. Нощем куче в сервиза предупреждаваше хората, които спяха горе, но всяка вечер без изключение то вдигаше и много фалшиви тревоги.

По стълбището имаше опънати спъващи телове, закрепени за автомобилни клаксони, а един от хората в апартамента имаше задачата да стои нощна смяна, което значеше да седи на кушетката в хола на апартамента и да гледа телевизия със стар автомат „Валтер“ MPL на скута си и да пие кафе от чайника на печката в кухнята.

Макар и една от най-опасните терористични организации, действащи в Европа през последните петнадесет години, те не предприемаха кой знае какви мерки за сигурност, но пък и тези шестима партизани от фракцията не се намираха на върха на организацията, нито пък тя се намираше в разцвета си точно сега.

През последните няколко години „Фракция Червена армия“ убягваше от вниманието на новините и по тази причина членовете на тази група на организацията не се отнасяха особено сериозно към сигурността. Сега фракцията работеше с трето поколение членове, а и нямаше връзка с никакви нападения след провала на нападението им с ракети срещу военновъздушната база „Рамщайн“ през 1981 г., както и неуспешния опит през 1979 г. да убият командващия НАТО Александър Хейг. Медиите описваха „Фракция Червена армия“ като деморализирана, дезорганизирана и понесена безцелно от теченията и шестимата млади хора, които живееха тук, в апартамента във Вединг, изглежда, отговаряха напълно на това описание.

Минаваше един часът в петъчната сутрин и момичето от групата Улрике Ройбенс седеше на кушетката в общата стая, където се поддържаше будна с кафе и никотин, и гледаше видеокасети на новия видеокасетофон. Потънала в пиратска касета с филма „Силкуд“ на Мерил Стрийп и Шер и загледана в нискокачествения запис, тя превключваше селектора за автоматична и единична стрелба в израз на гнева си към американското правителство заради престъпното използване на ядрената му мощ и незагрижеността му за благосъстоянието на пролетариата, както се виждаше от филма.

В двете големи спални надолу по коридора от хола спяха още няколко мъже и жени. Четирима от тях бяха членове на фракцията, а петият човек - Марта Шойринг, замина внезапно преди няколко дни.

Въпреки че символът на организацията представляваше черен автомат „Хеклер и Кох“ МР5 върху червена звезда, всъщност никой от обитателите на апартамента нямаше такъв. Вместо това всички имаха по-стари пистолети и револвери от петдесетте години, които изобщо не можеха да се доближат до съвременния МР5, но поне им се намираха наблизо, докато спяха. Четиримата други в апартамента - три жени и един мъж, спяха с любовниците си от групата и макар да знаеха, че се намират при нелегални, не се притесняваха за личната си безопасност, защото хората живееха тук от дълго време без никакви притеснения от полицията.

Улрике Ройбенс изгледа надписите в края на филма, след което стана от кушетката, отиде при видеокасетофона и натисна бутона за връщане, за да изгледа филма още веднъж. Докато чакаше, отиде в кухнята, за да си налее още една чаша кафе, защото знаеше, че й предстои дълга и скучна нощ.

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън застана в импровизирания команден център в неизползвана концертна зала на „Остендер щрасе“, на шест преки от тайната квартира на „Фракция Червена армия“. Въпреки че дойде тук с Ник Истлинг и неговия екип контраразузнавачи от МИ-6 и макар около него да имаше най-малко петдесет немски полицаи и детективи, както и хора, за които не се съмняваше, че са от западногерманското разузнаване, се чувстваше точно както в Швейцария - сам и забравен от тези около него.

Истлинг стоеше с хората си в другия край на голямата зала. Немците разговаряха с англичаните, но след първоначалните поздравления и въведения почти не му обръщаха внимание. Седна в края на сцената и зачака нещо да се случи.

Денят се оказа дълъг. Излетяха от Цюрих в осем сутринта и пристигнаха във Франкфурт, Германия, след деветдесет минути, откъдето се качиха на влак до Бон - столицата на Западна Германия. В английското посолство му дадоха малък кабинет със защитен телефон, откъдето да говори с Ленгли, а Истлинг и хората му прекараха почти целия ден в срещи с представители на Bundesamt für Verfassungsschutz (BfV) -службата за вътрешна сигурност на Западна Германия, и със западногерманските гранични войски, които служеха и като Национална полиция.

Към четири следобед приключиха с дипломатическата част на работата, която се оказа успешна. Англичаните съумяха да уговорят германците да обискират тайната квартира в Берлин. Това щеше да е тяхна мисия, от край до край, но след като прочистеха апартамента, щяха да допуснат Истлинг и колегите му от британското разузнаване да проучат всичко намерено.

От Берлин Джак се обади по телефона до Джим Гриър и двамата решиха да поискат от съдията Артър Мур да се свърже с директора на BfV с официално искане да допуснат ЦРУ да присъства като свидетел и съветник. Джак изрази съмненията си за разузнавателната информация, но вече нито Райън, нито ЦРУ можеха да направят друго, освен да присъстват.

Райън знаеше, че Ник Истлинг ще се ядоса, ако от Ленгли се обадят направо на западногерманците, но не го беше грижа за това. Ник Истлинг опитваше да го разкара от разследването в Швейцария. Райън не мислеше да позволи това да стане и тук, в Германия.

Към седем вечерта шестимата контраразузнавачи и Райън летяха с един „Лиърджет“ за Берлин, а в десет седяха и обсъждаха плановете с германците.

В полунощ ги заведоха в театъра на няколко преки от мястото, където немските полицаи тихо и внимателно отцепваха тайно района около заподозрените терористи.

Сега Джак сърбаше отвратително кафе от кухнята, приготвено от полицаите, които помагаха в операцията. Стомахът му сякаш пламна - не беше ял цял ден.

Докато седеше на края на сцената, чу как няколко големи камиони спират отвън. Не след дълго във фоайето се чу шум, а след това вратата на залата се отвори.

Джак вдигна поглед и видя, че стрелците са дошли.

Униформените полицаи тук, в командния център, се отнасяха към тактическия екип с почит, а германците с костюмите - Райън подозираше, че всички те са от разузнаването на Службата за вътрешна сигурност или детективи от полицията - се оживиха доста, когато наближи времето за нападение.

Стрелците бяха членове на Grenzschutzgruppe 9, Група 9 за гранична охрана - най-елитната група бойци на Западна Германия. Райън преброи двадесет и четири души в черни униформи и с тежки куфари, които разположиха по голямата главна сцена.

Тяхната група беше относително нова, сформирана след трагичната касапница на олимпийските игри в Мюнхен през 1972 г., когато за Западна Германия стана съвсем ясно, че нямат тактическите похвати, оборудването или необходимия персонал за борба с новото явление международен тероризъм. Когато осем терористи от „Черният септември“ отвлякоха членове на израелския олимпийски отбор в Мюнхен, немската полиция им позволи да заминат с два хеликоптера до близката база на ВВС „Фюрстенфелдбрук“, където, поне според исканията им, трябваше да се качат на самолет „Боинг“ 727, с който да отлетят за Кайро.

На летището, само с няколко часа подготовка, немските полицаи направиха засада на терористите, докато те водеха заложниците си от хеликоптерите към самолета.

При тази задача немците се представиха с почти комична некомпетентност. Петима полицаи трябваше да станат снайперисти без никакво обучение, като получиха пушки без оптичен прицел и се разположиха по летището без радиоапаратура, но с указание да чакат сигнал за стрелба.

Други шестима полицаи получиха оръжие и се разположиха в самолета, като имаха заповед да проведат престрелка с терористите, но когато двата хеликоптера кацнаха, тези шестима полицаи решиха, че не ги интересуват заповедите и избягаха, без да информират командира си.

Хеликоптерите се приземиха и терористите от „Черният септември“ бързо забелязаха, че самолетът на пистата е неподгрят, светлините му са угасени и немците не смятат да ги пуснат да заминат, тоест, че са в капан. Осемте терористи бързо простреляха няколкото прожектора, насочени към тях от немците, и се оказа, че снайперистите, които не бяха истински снайперисти, стрелят на сляпо по заложниците.

Битката продължи няколко часа, а когато свърши, освен терористите лежаха мъртви един полицай и всичките девет заложници.

След този пълен провал немското правителство разпореди да се създаде специално звено за борба с тероризма и само след няколко години GSG 9 се превърна в една от най-добрите антитерористични организации в света.

Днес, почти десет години по-късно, Райън не можеше да не се безпокои за нападението, въпреки че тактическата група и впечатляващата й огнева мощ определено му създаваха чувство за спокойствие.

Минути по-късно куфарите върху сцената бяха отворени, но празни, и облечените в черно бойци се облякоха и се подготвиха за бой. Като главно оръжие носеха автомати „Хеклер и Кох“ МР5 - съвременно оръжие за близък бой. На хълбоците им висяха пистолети Р7, също произведени от немската фирма „Хеклер и Кох“, а по бронежилетките им бяха закачени различни осколъчни, димни и шокови гранати.

Джак прекара петнадесет минути в безмълвно наблюдение на подготовката на бойците и се изненада, когато над рамото му се надвеси Истлинг. Изненада се, че е облякъл бронежилетка върху ризата и вратовръзката си. Истлинг намигна на Джак и каза:

- Добри вести, старче. Ще участваме в екшъна.

Райън стана. Забеляза, че англичанинът носи втора жилетка в ръката си.

- Ще пътуваме с детективите след камионите на стрелците - обясни Истлинг. - Можем да чакаме долу, докато превземат апартамента, и след това, когато всичко свърши, ще влезем с първия екип от немското разузнаване.

- Чудесно - каза Джак, без да е сигурен колко чудесно всъщност е всичко това.

- Боя се, че няма да ни дадат оръжие - намигна му Истлинг, чийто адреналин очевидно вече се покачваше. - Лично аз не искам нищо от тези проклети неща. Но знам, че ти си много добър стрелец. Колко терористи уби миналата година?

- Всъщност заради онзи, който ме простреля, знам, че трябва да оставя стрелбата на професионалистите - отговори Джак.

- Прав си, Райън. Ние просто ще се качим по стълбището, когато ни кажат.

64.

След като аналитикът от ЦРУ Джак Райън облече бронежилетката върху ризата и вратовръзката си, получи яке с цип с думата POLIZEI на гърба, написана със златисти букви, и един детектив от „Бундесгренцшуц“ на име Вилхелм му подаде радиостанция.

В един часа след полунощ се качиха в необозначената кола на Вилхелм и заминаха до мястото, от което щеше да започне нападението, на две преки от целта. Тук мъжете от GSG 9 стояха и пушеха около бронираните си коли, а няколко линейки и още полицейски коли, включително един микробус, чакаха паркирани в тъмен подземен гараж.

След обаждане по радиостанцията Вилхелм, Райън и Истлинг - другите английски офицери останаха в театъра -тръгнаха по улицата и минаха край местните полицаи, които отцепваха улиците в района. Вилхелм ги поведе след група въоръжени неуниформени полицаи до следващото място за изчакване, от другата страна на улицата пред сградата. Тъкмо пристигнаха, когато мъжете от GSG 9 дойдоха със своите камиони, които се движеха бавно по „Шпренгелщрасе“ с угасени фарове, и двадесет и четиримата командоси изскочиха от тях и се наредиха в две групи по дванадесет души. Едната група отключи вратата на автосервиза с шперц, а другата се качи по противопожарната стълба с помощта на преносима тясна стълба и бавно тръгна към покрива. Смълчаха лаещото куче в сервиза с шоков пистолет, след което групата пое по стълбището към офисите на първия етаж.

Сега Вилхелм, Райън, Истлинг и няколко цивилни полицаи прекосиха улицата и влязоха в сградата. Качиха се по стълбите до първия етаж, след което застанаха заедно в коридор до стълбището към ателието на втория етаж. Екипът от GSG 9 пред тях изчака минута до стълбите, след което тръгна бавно към втория етаж и изчезна от погледите им в тъмнината.

Райън се наведе до ухото на Истлинг и каза:

- Те знаят, че са тук, за да арестуват терористи, нали? Няма да успеем да установим връзката на Фракцията с нападенията н Швейцария, ако изтрепят всички.

Истлинг прошепна в отговор:

- Ще се изненадаш колко неща можеш да научиш от пълна с мъртъвци стая. Не се притеснявай, стрелците знаят, че трябва да им дадат възможност да се предадат мирно - каза той, като намигна, и вдигна ръка. - Разбира се, ако лошите решат, че искат да се стрелят, тези немски командоси ще убият всичко, което се движи. Така правят.

Екипът от GSG 9 продължи нагоре по стълбището до втория етаж и влезе в ателието, което се оказа почти изцяло без вътрешни стени, ако не се броят няколкото отделени места. Из залата се виждаха рафтове с боя, колички с художнически материали, както и стативи с полузавършени рисунки. Големите прозорци по всички стени пропускаха лунната светлина и сиянието на уличните лампи, което позволи на немските бойци да доближат тясното стълбище за горния етаж, без да ползват фенерчетата си. Много от прозорците стояха отворени и в залата имаше хладно течение.

Когато стигнаха по средата на залата, чуха гласа на водача, който се качи по пожарната стълба до покрива.

- Mannschaft Eins, fertig. Екип едно готов.

Водачът на екипа в студиото прошепна в отговор:

- Verstanden. Разбрано.

Стигнал в началото на стълбището, водачът на групата погледна нагоре в тъмното. Вратата в горния край на стълбището стоеше отворена и оттам, някъде в апартамента, се виждаше слаба трепкаща светлина като от телевизор.

Обърна се, за да даде сигнал с ръка на екипа си да се подготвят да щурмуват стълбището, но тъкмо вдигна ръка, когато в залата отекна силен звук като пляскане с длан, водачът се завъртя надясно и се стовари тежко върху количка, пълна с художествени материали.

Шумът от падането отекна в огромното и почти празно помещение като малка бомба. Командосите коленичиха и осветиха залата с прожекторите върху автоматите си.

Мъжете най-отпред изтичаха до водача си, който се оказа прострелян. Лежеше по лице в долния край на стълбището и те допуснаха, че куршумът е дошъл от апартамента отгоре, затова двама стреляха с автоматите си в апартамента, за да елиминират всяка заплаха, докато останалите изтеглят водача си от огневата линия.

Улрике Ройбенс подскочи от кушетката, когато чу как нещо падна долу. Това не беше плъх, каквито понякога я стряскаха нощем. Не можеше плъх да вдигне такъв шум. А и никой не беше й казал, че е възможно тази вечер някой от наемателите да остане до късно.

Улрике тъкмо влезе в кухнята, когато от стълбището пред нея избухна стрелба. Тя скочи от изненада, изпищя и тромаво се зае да сваля автомата от рамото си.

На стълбите ревна сирена, което означаваше, че някой се качва нагоре. Момичето вдигна автомата пред себе си и в този момент я обля ярка бяла светлина.

Първият, който влезе през вратата, откри огън по въоръжената жена пред себе си, като я надупчи с осем деветмилиметрови куршуми от натовския стандарт. Жената се свлече на земята, без да успее да стреля нито веднъж.

Джак Райън очакваше превземането на тайната квартира на „Фракция Червена армия“ да започне с приглушените звуци на избухващи шокови гранати два етажа над него. Вместо това в тихата зала, точно над мястото, където клечеше, се разрази престрелка. Веднага полицейските радиостанции запращяха и по стълбището отекнаха гласовете на мъжете в ателието.

Райън и мъжете около него инстинктивно се приведоха още по-ниско. Вилхелм се обърна към него и към Истлинг — изглеждаше, сякаш опитва да реши дали да не ги изпрати надолу, защото битката, изглежда, се водеше по-близо от очакваното.

По стълбището отпред се чуха викове и стрелбата се усили. Мъжете по радиостанциите се разкрещяха. Истлинг хвана Вилхелм за ръката.

- Какво става?

Офицерът от „Бундесгренцшуц“ отговори:

- Водачът на екипа на втория етаж е прострелян!

- На втория етаж?

Райън чу бъркотията по стълбите и видя светлини от прожекторите на автоматите, последвани от група мъже от GSG 9, които влязоха в коридора. Отначало Джак реши, че всички се оттеглят, но след секунди разбра, че с усилие дърпат нещо тежко в тесния коридор. Закачаха се един друг с автоматите и оборудването си, а и онова, което носеха, ги затрудняваше.

Джак разбра, че това е раненият водач на групата.

Извикаха нещо на немски, когато минаха край тях, и Райън и Истлинг се отместиха от пътя им. Джак видя за малко офицера, влачен от трима от колегите му. Изглеждаше напълно отпуснат и вероятно мъртъв.

Мъжете продължиха нагоре по коридора и поеха по стълбището към приземния етаж.

Отгоре се чу нов силен трясък, вероятно осколочна граната - Райън познаваше този звук достатъчно добре от морската пехота. От тавана се посипа мазилка, която падна по него, по Истлинг и Вилхелм и по униформените полицаи с тях.

По всички радиостанции наоколо се чуваха викове и команди - Джак не разбираше нищо от чутото, но остана с впечатление, че нещо се е объркало много и горе е настъпил хаос.

След секунди в стълбището се появи втора група командоси, които влачеха един ранен мъж със себе си. В светлината на фенерчетата Райън видя кръв по комбинезона му.

Отново се прилепи плътно до стената, за да им направи път, но под тежестта на ранения бойците минаха съвсем бавно край него, като се препъваха.

Райън изтича при тях, протегна ръце и хвана ранения под мишниците. Вдигна го и го задърпа, а обувките на командоса се повлякоха по линолеума. Райън не носеше оръжие и муниции като другите и това му позволяваше да се движи по-бързо от останалите. Извика им да се връщат горе.

Може и да не разбраха думите му, но разбираха опасността, в която се намираха колегите им горе, затова се обърнаха и тръгнаха обратно, като презареждаха оръжието си.

- Ник! - викна Джак. - Помогни ми!

Истлинг дойде и хвана ранения за краката, вдигна го и двамата заедно го понесоха към стълбището. Той все още беше жив, но очевидно го бяха простреляли в лицето. Автоматът му висеше на ремъка, а на гърдите му се виждаше друг ремък с пълнители и гранати.

Ник и Джак свалиха с усилие ранения чак долу, в сервиза, където се появиха двама медици с носилка. Четиримата с усилие сложиха ранения върху нея. Единият медик каза нещо на Райън, който не го разбра, но помисли, че онзи иска от него да свали автомата от ранения, затова откачи ремъка и взе оръжието.

Райън придружи ранения и медиците чак до линейката, а Истлинг се върна обратно по стълбите, като се размина с трети човек с огнестрелна рана в ръката, подпомаган от униформен полицай.

Линейката замина с пълна газ, а Джак остана на улицата, заслушан в стрелбата в апартамента над него. На улицата се виждаха още линейки и полицаи с извадено оръжие, загледани нагоре към отблясъците светлина по прозорците. Джак не знаеше на кого да даде автомата, затова го метна на рамо, за да го предаде на Вилхелм.

Видя едни униформени полицаи да се катерят по пожарната стълба от Южната страна на сградата - очевидно имаха заповед да помогнат в боя, който продължаваше много по-дълго от очакваното.

Райън се върна тичешком до входа на гаража, но сега там имаше друг екип медици с носилка на колела, които качваха на нея мъж, ранен в рамото. Райън искаше да се върне на позицията си на първия етаж и затова изтича до пожарната стълба, защото реши, че може да последва полицаите до горния етаж и да влезе в коридора, откъдето излезе преди две минути.

Тръгна нагоре, като се качи по вертикалната стълба от земята. Когато се насочи към прозореца за коридора на първия етаж, чу силно свистене и усети някакво налягане пред лицето си, а после една тухла на половин метър пред него се пръсна. От шума и налягането изгуби равновесие и се просна на металната площадка.

Още преди да падне на студения и мокър метал, разбра, че по него са стреляли, и ако се съди по звука, стреляха отгоре.

Погледна надясно - отсреща се виждаше четириетажна сграда. В някои от стаите светеха крушки и Джак остана легнал на мокрото стълбище, загледан натам, за да види откъде дойде изстрелът.

До тази сграда имаше друга и Джак осъзна, че го виждат от всички прозорци по цялата улица.

Прозорците се оказаха твърде много, а той нямаше никаква представа откъде стреляха по него.

Никой снайперист нямаше да стреля от стая със светеща лампа и затова Джак насочи вниманието си към неосветените прозорци. След половин секунда се досети, че трябва да търси отворен прозорец, което още повече го улесняваше.

Може би там?

Един блясък от ъгловия прозорец на четвъртия етаж, накъдето гледаше, привлече вниманието му. Намираше се най-малко на седемдесет и пет метра от него, почти на половината разстояние до следващата пряка. Не чу куршума, което значеше, че снайперистът използва пушка със заглушител и още по-важното, че вече стреля по друг.

Джак измъкна радиостанцията от джоба на якето си. Не знаеше колко полицаи тук разбират английски, но му беше все едно.

- Снайпер! Отвън, четвъртия етаж на сивата сграда по улицата! Втори прозорец от ъгъла.

Отговориха му с вик:

- Wer spricht denn? Кой говори?

Райън не разбра, повтори съобщението си, а после изпълзя през отворения прозорец и се скри. Не чу да стрелят отново по него, но не можеше да е сигурен при този шум от горния етаж.

65.

В хола на апартамента с три спални на последния етаж на сградата останалите боеспособни оператори от GSG 9 се досетиха, че ги обстрелват през прозорците от Южната страна. Отначало, когато двама от хората им паднаха ранени, всички решиха, че по тях стреля „Фракция Червена армия“ през гипсокартонените стени. И наистина на светлината от прожекторите на оръжията им се виждаше как в стената изригват дупки и дори се усещаха прелитащите куршуми и изкъртените парченца гипс. Затова отговаряха на стрелбата, като изпразваха цели пълнители един след друг на пълна автоматична стрелба срещу заплахата от тези спални.

Едва когато третият мъж в хола беше прострелян отзад в дясното рамо и падна по лице върху една маса посред стаята, за всички стана очевидно, че по тях стрелят не само отпред, но и отзад, и от дясно.

В този момент някой извика по радиостанцията „снайпер“ и продължи да говори нещо на английски. Всички немци разбраха думата „снайпер“, всички я знаеха, и въпреки че абсолютно никой не разбра другите думи, няколко от мъжете погледнаха надясно в мига, когато поредният куршум отвън разби още едно от стъклата на прозорците.

Всички от GSG 9 се хвърлиха на пода.

Райън извика към униформените полицаи в другия край на коридора да дойдат до прозореца при него, но те не го чуваха сред непрекъснатата стрелба горе. Ядосан, той надникна през прозореца и забеляза някакво движение в тъмната стая, в която преди това беше видял блесналата светлина.

Без да се замисля за последствията от това, че ще стреля в близост до дузини въоръжени мъже, Джак вдигна автомата си към отворения прозорец, прицели се, като нагласи мушката на цевта в средата на кръга на мерника в задната част на автомата. Нямаше голям опит с автоматите МР5 - в края на краищата в морската пехота нямаха такива, - но беше стрелял с такова оръжие и знаеше достатъчно добре, че автоматите не са най-доброто за борба със снайперист на седемдесет и пет метра.

Задържа дъх, за да спре да мърда, и натисна спусъка.

Нищо.

Бързо погледна автомата - предпазителят се намираше в позиция S или sicher, което значеше „на предпазител“, и той го премести на единична стрелба.

Отново се прицели и в този момент, когато поставяше пръст върху спусъка, забеляза пламъка от друг изстрел от далечната стая. За четвърт от секундата се видя легло с някакъв мъж, коленичил зад него, в далечния край на стаята, насочил пушката към сградата с Райън. Пушката имаше оптичен прицел и двунога, но Джак не видя нищо повече, защото стаята отново потъна в тъмнина.

Прицели се, съсредоточи се върху мястото, в което забеляза мъжа, затаи дъх отново и натисна спусъка.

Малкият автомат подскочи към рамото му и куршумът отлетя. Джак стреля втори, а после и трети път. Нямаше представа дали успява да улучи снайпериста или не, но се надяваше, че поне ще го накара да избяга.

След третия изстрел Райън се просна по корем на пода под прозореца. Не искаше да насилва късмета си срещу човек с пушка с оптичен прицел.

Двама полицаи изтичаха при Райън, а той им викна да легнат. Послушаха го, залегнаха и изпълзяха до него, като крещяха и стискаха пистолети в ръце.

Един от двамата вдигна глава, за да погледне през прозореца, но Джак го хвана за ръкава и го дръпна рязко надолу. Не знаеше дали снайперистът се е отказал, но ако не е, несъмнено щеше да насочи вниманието си насам към прозореца, от който бяха стреляли по него.

Двамата германски полицаи схванаха, гледайки непреклонното изражение на Райън, че вероятно е добре да идат до някой друг прозорец и да погледнат оттам. С радиостанциите си насочиха група полицаи отвън към сградата, която американецът от ЦРУ им описа, и заповядаха блокиране на улицата и търсене на снайпериста, който можеше да опита да избяга.

След това разоръжиха американеца. Нямаха представа откъде е намерил автомат.

Престрелката в западноберлинския квартал Вединг продължи само шест минути, но на Райън се сториха цяла вечност. Мъжете от GSG 9 най-накрая обявиха, че апартаментът на горния етаж е чист, но всички останаха легнали на пода в продължение на няколко минути, докато полицаите не огледаха скривалището на снайпериста от другата страна на улицата и не обявиха района за безопасен.

Няколко минути след това Джак все още лежеше на пода в коридора, когато Вилхелм дойде при него.

- Открихме позицията на снайпериста отсреща.

Джак стана бързо.

- По килима има кръв и три дупки в стената. Улучил си някого там, но очевидно са успели да си съберат оръжието и да избягат.

Вилхелм раздруса ръката на Райън.

- Danke schon, Herr Ryan.[11]

- Няма проблем - отговори Джак, но все още не можеше да осмисли всичко. - Откъде са знаели от „Фракция Червена армия“, че трябва да сложат там снайперист? Как са разбрали, че ще нападнем апартамента?

- Не знам.

- Правили ли са нещо подобно и преди?

- Nein. Нищо такова. Тази вечер убиха двама бойци от GSG-9 и един от полицаите. Трима от GSG-9 и трима полицаи са ранени. Никога не сме търпели такива загуби от „Фракция Червена армия“.

Изминаха още няколко минути, преди да позволят на Истлинг и Райън да се качат в апартамента на третия етаж. Когато прекосяваха ателието на път към стълбите, минаха край един леко ранен командос, на когото членовете на неговия екип оказваха първа помощ, а из цялата стая се виждаха кръв, дупки от куршуми и натрошени стъкла.

На горния етаж немците търсеха ключ за лампите с фенерчетата на автоматите си. Откриха един до вратата, но крушките се оказаха простреляни или строшени от граната. Истлинг включи една лампа в съседната кухня, насочи я към главната стая и тя хвърли дълги сенки.

Райън махна с ръка, за да разкара дима, който все още изпълваше помещенията, и за първи път огледа стаята.

Първото тяло, на което се натъкна, се оказа на млада жена. Обезобразена от куршумите в горната част на трупа и главата, тя лежеше по гръб на три метра от входа за стълбището. Фигурата й, неясна в разсеяната от дима светлина на лампата, приличаше на призрак. На няколко метра от нея се виждаше автомат. Джак реши, че вероятно това е нейният автомат и че някой от командосите го е ритнал настрани, когато е влязъл н стаята.

Последва няколко мъже с фенерчета в антрето и влезе в спалните, където имаше общо осем тела. Четири от тях с оръжие в ръце или наблизо, а останалите четири - без оръжие. Стените на едната от стаите се оказаха толкова надупчени от куршуми, че човек можеше да бръкне с ръка в хола. За Райън стана ясно, че голяма част от престрелката е станала тук, без противниците дори да се виждат.

Джак погледна към Истлинг.

- Няма оцелели от „Фракция Червена армия“, така ли?

- Нито един - поклати глава разочарованият Истлинг.

- Мамка му.

Фотографираха всички мъртъвци по местата им и ги извлякоха навън в хола, където ги наредиха един до друг на пода. През това време полицията вече започваше разследването.

Джак и Ник започнаха да оглеждат, но след няколко минути радиостанцията изпращя:

- Хер Истлинг? Хер Райън? Бихте ли дошли в спалнята в края на антрето, моля?

Истлинг и Райън отидоха в най-малката стая в апартамента. Там нямаше тела и затова никой не й беше обърнал внимание при първоначалния оглед, но сега, когато Райън влезе вътре и погледна там, където сочеха лъчите на фенерчетата, разбра защо са го извикали. На малка масичка се виждаха две снимки в рамки, едната от които строшена, а другата надупчена от куршуми, но на тях ясно се виждаше жената от снимката в паспорта на Марта Шойринг.

- Стаята на Шойринг - отбеляза един от хората на BfV.

Вече извършваха обиск в пространството от десет на три метра. Но нямаше много за гледане - само едно легло, няколко маси, купчина дрехи в кош в ъгъла и малък гардероб с палта и други дрехи.

Мъжете от BfV съвсем лесно откриха едно празно пространство под няколко хлабави дъски на пода под леглото. Един следовател измъкна оттам сребристо алуминиево куфарче. Оказа се заключено с проста комбинация от три знака, но германецът остави куфарчето на леглото и го отключи с тънък шперц, а Райън и Истлинг надничаха над рамото му.

В куфара намериха няколко бележници и папки. Детективът насочи фенерчето си към вътрешността на куфара, за да виждат англичанинът и американецът по-добре.

- Я виж ти! - възкликна Истлинг.

Райън се наведе и погледна към няколко снимки, осветени от фенерчето на детектива.

Първата се оказа черно-бяла снимка на Тобиас Габлер, първия от убитите банкери в Цуг. Снимката, изглежда, беше правена отдалеч, но не можеше да се сбърка човекът на снимките от новините за убийството на Габлер. Под нея намериха снимка на Маркус Ветцел. Райън нямаше представа как изглежда Утринна звезда, но за улеснение на снимката имаше лепенка с неговото име.

Под тази снимка следваше карта на Цуг, Швейцария.

В куфара имаше и бял лист с текст, написан на машина. В горната част на листа се виждаше изображение на автомат „Хеклер и Кох“ върху червена звезда, а над него - буквите RAF на бял фон.

- Това е комюнике - обясни немецът. - Изглежда е официален документ. И преди съм виждал такива.

- Бихте ли ни го превели? - запита Истлинг.

- Ja. Тук пише: „По своя характер тези атаки говорят с езика на реакцията. Ние във „Фракция Червена армия“ няма да позволим организаторите на незаконен трафик на пари за поддържане на войни срещу народите на Централна Америка и Африка да живеят свободно и в мир. Ние ще покажем солидарността си с партизаните по света и ще воюваме срещу банкерите, които печелят от незаконни войни в името на пропадналата капиталистическа система“.

Когато мъжът от BfV приключи, се обърна към Райън и Истлинг:

- Тук пише също, че Тобиас Габлер и Маркус Ветцел са убити, защото са високопоставени банкери, работили със сметките на германски индустриалци.

- И това според вас реално ли е? - запита Райън.

- Така изглежда - сви рамене германецът.

- Но?

- Но хер Ветцел беше убит преди двадесет и четири часа. Хер Габлер - няколко дни преди това. Обикновено такова писмо вече щеше да е разпространено. Просто не разбирам защо не са го разпространили.

- Може би самата Шойринг е трябвало да го разпространи - предположи Истлинг, - но тъй като се опече в Швейцария, не е имала възможност за това.

Офицерът от BfV поклати глава.

- Ако това е истинска операция на „Фракция Червена армия“, писмото щеше да го изпрати някой от пропагандната им организация. А не самият убиец.

Немецът се зае да обсъжда комюникето с колегите си, а Джак и Ник излязоха в антрето.

Райън каза:

- Всичко е подредено прилежно в удобен пакет.

Истлинг очевидно мислеше за същото. Обмисли добре думите си и каза:

- Подозрително удобно е, прав си.

- Доколкото разбирам от нагласени работи, тази е точно такава - каза Райън.

Английският контраразузнавач, изглежда, забрави съмненията си. Спря в тясното тъмно антре и се обърна към Джак:

- Наистина ли разбираш?

Райън трябваше да си признае, че не е виждал такива неща. Не се занимаваше с разследване на местопрестъпления, но пък като адски добър аналитик знаеше всевъзможни кампании за дезинформация на опонентите. Но тези „факти“ му намирисваха.

Върнаха се в хола и застанаха над телата. Детективите опитваха да сравнят лицата им със снимките на известни членове на „Фракция Червена армия“. До момента бяха разпознали само петима, но останалите четирима се оказаха неизвестни. Един от детективите изпрати колегите си в спалните, за да търсят чанти и портфейли, от които да разберат кои са тези хора.

Докато двамата с Ник оглеждаха наредените на пода в хола трупове, Джак каза:

- Тези хора и онзи, нагоре по улицата, успяха да очистят девет полицаи и командоси, така ли? И за секунда не го вярвам.

Истлинг поклати глава.

- Влязоха в капан. Може би някъде в германската система за сигурност изтича информация.

- Има и друга възможност.

- Каква е?

- Помисли - отвърна Джак. - Ами ако това са руснаците? Ако „Фракция Червена армия“ е натопена за случая в Швейцария, руснаците трябва да се погрижат никой от групата им да не остане жив и да ги обяви за невинни. Нима има по-добър начин да гарантираш, че никой няма да говори в полицията, от това да превърнеш арестуването им в истинска битка? Трябва ти само стрелец с видимост към сцената. Измрат ли няколко немски командоси, от „Фракция Червена армия“ няма да остане нито един жив, за да обясни, че те не са виновни.

Истлинг въздъхна, но Райън виждаше пукнатини в привидно сигурната ситуация отпреди появата на куфара.

- Това са само предположения. Не знаем кой е снайперистът. Може да е стрелец от „Фракция Червена армия“, който е чул стрелбата и е решил да се бие оттам.

Джак поклати глава. Нямаше никакво доказателство, но шестото му чувство подсказваше, че двамата с Истлинг са изправени пред сили, далеч по-големи от тези на някаква си групичка немски левичари терористи.

66. В наши дни

Джак Райън-младши и Виктор Оксли стигнаха в Лондон малко преди пет следобед. Разбира се, Райън не се върна в апартамента си. Вместо това нае стая в един мотел на улица „Уелсли Роуд“ в Кройдън. Оксли го препоръча, като обясни, че от време на време ходи в Лондон и винаги отсяда там, и увери Райън, че мотелът е встрани от пътя и е подходящ за случаите, когато не искаш да ти задават въпроси, а както изтъкна англичанинът, техният случай изисква точно това.

По пътя се отбиха на едно място. Отегчен от досадното мърморене на Оксли, Джак спря на паркинга на един супермаркет, извади няколко банкноти от портфейла си и ги подаде на бившия шпионин. Оксли се шмугна вътре и се върна след десетина минути с две пазарски чанти.

Излязоха отново на пътя за мотела и чак тогава Джак разбра, че Оксли е купил шише ирландско уиски, литър кола и две големи бутилки бира. А за храна - само няколко кексчета и една пръчка салам, която се стори на Райън толкова стара, колкото самия Оксли.

Както подозираше от описанието на англичанина, Джак откри, че мотелът е пълна дупка. Боята по мухлясалите стени се лющеше, по килима се виждаха прогорени места, но всяка стая имаше собствен гараж за един автомобил, определено с единствената цел да скриват колите на гостите на хотела.

Вкараха колата в посочения им гараж, затвориха вратата и тогава Джак и Виктор измъкнаха руския мафиот от багажника на мерцедеса. Виктор рязко дръпна сакото на руснака върху главата му, за да не вижда. След това го помъкнаха по стълбите от гаража за хотелската стая.

Банята се оказа малка и мръсна, но пък ставаше за складиране на руски бандит за няколко минути. Край стените минаваха открити тръби и опитният Оксли завърза ръцете на мъжа високо зад гърба му така, че да не може да се мръдне на повече от сантиметър, без да си причини невероятни болки в раменете. След това Оксли взе една възглавница с подозрително на вид петно от леглото, махна й калъфката и я надяна на главата на руснака.

Затвориха руснака вътре и след това Джак пусна телевизора в спалнята. Той и петдесет и девет годишният англичанин излязоха на малък балкон, който гледаше към натоварена магистрала с шест платна.

Оксли се ядосваше, че тук няма дори и една стъклена чаша, но се справи, като отпи продължително от бутилката с кола, а после я напълни догоре с ирландско уиски. Седнаха на евтините алуминиеви столове на балкона и Джак с огромно търпение издържа няколко минути да гледа как Оксли пие и се храни, защото се надяваше, че колкото по-сит и нахранен е бившият шпионин, толкова повече ще иска да говори.

Накрая каза:

- Добре, Оксли. Искам да разпитаме онзи задник в банята, но първо искам отговори от теб. Приказва ли ти се?

Белобрадият англичанин изглеждаше спокоен - определено уискито и колата имаха връзка в случая. Оксли сви рамене и отговори:

- Първо, започни да ми викаш Окс. Второ, знай това. Предпочитам изобщо да не говоря с теб, но не ми се ще въоръжени руски бандити да ме гонят до края на дните ми и затова искам да работим заедно, за да оправим нещата. И все пак има неща, които мога да кажа, но други ще занеса в гроба.

Джак отвори бутилка бира и отпи.

- Добре. Да започнем с нещо лесно. Кога се върна от Русия?

След малко Оксли отговори:

- Върнах се от родината преди около двадесет години.

- И какво прави през последните двадесет години? Можеш ли да говориш за това?

- Обикалям. Тук-там. И предимно получавам държавни помощи.

- Безработен ли си?

- Често, момче. Правя каквото мога - отговори англичанинът и сви рамене. - И нищо повече.

Сега той зададе въпрос:

- А как така синът на проклетия американски президент знае за мен?

- Баща ми искаше информация за Бедрок и каза, че сър Базил Чарлстън сигурно знае. И тъй като съм тук, отидох да го питам. Базил каза, че ти си Бедрок. Оттам те намерих, чрез контакти от САС.

- Добрият стар Базил.

- Той мисли, че искаш да го убиеш.

Оксли го изгледа косо.

- Така мисли, а?

След това се засмя и продължи:

- Не. Чарлстън не участваше в мръсните номера, с които се занимавах. Старият Базил не ми е правил никакви услуги, но не мога да кажа, че е лош.

- Той ми каза, че си работил зад „желязната завеса“. Че се вписваш там като местен.

- Майка ми е от Омск, в Сибир. Избягала с родителите си през Берлин още преди стената. Запознала се с офицер от английската армия и отишли във Великобритания. Установили се в Портсмут. Татко ми станал рибар и не се прибираше много често. Майка ми се включи в местната общност на руски емигранти и докато растях, вкъщи говорехме повече руски, отколкото английски.

Оксли отпи от бутилката.

- И защо баща ти се интересува от толкова стара история като Бедрок?

Джак носеше фотокопираната страница от доклада на швейцарската полиция. Извади я от якето си и му я подаде.

Оксли разгледа страницата и бръкна в джоба си, за да търси очилата си за четене. Сложи си ги и отново се загледа в страницата.

- Това е на немски, по дяволите.

- Да. Но кодовото ти име е тук, писано с молив и изтрито. До доклад от швейцарската полиция за човек, задържан за взривяването на ресторант в Роткройц, Швейцария.

Оксли кимна много бавно, почти незабележимо.

- Значи си спомняш.

Оксли се загледа в пространството, сякаш за да си спомни някакъв момент от далечното минало.

- Имах заповед да проверя слух на изток за убиец, когото КГБ наричаха Зенит.

Джак се запита дали Базил е скрил истината за участието на Бедрок в случая със Зенит, или просто е забравил.

- Зенит е бил в Западна Европа. Защо ти си отишъл на изток? - запита Райън.

- Първите слухове за Зенит дойдоха от Чехословакия. Намерили двама техни следователи, които работили по случай в Прага, да плават по лице в река Вълтава. Един руснак, който живеел в хотел някъде там, изчезнал много бързо, без да си плати сметката. При претърсването на стаята намерили малко багаж. Книжка с шифър на КГБ и някакви писаници отвътре на корицата. Чехите успели да разгадаят достатъчно и разчели думата „Зенит“. Не се знае дали това е руското кодово име на собственика на книжката, но то остана. Чехите отишли в КГБ, но руснаците отговорили, че не знаят нищо за човек на име Зенит, и не признали техни хора да са работили в Прага.

- Да. Е, КГБ доста са лъгали - каза Джак.

Вярно е - отвърна Оксли. - И съм сигурен, че полицаите oт Прага са мислели така, но изведнъж малките улички около Вацлавския площад започнали много да приличат на място за конференции на КГБ. В града се изсипали руски шпиони - и всичките, за да търсят този Зенит.

- И Великобритания е научила това от източник в Прага ли?

- МИ-5 научиха. Не ме питай как. Но преди всичко да приключи, онзи убил още два пъти в Чехословакия и четирима мъже в Унгария.

- Все полицаи ли?

- Не. В Будапеща убил служители на Унгарската Национална банка и един контрабандист.

- Контрабандист ли? - запита Джак.

- На хора. Помагал на други да бягат през границата. В онези години това се случваше често в Унгария - отговори Оксли. - Както и да е, от нашето разузнаване останаха с впечатление, че Зенит не е от КГБ. А някакъв самостоятелен тип. КГБ смятаха, че е бивш служител на ГРУ, който сега работи зa западна сила. Разтревожихме се, че може да ни обвинят за неговите действия.

- И защо Великобритания може да бъде обвинена в такова нещо?

- Защото имахме свой агент зад „желязната завеса“ за подобни задачи - отговори Оксли с тих дрезгав смях.

Джак вдигна вежди учуден. Нещата придобиваха смисъл.

-Ти?

- Може и да не си толкова глупав, колкото те мислих.

След като поигра с очилата си, като ги местеше бавно с пръсти, продължи:

- Да. Аз се намирах в Прага, когато Зенит свърши онази работа. Там присъствах като руснак и естествено, чехите ме разпитаха. Измъкнах се с приказки, но когато убийствата продължиха в Унгария, някоя от по-тъмните крушки в Лондон решила, че може да ме свържат с тези престъпления. Зенит можеше да навреди на отношенията точно когато се надявахме на размразяване. Това се случи в най-горещата оръжейна надпревара, но на нас посоката на нещата ни харесваше. Полша вървеше към демокрация, Рейгън и Тачър държаха Съветския съюз за топките. Имаше още много битки за водене, но новият век започваше. А Зенит объркваше плановете.

- Значи са те изпратили да убиеш Зенит, за да не могат КГБ да винят Запада за това, че някакъв неуправляем убиец обикаля и избива всички?

- Точно така.

- И какво стана?

- Не можах да го намеря. И КГБ не можаха.

- А защо отиде в Швейцария?

- Следях едни от КГБ в Будапеща, които също търсеха Зенит. Надявах се да ме отведат до него. Доста се изненадах, когато заминаха на запад, в Цуг, за да ходят в някаква банка.

- И там също започнали да мрат хора.

- Да.

- Зенит ли ги уби?

Оксли сви рамене бавно и уморено и продължително издиша през носа си. Загледа се в колите, които минаваха по пътя под балкона.

- Зависи на кого вярваш.

Райън го погледна.

- Може да ме мислиш за луд, но точно сега вярвам на теб.

Виктор Оксли се усмихна.

- В такъв случай, да. Зенит ги уби всичките.

Англичанинът вдигна очи от напитката си.

- Вече е време ти да поговориш. Защо баща ти се интересува от тази история сега? Това се случи преди тридесет години. Не е ли създал достатъчно проблеми по света, че да остави този на спокойствие?

- Да разбирам ли, че не си съгласен с политиката на баща ми?

- Политика ли? Нямам време за политика. Изобщо не ме интересува политиката.

- В такъв случай защо мразиш баща ми?

- По лични причини.

- Лични причини? Ти познаваш ли го?

- Не и не искам.

Оксли махна с ръка, за да забравят темата.

- Зададох ти въпрос, момче. Защо сега? Какво иска от мен твоят стар мил баща?

Райън сви рамене.

- Кодовото ти име се е оказало в досиетата за Зенит. Никой не ги е гледал от много време, но намерили някаква стара бележка в прашна папка, от която излиза, че Роман Таланов е Зенит.

Оксли изгледа Райън.

- Таланов? Точно така. Това е името. Е? Все пак това беше преди векове. Защо, по дяволите, е важно сега?

- Чакай. Ти знаеш, че Таланов е Зенит? - изненада се Джак.

- Подозирам, че аз съм авторът на онази прашна бележка в папката. През деветдесет и втора, мисля. След като излязох от лагера. Но ти не ми обясни защо някой се интересува от името на излязъл от контрол убиец от КГБ отпреди четвърт век.

Джак помисли малко.

- В апартамента ти не видях телевизор.

- Не ми трябва. Нито радио. От време на време в пъба гледам футбол, но новините не ме вълнуват.

- Това обяснява нещата.

- Какво искаш да кажеш, Райън? - запита объркан Оксли.

- Тук не става дума за случай отпреди четвърт век. А за нещата, които се случват сега. Ти не знаеш, че Роман Таланов е шеф на ФСБ, нали?

Оксли се загледа напред, към забързаното движение по „Уелсли Роуд“. След доста време отговори:

- Не. Не знаех това.

Замислено отпи от бутилката и се загледа към града.

- Шибана работа.

67. Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън прекара първите няколко часа след нападението срещу апартамента на „Фракция Червена армия“ на „Шпренгелщрасе“ в плесенясал празен офис в Британското консулство в Западен Берлин.

Веднага щом му позволиха да използва защитен срещу подслушване телефон, Райън се обади на директора по разузнаването на ЦРУ адмирал Джеймс Гриър. Намери го в дома му - часът по Източното крайбрежие беше девет - и му обясни събитията от последните няколко часа. Адмиралът се изненада от новината за престрелката и особено от участието в нея на своя човек.

Райън каза на Гриър, че според него „Фракция Червена армия“ не е действала сама и със сигурност в цялата операция фигурират някои сенчести личности.

Гриър се усъмни във версията му за руско участие.

- Но, Джак. Ами Заека? Знаеш не по-зле от мен, че имаме агент с много добра информация за операциите на КГБ. Прекарахме месеци в разговори с него. Трудно ми е да повярвам, че ако го питаме, ще се почеше по брадичката и ще каже: „А, да, забравих да спомена, че в Европа действа един убиец“.

- Трябва да го питаме - каза Джак. - Може и да си спомни нещо важно.

- Виж, Джак, ще говорим с него, но и двамата знаем, че не е крил нищо от нас - отвърна Гриър. - Ако има активни мерки, които по някакъв начин отговарят на думите ти, той щеше да ни каже.

- Зайцев е извън КГБ от няколко месеца. Това може да е започнато след него.

- Възможно е, но малко вероятно и знаеш защо. Тези операции искат време за подготовка. Убийства на банкери в Западна Европа. Ангажиране и както, струва ми се, предполагаш, топене за това на западногермански терористи. Това не ми звучи като операция, която е подготвена просто така през последните няколко месеца, нали?

- Не - съгласи се Райън. И добави: - Знам как звучи.

- Звучи сякаш се хващаш за сламки. Ако го казваше друг, щях веднага да отхвърля тази идея. Но ти не си някой друг. Ти си адски добър аналитик и ти казвам да следваш инстинктите си. Дължа ти го.

- Благодаря.

- Но каквото и да правиш, запомни следното. Британците ги бива доста в тези неща. Ако те кажат, че са приключили с разследването, оставаш сам. Можеш, разбира се, да ползваш каквито местни разузнавателни служби ти трябват, но бъди внимателен. Вече си се натъквал на опасности. Не искам да поемаш излишни рискове.

- Значи сме двама.

Двадесет минути по-късно Райън се срещна с Истлинг и хората му в кабинет на втория етаж, където отново прегледаха целия материал от тайната квартира на „Фракция Червена армия“. Немските специални сили не им повериха напълно куфарчето и съдържането му и затова двама от техните следователи надничаха над раменете на англичанина и американеца, докато те преглеждаха вещите.

Истлинг и хората му бяха първи. В края на краищата те бяха започнали тази операция. Един от хората на Истлинг наръси с прах куфара и вещите в него, за да вземе отпечатъци, след което англичанинът разгледа отделно всеки документ, като го четеше, преглеждаше за водни знаци, проучваше как снимките на банкерите са отпечатани върху страниците, особеностите на буквите от пишещата машина, с която бяха написани ръководството за направа на бомбата и комюникето.

Прегледаха куфара за скрити отделения на дъното или по стените, но не откриха такива.

Джак остана очарован от работата на Истлинг с веществените улики поради простия факт, че нямаше никакъв опит с този вид разследвания. Не беше полицай или детектив. Баща му, като бивш детектив в полицията в Балтимор, винаги се интересуваше от работата на полицията, но синът не смяташе, че това е неговото призвание.

Като аналитик, когато накрая му дойде редът да прегледа материалите, първо се зае с документите. Разбира се, носеше гумени ръкавици и помоли един от немците до себе си да му превежда.

Джак опита да накара мъжете от BfV да признаят, че според тях не е възможно членовете на „Фракция Червена армия“ и апартамента да са подготвили толкова професионална отбрана срещу GSG-9, но немците не смятаха така. В апартамента на „Шпренгелщрасе“ имаше девет мъртъвци и успяха да идентифицират само пет от тях. Служителите от BfV казаха, че не могат да преценят уменията на бойците от Фракцията, без да са установили кои са другите на масите в моргата.

Райън научи твърде малко от документите. Изобщо не познаваше „Фракция Червена армия“, но комюникето изглеждаше като стандартен призив на левичарска терористична група и всичките материали за нападенията срещу Габлер и Ветцел - снимките, картите и инструкциите за направа на бомбите - изглеждаха истински.

Но в цялата ситауция имаше един съмнителен елемент - за да приеме куфара и съдържанието му за чиста монета, човек трябваше да повярва, че Марта Шойринг притежава най-лошите умения в занаята в историята на левичарския терор. И макар „Фракция Червена армия“ редовно да поемаше отговорност за операциите си, както повечето терористични групи, твърде съмнително беше, че младата германка е носела по време на операцията си своята истинска лична карта.

Райън не знаеше какво да мисли. Макар с няколко арести зад гърба си, Шойринг никога не беше свързвана с убийство. Но пък се оказа, че двама от обитателите на апартамента се издирват за нападение с ракети срещу база на НАТО преди няколко години и въпреки че онова нападение минало без убити или дори сериозно ранени, то определено е имало за цел да убива.

Истлинг, както винаги, мислеше да приключи разследването. Райън от своя страна сметна, че поднесената като на тепсия информация поражда повече подозрения, отколкото изяснява нещата.

Тъй като германците искаха да си тръгват със своите материали, Райън и англичаните приключиха огледа си за по-малко от час.

Джак беше изкарал буден над двадесет и четири часа и към девет сутринта му предложиха да легне на диван в неизползван кабинет и да поспи.

В единадесет и тридесет Истлинг надникна в стаята. Райън седна, разтърка очите си и отметна вълненото одеяло от краката си.

Истлинг се настани на стола пред него. Очите му бяха кръвясали, а дрехите - измачкани. Джак се питаше дали и той не изглежда така уморен и изстискан, както англичанина.

- Какво става? - запита той.

- Прегледахме всичко няколко пъти. Документите от стаята на Марта Шойринг в тайната квартира на Фракцията изглеждат истински. Германците най-после идентифицираха останалите тела. Те са на три приятелки и един приятел на обитателите. Не са известни като членове на „Фракция Червена армия“, но, разбира се, този въпрос ще се проучва допълнително. Освен това провериха позицията на снайпериста от другата страна на улицата. Едностаен апартамент, нает преди три вечери от Марта Шойринг.

- Марта е наела стая на две преки от мястото, в което живее? Защо ли? - запита обърканият Джак.

Истлинг сви рамене.

- Не мога да ти отговоря. Името й е в документите, но никой не я разпозна от снимката. Там живеят много наематели и никой не обръща внимание кой идва и кой си отива. Предимно са гастарбайтери от Турция, Ирландия и Северна Африка. Няколко души на етажа казват, че снощи, късно вечерта, са видели в стаята да влиза някакъв мъж.

- Какво казват за този мъж?

- Че е на двадесет или тридесет години. Бял. Може да е германец, но може и да е друг. Никой не го е чул да говори. Нито пък да стреля от стаята.

- И как е възможно това, по дяволите?

- Снайперска пушка със заглушител. Пак вдига адски много шум, но предвид факта, че на две преки оттам бушуваше война и тридесетина души се трепеха и хвърляха гранати, е лесно да не обърнеш внимание на звука на пушката със заглушител.

Джак въздъхна и се сети за друго нещо.

- Трябва да се върнем в Цуг, да покажем снимките на Марта Шойринг на бармана в мястото, където Пенрайт се е срещнал с германката вечерта, когато загина.

Истлинг поклати глава.

- Направено е вече, приятел. Швейцарците са го направили вчера, с копие от шофьорската й книжка.

- И?

- Всички на смяна онази вечер са единодушни. Жената, която Пенрайт е свалял в бара, не е била Марта Шойринг.

А Джак беше толкова сигурен. Сега не знаеше какво да каже. Само промърмори:

- И каква е следващата стъпка?

- За това искам да говорим. Знам, че според теб тук има участие КГБ и не съм готов да отхвърлям нищо, но аз смятам, че тази клетка на „Фракция Червена армия“ е извършила нападенията, убили двамата швейцарски банкери.

- Ами Пенрайт?

Истлинг отговори с неприкрит сарказъм:

- Продължавам да твърдя, че автобусът, който го е прегазил, не е управляван от „Фракция Червена армия“ или от КГБ. Сериозно, Райън, не са го бутнали. Помниш, имало е свидетели, според които той е бил пиян. В тялото му не открихме следи от познатите ни отрови, въпреки че токсикологичните резултати ще се забавят. Ако червените имат нова отрова, за която не знаем, е, Бог да ни е на помощ. Но това е извън обхвата на разследването.

- Значи какво ми казваш?

- Че се прибираме вкъщи. Днес следобед.

Джак разтърка очи. Искаше му се да се прибере в къщата си на улица „Грайздейл Клоуз“. Да се разположи на дивана с Кети, а Сали да оцветява рисунки на пода, докато Джак-младши седи в скута му - точно сега това му звучеше като в рая.

Но прогони тази мисъл от главата си. „Още не.“

- Приятно пътуване - отговори Джак. - Аз оставам.

Истлинг, изглежда, очакваше това.

- Трябва ли да настоявам? - каза той.

Райън присви очи.

- Не трябва да правиш нищо. Аз не работя за теб.

- По дяволите, Райън, ние сме на една и съща страна.

- Не и според мен. Твоята задача е да изясниш случая със смъртта на Пенрайт, а аз трябва да разбера какво точно е станало, по дяволите. В тази операция има и други сили. Възможно ли е Дейвид да е паднал пред градския автобус? Да, но според мен тази друга страна ни води за носа.

- Как мога да те убедя?

- Дай ми всичко за Утринна звезда. Всички папки, довели до посещението на Пенрайт в Швейцария, и документите от тайната квартира в Цуг. Дай ми ги, остави ме да ги прегледам и ще си направя изводите за случая.

- Не мога...

- Базил ме включи в следствието, защото смята, че мога да помогна. Имам опит от този свят - индиректен. Ако ми бяхте казали какво е знаел Пенрайт, щях да уговоря Ленгли да извадят повече информация за „Рицман Приватбанкирс“. Може да помогна да свържем точките, които Пенрайт е опитвал да свърже, когато умря.

Истлинг каза:

- Ти си като хрътка, а? Надушиш ли следа, не спираш, каквото и да става.

- Надушил съм следа. Знам го със сигурност - отговори Райън.

Истлинг не отговори и Райън го подкани:

- Какво мислиш?

- Аз ли какво мисля? - запита Истлинг. - Мисля, че си лицемерен янки, който не знае как да се държи добре. Миналата година уби някакви от Ълстър и получи рицарско звание, а тази сутрин простреля снайперист от „Фракция Червена армия“ и шибаните шваби сигурно ще те направят кайзер или нещо също толкова абсурдно, но късметът те е откарал по-далече, отколкото някога ще го направят уменията ти да работиш в екип. Ако зависеше от мен, щяхме да те изпратим в американското консултство и да те върнем в Америка, където ти е мястото. В трюма на парен параход.

Англичанинът си пое дълбоко дъх и продължи:

- Но не аз решавам.

Въздъхна отново.

- Ще говоря с Базил и той ще реши дали можеш да видиш нещо от досиетата на Утринна звезда.

- Само толкова искам.

68. В наши дни

Виктор Оксли и Джак Райън-младши изчакаха един час, преди да започнат разпита на убиеца от „Седемте каменни мъже“. Райън няколко пъти подсеща англичанина да започнат, но Оксли отговаряше, че иска да остави младият мъж да се мъчи още малко в банята. Обясни, че са го поставили в неудобно положение и без да знае ясно къде се намира и какво става, за да мисли, че това е стандартна оперативна процедура преди враждебен разпит.

Джак по-скоро смяташе, че Окс просто иска да си седи на задника и да пие колкото може повече и затова бави разпита.

Райън стана веднъж и заяви, че отива да зададе няколко въпроса на онзи, но Оксли го убеди да чака още малко.

- Виж, момче, може да се наложи да прибегнем към хубавия стар номер с доброто и лошото ченге и искам да започна с лошото ченге, което ще бъда аз.

Оксли остави сместа от кола и уиски на бетонния под на малкия балкон и се върна в стаята. Джак го последва вътре, където едрият мъж свали пуловера си и показа широкия си гръб със също толкова татуировки, колкото имаше и на гърдите си. Оксли хвърли пуловера на леглото и си пое бавно дъх няколко пъти, сякаш в опит да се върне в мислите си някъде, откъдето отдавна е заминал. След това отиде до малката дървена маса и стол в ъгъла. С изненадваща лекота петдесет и девет годишният мъж отчупи крака на стола, който изпращя силно, и се обърна към Райън.

- Трябва да разберем кой го изпраща и защо. Друго?

- Не искаш ли да дойда вътре с теб?

- Не, момче. Ще ида сам.

Райън знаеше какво прави Оксли.

- Виж, благодаря, че искаш да ме пазиш от всичко, което може да компрометира мен или баща ми, но те уверявам, че вече съм доста загазил.

Оксли го изгледа за момент и каза:

- Момче, изобщо не ме е грижа за теб или гадния ти баща. Кенефът е малък и ако ще трябва да замахвам, няма да има място за нас двамата.

- О. Добре.

- А ти бъди умен и виж дали в телефона му има отговори, които не мога да измъкна от него с бой. И като си почнал, усили телевизора.

- Добре. Но, Окс... каквото щеш го прави, но не го убивай.

Оксли кимна, но откакто беше свалил пуловера си, гледаше с безизразна гримаса и отново заприлича на бивш затворник в руския гулаг.

- Преди много време научих нещо, което е добре никога да не научаваш на свой гръб. Оцеляването е много по-болезнено от смъртта. Повярвай ми, няма да го жаля и затова няма да му прекърша врата.

Оксли влезе в банята и затвори вратата зад себе си.

Излезе оттам след двадесет минути. Райън през това време преписваше номерата от телефона на руснака. Всички бяха чуждестранни, но Райън все още не ги беше проверил. И не беше им звънял. Списъкът се оказа с малки имена на кирилица и въпреки че американецът можеше лесно да го прочете, не научи много.

Докато преписваше номерата и преглеждаше текстовите съобщения в телефона, чу от банята няколко силни стенания и два крясъка.

От челото на Виктор Оксли течеше пот. Може и да имаше тридесетина излишни килограма, но Джак за първи път забеляза, че макар и покрити с дебел слой тлъстини, раменете, ръцете и гръдните му мускули са доста големи. Приличаше по-скоро на остаряващ боксьор, отколкото на напълно уседнал пияница.

- Как е той?

Отначало Оксли не каза нищо. Вместо това отиде на балкона, пое си свеж въздух и вдигна бутилката. Взе и бутилка бира, после се върна, отвори вратата на банята и изтърколи бутилката вътре.

Отново затвори вратата, отиде при леглото и тежко се строполи по гръб на дюшека.

Накрая отговори:

- Добре е. Разбираме се като много стари приятели. Казва се Олег.

- Не се ли наложи да го биеш?

- Е, само за поздрав. След това стана голям оратор.

- И?

- От „Седемте каменни мъже“ е. Във Великобритания е само от три дни и е дошъл тук с украински паспорт, който са му дали хора от „Седемте каменни мъже“ в Киев.

- В Киев ли?

- Точно така. Работи за някакъв руснак на име Глеб Белега. Той е вор.

- Това в Русия е нещо като мафиот, така ли?

- Да. Хората на Глеб в Киев са наредили на други хора да те следят и Олег разправя, че са те следили от няколко седмици. Не знаеше имена и външност. Каза, че не ги е виждал - отговори Оксли, сви рамене и отпи от бутилката. - И му вярвам. Не криеше нищо. Както и да е, той и другите двама, с които се запознахме днес в апартамента ми, дошли в Лондон с нареждане да поемат смяната от онези, които са те следили. И само толкова. Но щом пристигнали, ти си ги изненадал, защото си отишъл с колата си до Корби. Един от тях съобщил за това в Киев и изведнъж оттам долетели още палачи от „Седемте каменни мъже“ с нови заповеди.

- Какви заповеди? - запита Джак.

- Трябвало да те набият здравата - счупена челюст, такива работи, колкото да те върнат в Америка с подвита опашка. А аз нямало да се оттърва толкова лесно. Трябвало да ме убият.

- Защо?

Оксли се разсмя гърлено и силно, като разтресе пружината под евтиния дюшек.

- Нека ти обясня нещо, момче. Олег не е от онези, които знаят защо. Дават му снимка и адрес и той отива и върши работата, без да пита защо.

Джак помисли над тези думи.

- Значи са ме следили още преди да знам за теб.

- Това подозирах и аз. Ти ми ги натресе.

- Това трябва да има връзка с Малкълм Голбрайт.

- Кой е той?

- Един, когото в Русия са прецакали с милиарди долари. Работя за него. Или поне докато не ме прехвърлиха на друг случай.

Оксли отпи от бутилката и продължи да лежи.

- Не си ли чувал за Голбрайт? - запита Джак.

Англичанинът поклати глава.

- А за Глеб Белега?

- Не и до днес.

Джак помисли малко.

- Познаваш ли човек на име Дмитрий Нестеров?

Оксли поклати глава.

- Кой е той?

- Мошеникът, който е измамил Малкълм Голбрайт. Предполага се, че е от ФСБ.

Оксли сви рамене и отпи отново. Едрият мъж изглеждаше леко пиян, което можеше да се очаква. Без да е пълен въздържател, Джак знаеше, че ако изпие толкова много алкохол, отдавна щеше да е в несвяст.

- Трябва да говоря с баща ми и с шефа. Може да успеем да наместим повече парчета от този пъзел.

- И какво ще каже милото татенце, когато научи, че се стреляш с руската мафия?

През последните няколко часа Джак не мислеше за друго. Отдавна премина в ситуация, при която не може да опази баща си от скандал.

- Ще иска да се върна веднага. Засега ще почакам и ще му се обадя, щом науча малко повече - каза той след кратък размисъл.

- Няма да се зарадва.

Джак сви рамене. Не му харесваше, че тревожи родителите си непрекъснато заради начина си на живот, но не смяташе да обяснява на англичанина семейните си отношения. Затова смени темата:

- Какво ще правим с приятелчето ти Олег?

- Ще го пуснем.

- Ще го пуснем? Ти да не си полудял?

- Възможно е, но като се замислиш, какво друго можем да направим? Нали точно ние убихме четирима мъже днес?

Джак не отговори.

- Виж, ако го предадем на полицаите, за теб нещата ще се усложнят много - каза Оксли. — Ако го пуснем, не трябва да признаваш, че си бил в Корби.

- Ами твоята съседка? Тя ме видя.

- Тя е сляпа като прилеп, а и наполовина глуха. Не може да те разпознае дали си бял, черен, зелен или син.

- А откъде да знаем, че Олег няма да се върне и да опита пак да ни убие?

Оксли се разсмя.

- Бих искал да видя как ще го направи с две счупени ръце.

Джак бавно отпусна глава в ръцете си.

- Счупил си му ръцете?

- Не съм тъпак, Райън. Той е опасен. Оттук не може да си тръгне напълно изправен.

- И как ще пие бирата, която му даде?

Виктор отново се засмя.

- Това не е мой проблем, нали така?

- Добре - бавно отговори Джак. - Значи, Олег получава пропуск. Но щом онзи, Глеб Белега, е изпратил половин дузина мъже по следите ни, значи ще намери още толкова.

Оксли кимна.

- Можеш да се обзаложиш, че градът гъмжи от убийци от „Седемте каменни мъже“.

- Защо не дойдеш с мен? Ще бъдеш в безопасност. Аз ще говоря със Санди, за да видим дали не знае кой е този Глеб Белега. И с Кастор. Възможно е пътищата им да са се пресичали...

Виктор Оксли се изправи седнал на леглото. В погледа му отново се четеше напрежение - алкохолното опиянение, което Райън забелязва у него преди малко, се изпари.

- Какво каза?

- Казах, че трябва да говоря със Санди. Санди Ламонт. Моя шеф.

- А другия?

- О... Кастор. Хю Кастор. Той е собственик на „Кастор и Бойл“ - консултантската фирма, в която работя.

Оксли стана от леглото и приближи Райън. Застана пред него заплашително.

- Какво има?

- За много хора ме пита дали ги познавам, но не и за Хю Кастор.

- Добре. Предполагам, познаваш го.

Оксли стисна бутилката силно.

- Я ми кажи отново, момче. Откъде знаеш за мен?

- Казах ти. От кодовото име. Показах ти къде е написано в досието.

- Да, така е. Но откъде да знам, че не те е изпратиш Кастор?

- Да ме изпрати? Защо?

Младият американец разбра, че след като спомена Кастор, доверието на Оксли към него намаля.

- Какъв ти е Кастор?

- Беше ми контролиращ офицер в МИ-5.

- Мамка му! - възкликна Райън с широко отворени очи.

Оксли продължи да го гледа. Джак разбираше, че възрастният мъж търси признаци за измама.

- Не знаех това - каза Джак и се изправи. - Не знам какво е ставало между вас, но той нито веднъж не е споменавал името ти. Аз опитвах да намеря връзка между теб и работата си във фирмата и май я открих.

Като разтърка ниско подстриганата си коса с длан, Джак продължи:

- Но не знам какво значи всичко това, по дяволите.

Оксли се обърна.

- И аз не знам.

Джак виждаше, че възрастният мъж се е разчувствал. Лицето му почервеня, но Джак не знаеше дали от гняв или от уискито.

- Какво се е случило между вас двамата, Окс?

Оксли само поклати глава.

Райън разбра, че не е сега моментът да настоява.

- Добре. Разбирам. Но слушай. Искам да разбера какво става. Баща ми ме изпрати да разбера каквото мога за теб, за да видим дали то ще помогне да свържем Таланов с убийствата на Зенит. Ти си имаш своите версии, спомени за разни неща, които си чул, но които са само слухове. Аз трябва да се разровя по-дълбоко и наистина ми трябва помощта ти.

Оксли седна на леглото и отново се зае да пие. Гледаше някъде в далечината, но Райън подозираше, че това е заради спомените, а не заради алкохола.

- Каква помощ? - запита англичанинът.

- Искам да разбера къде за първи път си чул името Таланов - отвърна Джак.

Оксли мигна. Очевидно тези спомени му причиняваха невероятно много болка.

- Трябва да е било около 1989 година - започна бавно той. - Времето всъщност нямаше значение. Аз се намирах в Сиктивкар - затворнически лагер в Коми. Никой не знаеше, че съм англичанин. Нито пък, че съм от МИ-5. Просто още един зек.

- Зек?

- Затворник. Както и да е, там се намирах от няколко години и никак не стоях самотен. Направо си бях много популярен. Достатъчно разбирах от полева медицина, за да поддържам здрави някои от останалите затворници, а и въпреки всичко преживяно имах достатъчно сили, за да ме иска всеки да участвам в работната му група. А това е много важно там.

- Сигурно.

- И все още се водех на работа. Всеки ден опитвах да измъквам информация от хората около себе си. Мислех, че един ден ще избягам, наистина го вярвах, вероятно защото иначе щях да откача без поне малко надежда. Както и да е, обработвах всички затворници, сякаш са източници на информация или агенти. Затворниците знаят разни неща, Райън. През годините научих имената и местата на почти всички секретни военни бази в Съветския съюз. Не че това се оказа важно накрая, но както казах, докато живеех като оперативен агент, дори в лагера, имах живот, имах надежда.

Райън кимна замислен.

- Разбирам те.

- Един ден си вечерям и слушам разговор между двама зекове. Единият от тях започва да разказва какво е правил през деня. Казва, че миел пода в болницата, когато довели затворник от другия блок с клетки. С класически симптоми за тиф: кървящ нос, треска, делириум. Здрав мъж бил, все още силен и с воля за борба. А по тялото си нямал татуировки - значи отскоро бил в гулага.

- Да?

- Та онзи каза, че човекът започнал да дърдори нещо за КГБ.

- Какво за КГБ?

- Разправял, че е офицер от КГБ, казал на доктора да се обади, за да потвърди, и му съобщил име, различно от това в болничния лист.

- Повярваха ли му?

- А, не. Мамка му, може и аз по някое време в Сиктивкар да съм се представял за човек от КГБ. Веднъж един затворник каза, че е Юрий Гагарин. Разбира се, фантазираше, защото според мен го казваше много убедено.

- Кажи за онзи от КБГ, Окс.

- Да. Значи, онзи, бълнуващият, казал, че е от КГБ и е в затвора за някаква операция. Всички му се изсмели, но после онзи се заел да обяснява, че е парашутист и че го взели в плен в Кабул още първия ден от войната в Афганистан. После преминал в ГРУ, в руското военно разузнаване, пак като боец в Афганистан. Значи, ям си супата и слушам как онзи разказва, но разбрах, че съм попаднал на собствената си история, когато онзи каза, че болният поискал от доктора да се обади на един номер в Москва и да каже, че Зенит се нуждае от спешна евакуация.

- Какво стана с него? - запита Райън, погълнат от разказа.

- Както ти казах, никой не му повярвал, но онзи бил толкова настоятелен, че накрая една сестра вдигнала телефона. Разбираш как мислят: „Вероятно онзи говори така от треската, но пък има шанс едно на хиляда да не лъже и в такъв случай я да се обадя“, защото иначе всички в болницата ще идат на разстрел, ако се окаже, че онзи не лъже, и се разбере, че те не са си мръднали пръста.

- Ясно.

- Сестрата се обажда, а онзи от другия край на линията отговаря, че не знае за какво му плещи тя, и затваря. Всички мислят, че нещата спират дотук. Решават, че онзи на носилката, омазан в собствената си повръщня, кръв и лайна, може и да не оживее, и го откарват в един ъгъл, както правят с всеки друг зек.

Райън разбра, че разказът продължава. Със силно разтуптяно сърце чакаше Оксли да разкаже останалото.

- Пет минути след това отидох в кухнята, за да сложа сол в гореща вода. Бързо я изпих и след няколко секунди се из-повръщах в столовата. И мен ме закараха на носилка в болницата.

- Какво видя там? - запита впечатлен Райън.

- За съжаление, не видях Зенит, защото ме завързаха за леглото. Но чух какво става. Камионите дойдоха към полунощ. Обичайните камиони на Управлението на лагерите за превоз на затворници, а не КГБ. Носеха документи за извеждане на онзи зек. Чух цялата дандания, докато го изкарваха. По-късно тази нощ до леглото ми се появи един зек с бърсалка за пода. Предложих му всичката храна, която бях успял да скътам в клетката, за да ми каже какво е видял и чул през този ден. Той разправи, че онзи, тифозният зек, казал, че името му е Таланов.

- Господи - промърмори Райън.

- Отзад в затворническия камион имало лекари, готови да се погрижат за него. Не бях чувал за подобно прехвърляне на затворник - продължи Оксли и вдигна рамене. - Когато оня ми разправи тази история, затворникът на име Таланов, който казвал, че е офицер от КГБ, наречен Зенит, вече го нямаше в Сиктивкар.

Райън повярва на тази история или най-малкото, повярва, че Оксли вярва в нея.

Оксли не отделяше очите си от Джак. В тях все още личеше недоверие, но Райън остана с впечатление, че Оксли не знае какво да прави. Не можеше да се прибере у дома си.

- Ще остана с теб известно време, Райън. Но те наблюдавам. Ясно ли е?

- Ясно.

- И в такъв случай кой е следващият ни ход?

- Развързваме задника в банята, оставяме го тук, качваме се в колата и отиваме на друго място. Не знам къде, но ще мислим по пътя. Стигнем ли там, ще се обадя на приятел, който може да ми каже всичко за номерата в телефона на Олег. Това ще ни е от полза.

- Адски удобен приятел имаш.

- Понякога е голям особняк.

69.

Ерик Конуей и Андре Пейдж тръгнаха към своя хеликоптер в пет сутринта. Станаха преди повече от час, за да пият кафе и да разглеждат синоптичните прогнози в оперативния център. Конуей прекара малко повече от обичайното на бюрото с прогнозите, защото над Черкаси се стелеше гъста мъгла, а на север се надигаха бури. Трябваше да следят атмосферните условия, но заради бойната обстановка нищо нямаше да попречи на планираното излитане в шест сутринта.

Въпреки че някъде далеч се водеше война, тук всичко изглеждаше тихо и спокойно. Повечето украински военни в базата заминаха за фронта веднага щом започна войната, като оставиха зад себе си ротата американски многоцелеви разузнавателни хеликоптери, охраната от рейнджъри и съвместния команден център на Мидас.

Четири от осемте матовочерни хеликоптери „Кайова“ на рота „Четири-нула браво“ вече се намираха във въздуха за подкрепа на щурмовите хеликоптери Ми-24 на украинците, които воюваха с наземни части близо до военновъздушната база „Чугуев“ на половин час полет на изток.

Тези хеликоптери щяха да се използват за маркиране на цели в местата, в които нямаше бойци от специалните сили или от „Делта“. Работата им нямаше да е по-малко опасна от тази на Конуей и Пейдж, само дето Ерик и Дре трябваше да влязат в бой без никакви отбранителни ракети.

„Черен вълк две-шест“ носеше четири ракети „Хелфайър“ на пилоните си и нищо друго. Мислеха да излязат с двойка ракети „Стингър“ на единия пилон и двойка „Хелфайър“ на другия, но Конуей реши да се довери на авангардните контра-мерки и радара на своя хеликоптер и да се откаже от ракетите „въздух-въздух“, за да си осигури два пъти повече възможност за поражения от тип „въздух-земя“.

Приключиха предполетната подготовка и застанаха всеки от своята страна на машината. Изправени до вратите на седалките си, те си сложиха шлемовете, свързаха комуникационното оборудване и свалиха автоматите М4 от вратовете си. Не можеха да управляват хеликоптер с увиснали на гърдите им автомати, поради което ги сложиха на таблото, над приборите, за да са лесно достъпни за стрелба през отворените врати, ако това се наложи. Тук имаха и няколко осколочни гранати и димки.

Двата автомата и няколкото гранати не изглеждаха много в сравнение с четирите бронебойни ракети на външните пилони, но и двамата мъже знаеха от опит, че са добре дошли. Преди две години в Афганистан ги изпратиха на мисия за оказване на въздушна подкрепа отблизо на група пехотинци от Холандия на един склон, където талибаните щяха да ги унищожат. След като изстреляха всички седемдесетмилиметрови ракетни снаряди по една от позициите на врага и я унищожиха, пред предното стъкло прелетя управляема ракета. Конуей, след като видя откъде дойде ракетата, каза на втория си пилот къде да стреля и завъртя хеликоптера на деветдесет градуса. Продължи да лети странично към позицията, докато Дре изпразни цял пълнител от автомата си, като уби и двамата мъже, преди да успеят да изстрелят друга ракета по хеликоптера или по холандските бойци в долината.

Младите мичмани се върнаха в Джалалабад в празнично настроение, но Пейдж остана съкрушен, когато разбра, че носовата камера на хеликоптера не е направила запис на стрелбата му, с който да се хвали, защото тя сочеше напред, а не настрани от машината.

И двамата разбираха, че кампанията тук, в Украйна, няма да прилича особено много на това, което знаеха от Джалалабад. В сравнение с руските военни и техните ВВС, с управляемите ракети с далечен обсег и модерните щурмови хеликоптери и танковете Т-90 талибаните изглеждаха като аматьори.

Докато се подготвяха за излитането в мъгливото утро, те проверяваха различните системи на хеликоптера по контролни списъци. Конуей тестваше системата за управление на полета „Спери“ и авиониката, а Пейдж проверяваше камерите, прицелния компютър, монтирания на оста на винта лазерен прицел и резервната система.

Тестваха комуникационната си уредба, след което огледаха цялото спасително оборудване по телата си.

Малко преди шест сутринта командирът им махна с вдигнат палец и Конуей включи двигателя „Ролс Ройс“. След десетсекунден писклив вой носещият винт се развъртя и двигателят модел „Алисън“ можа да предаде достатъчно мощност на носещия и опашния винт, за да издигне машината. След поредната проверка от контролния списък Пейдж обсъди по радиоканала с командира на екипа възможността да се върнат бързо тук за нови ракети „Хелфайър“, в случай че екшънът е силен.

Командирът обеща, че ще е готов за тях, когато се върнат - след четири часа или след четири минути.

В шест сутринта Ерик Конуей натисна бутона на микрофона си:

- „Черен вълк две-шест“ до „Земя Черкаси“, край?

- „Земя Черкаси“, „Черен вълк две-шест“.

- „Черен вълк две-шест“ готов за излитане.

Офицерът от контролната кула разреши на хеликоптера ОН-58 да излети на юг от базата и черната птица се издигна бавно в мъгливото утро.

Когато се издигнаха на няколкостотин метра над базата, в слушалките си чуха гласа на командира на цялата операция, който се различаваше от този на командира на тяхната рота „Браво“.

- „Черен вълк две-шест“, „Магьосник нула-едно“. Как ме чувате?

Конуей и Пейдж знаеха, че това е Мидас, който се е включил към тяхната мрежа. Той управляваше цялата операция, но типично за армията, даде друга позивна от тази, която имаше в „Делта“.

- „Магьосник нула-едно“, чуваме. Летим към пътна точка „Алфа“. Приблизително време на пристигане едно девет минути, край.

- Разбрано, „Две-шест“. Продължете до пътна точка „Голф“ и се обадете. Там нямам цели за вас, така че ще трябва да висите, как ме чувате?

- „Черен вълк две-шест“ чува всичко.

Конуей завъртя напред и дръпна нагоре лоста „стъпка-газ“, и машината продължи да се изкачва нагоре, като се устреми към Крим.

- Не ти се иска да бръснеш дърветата в тая мъгла, а? - запита шеговито Пейдж.

- Нали знаеш какво казват. „Скоростта е живот, а височината е застраховка живот.“

Днес имаха гъвкава мисия. Главната им задача изискваше събиране на информация от бойното поле за командира, но Конуей знаеше, че Мидас, или „Магьосник нула-едно“, или както е решил да се казва, може по всяко време да им заповяда да окажат подкрепа на дузината екипи за специални операции от САЩ и Англия, задействани за операцията „Червен килим от жарава“.

Когато излязоха над мъглата, над която се виждаха само синьо небе и зелени пасища в далечината, по радиото се чуха няколко съобщения, съпроводени с прашене. Двойка хеликоптери „Кайова“ близо до базата „Чугуев“ бяха открили цели по асфалтиран път между два малки града. Тъкмо осветяваха цели за ескадрилата Ми-24 и при тази новина на двамата мъже от „Черен вълк две-шест“ им се прииска също да са там.

До момента повечето битки се водеха в провинциите, които в Украйна наричаха области, Донецк и Луганск, и американските хеликоптери имаха заповед да стоят извън тази зона, въпреки че в Донецк имаше екипи от „Делта Форс“, които трябваше да забавят малко напредъка на руснаците.

След повече от час във въздуха, „Черен вълк две-шест“ летеше ниско по протежение на шосе Е50 източно от големия промишлен град Днепропетровск. По шосето се движеха цивилни коли, тръгнали от Донецк в Източна посока, като много от тях, ако не всичките, изглеждаха пълни с лични принадлежности и ценности.

Конуей каза в разговорната уредба:

- Хей, Дре, четох, че над осемдесет процента от гражданите тук са в някаква степен свързани с Русия.

- Има нещо такова.

- И защо тогава всички бягат? Трябва да се радват, че руснаците идват, нали така?

- Може да се радват, че онези идват да ги освободят и прочие, но това не значи, че искат да стоят тука, докато това се случва. Преди цялата работа да се свърши, ще падне адски много бой.

Конуей тъкмо възнамеряваше да отговори нещо, когато командирът на операцията се включи и им даде координати на петнадесет минути източно от мястото им. Конуей потвърди съобщението и набра скорост и височина, като изостави шосето зад себе си и се понесе над гористи хълмове.

Докато летяха, Мидас им даде още информация.

- „Черен вълк две-шест“, тук „Магьосник нула-едно“, очаквайте доклад за ситуацията.

След кратка пауза Мидас продължи:

- „Екип Фрито“ наблюдават окопаване на две оръжейни системи ВМ-30 югоизточно от Межовая. Не могат да повикат украински войски, а червените ще имат възможност да обстрелват големи градове само след час.

Конуей и Пейдж знаеха, че ВМ-30 са руски реактивни системи за едновременно изстрелване на дузина 300-милиметрови ракети на разстояние до осемдесет километра. Съпровождаха се от няколко по-малки помощни коли. Фактът, че две такива мощни системи за залпов огън са разположени близо до Днепропетровск, не вещаеше нищо добро за украинските войски в града и около него. Там, отвъд града, се намираше една украинска хеликоптерна база, както и най-голямата военна база в административната област, които щяха да са идеални мишени за ракетните системи.

Пейдж се включи, за да поиска повече информация за целите.

- Може ли да посочите други червени в мястото на системите?

Дре се интересуваше дали няма да се натъкнат на бойци, танкове, хеликоптери или други средства за свалянето им.

- „Магьосник нула-едно“. АУАКС не съобщават за вражески самолети във въздуха. „Фрито“ съобщава за камиони с войски, които се дислоцират там, но не потвърждава ПВО.

- Разбрано - каза Пейдж и погледна към Конуей.

- Пич, какви са шансовете руснаците да разположат две големи, тъпи и бавни ракетни установки, без да ги защитават срещу нападение от въздуха?

- Никакви - потвърди Конуей. - Ще ги нападнем от максималното възможно разстояние и ще намалим до минимум риска за нас.

- Добре звучи - отвърна Дре и се зае да готви мултифункционалния дисплей на прицелната система за предстоящата схватка.

Преди да стигнат в зоната, осем километра западно от мястото, в което се разполагаха ракетните установки ВМ-30, „Черен вълк две-шест“ премина на директна радиовръзка с „Фрито Актуал“ - водача на екипа от 10-а група на специалните сили в района. Прицелният компютър на Пейдж показа мястото на своите, „сините“, и „Фрито“ даде актуална информация за заплахите в района.

Пейдж и Конуей гледаха подвижната карта на дисплея още на тридесет и нещо километра от зоната, а Пейдж също така се оглеждаше с монтирания на ротора прицел за необичайни неща. Далеч от града се виждаха няколко малки села и фабрики, но повечето от терена представляваше хълмисти гори.

- „Фрито“ казва, че сме без проблеми по този курс, но мисля, че е редно да снижиш малко - обади се Пейдж. - Да се промъкнем за поглед с оптиката. Да ги видим, преди те да видят нас.

- Съгласен - отговори Конуей.

„Черен вълк две-шест“ се спусна на стотина метра над върховете на дърветата, а когато пресичаха просеки и потоци, Конуей слизаше още по-надолу. Стомахът на Пейдж беше привикнал отдавна към тази езда, от която на човек му се повдига, но винаги мислеше, че Конуей прави някои от маневрите само за да прецака вътрешните му органи.

Преминаха край малък град, построен около голяма изоставена фабрика. Заради трите комина на покрива Конуей предположи, че е бивша леярна. Снижи се на шест метра над един застлан с чакъл път зад фабриката, за да се крие от зоната на целта си, от която го деляха почти осем километра гори и ферми.

Пейдж говореше по радиото с екип „Фрито“ и превключваше различните изображения на целта.

- Не съм специалист по ВМ-30 - каза той, - но ония шибаняци май са готови за стрелба.

Конуей прекарваше времето си в оглеждане на района навън. В хеликоптера имаше толкова много джаджи, че пилотите рискуваха, като зависнат на място, да прекарат прекалено време в попиване на информация от тях, вместо да се оглеждат.

Но Конуей беше твърде опитен за подобно нещо. Остави Пейдж да се готви, докато той оглеждаше полята, пътищата, сградите и гората около тях, като знаеше, че сега, както стои ниско до земята, му стигат само двама руснаци в джип с картечница, за да съсипят това толкова приятно утро.

Погледна към монитора на Пейдж и видя руските камиони с ракетите. И той не разбираше от тях, но си личеше, че сякаш са готови да обсипят Украйна с ракети във всеки един момент.

Пейдж превключи картината от горната камера, разположена в големия контейнер над носещия винт. Тя представлявяше топка с две изпъкнали стъклени „очи“ отпред и Дре я наричаше „Извънземното“. В Щатите пускаха точно сега нов вариант на техния хеликоптер и Конуей мечтаеше да се качи на такъв заради всичките новости в него. Но при него лазерният прицел и целеуказател се намираше в контейнер под краката на пилота, което значеше, че ще изглежда различно. Ерик караше „Извънземното“ вече четири години и щеше да му липсва характерният вид, който контейнерът отгоре придаваше на неговата птица.

Точно сега се намираха зад сградата и Дре не виждаше целта през камерата.

- Добре, Ерик. Да погледнем и да видим - каза той.

Конуей дръпна колективния лост от лявата си страна и хеликоптерът бавно се издигна. На петнадесет метра над земята камерата се показа над покрива на тухлената сграда на четиридесет метра пред тях и изобрази далечната цел.

Когато Пейдж видя каквото му трябваше на монитора, каза:

- Добре. Точно така.

Конуей задържа хеликоптера неподвижен.

Пейдж различи целите на две поляни, отделени от малка река, над която се забелязваше мост. При двата огромни камиона с насочени високо нагоре тръби за ракетите се виждаха още дузина камиони и бронетранспортьори.

- ПВО? - запита Конуей.

Пейдж не виждаше нищо в детайли от това разстояние, но не се съмняваше, че там има нещо, което може да го убие.

Дре Пейдж знаеше, че има да върши работа, а американският данъкоплатец му даваше по 38 124 щатски долара годишно, за да рискува живота си в чужди страни, и затова изтласка тревогите от главата си и каза:

- На земята, изглежда, е чисто. Има ли червени във въздуха?

- Не. Най-близките заплахи са на седемдесет мили, в Крим. Тук е ясно, синьо и двадесет и две, брат.

На езика на пилотите на хеликоптери това означаваше, че времето е добро за полети.

- Разстояние до целта? - запита Конуей.

Пейдж насочи лазерния целеуказател.

- Осветявам целта. Седем хиляди шестстотин осемдесет и един.

- Става ли? - запита Конуей. Намираха се почти на края на диапазона. Можеше да приближи хеликоптера, ако Дре сметне, че стрелбата го изисква.

- Пич, боецът в мен иска да идем върху тях - отговори Пейдж. - Но на оцеляващия човек в мен си му харесва да е тук, зад тая шибана тухлена фабрика.

- Чух те, братко. Ще правим партито оттук.

- „Магьосник нула-едно“, тук „Две-шест“ - предаде Пейдж по микрофона. - Искаме позволение за огън с „Хелфайър“.

Отговорът дойде мигновено:

- „Черен вълк две-шест“, тук „Магьосник нула-едно“. Нямам украински въздушни цели в района. Позволено е да стреляте с „Хелфайър“, край.

- Разбрано, позволено е.

- Да действаме - обади се Конуей.

Пейдж не му обърна внимание. Знаеше, че адреналинът на пилота го разпалва така, но Пейдж се гордееше, че винаги е спокоен.

- „Фрито Актуал“, тук „Черен вълк две-шест“. Информирам, пускаме оръжие.

- Разбрано, „Черен вълк“. Много далече сме. Няма свои при целта. Очистете камионите и се махайте на майната си, преди вражеските хеликоптери да дойдат за вас.

- Разбрано.

Конуей пъхна пръст под предпазителя на превключвателя за стрелба на лоста „стъпка-газ“.

- Стрелям след три, две, едно - каза той. Натисна бутона за стрелба и едната ракета „въздух-земя“ замина напред към първата от двете огромни ракетни установки.

- „Хелфайър“ свети - продължи Конуей, за да потвърди, че вижда огън от ракетата, която замина бързо на изток.

- Шейсет и пет хилядарки заминаха - каза спокойно Пейдж. Като по-спокоен от двамата по време на бой, той се шегуваше при стрелба, а не Конуей.

Пилотът не изчака да види попадението. Вместо това избра втората ракета и я изстреля по същата цел. Можеше да превключи между двете цели, но два удара един след друг увеличаваха вероятността от преодоляване на противоракетните системи на батареите.

Лазерните предупредителни приемници прехванаха първата ракета и във въздуха излетяха ракети. Американската бойна глава падна на седемдесет и пет метра от мястото на целта, поразена от автоматичната ракетна отбранителна система на батареята, която нито Пейдж, нито „Фрито“ успяха да засекат.

Но втората ракета премина и се взриви над ракетната установка и Конуей, който броеше в обратен ред преди пускането на третата ракета, се спря, защото картината от камерата побеля.

Отначало реши, че нещо не е наред със системата, и се зае да настройва монитора.

Но един глас в слушалките каза:

- „Две-шест“, тук „Фрито Актуал“. Добро попадение, много добро. С множество вторични взривове. Мамка му, пич, яко я закова.

В този момент Пейдж извика:

- Майчице!

Конуей вдигна поглед. На седем-осем километра напред бавно се образуваше облак с формата на гъба. След няколко секунди чу в слушалките си нисък тътен, който преодоля шума на носещия винт над главата му.

След миг се пренастрои и изпрати третата ракета на изток.

В същия момент един компютърен глас прогърмя в слушалките на двамата:

-Лазер! Лазер! Единадесет часа.

- Стрелят по нас! - каза Пейдж.

- Действам бързо - отговори Конуей и пусна последната ракета към втората установка ВМ-30.

В същия момент той дръпна надясно лоста за управление и натисна левия педал, като така зави на деветдесет градуса. Наведе носа надолу и се спусна бързо към пътя зад тухлената сграда на фабриката.

- Контрамерки - каза Пейдж и хеликоптерът изхвърли автоматично топлинни капани.

На метър над земята „Черен вълк две-шест“ изравни и се втурна над полето.

На по-малко от сто и петдесет метра от тях една ракета, изстреляна от ръчно преносима пускова установка, се заби в един от трите комина на фабриката, пръсна го на парчета и разхвърля парчета тухли на всички страни.

Конуей не намали скоростта, когато втора ракета удари фабриката зад тях. Погледна през лявото си рамо, като чу новината от екип „Фрито“:

- По дяволите, да! И втората цел е унищожена. Още една шибана неутронна бомба!

- Разбрано - отговори спокойно Пейдж. Сега той гледаше през отворената врата от своята страна. Предупредителните сигнали бяха спрели, но двамата с Конуей продължаваха да търсят заплахи.

Сега се обади и „Магьосник нула-едно“:

- „Черен вълк“, адски добра работа, но знаят, че сте там. Връщайте се в базата.

- Разбрано. Връщаме се в базата - отговори Конуей.

Сърцата на двамата млади мъже се блъскаха в бронежилетките, докато се носеха бързо в северозападна посока над гора от лиственици. Обикновено след успешно поразяване на цел двамата се пляскаха с ръце и размахваха юмруци нагоре-надолу, но точно сега мислеха за свои неща, защото знаеха, че се бяха разминали на косъм от смъртта.

70.

Джон Кларк и неговата група оператори от Колежа прекарваха всеки ден от връщането си от Севастопол в снимане на хората, посетили деветия етаж на грандхотел „Фермонт“.

Събраха впечатляващи типове в колекцията си, а за да свърже лицата с имена, Гавин Биъри пускаше снимките в програма за разпознаване по лице, с база данни на ЦРУ, документи от Украинската служба за сигурност, както и от някои свободно достъпни места.

Но все още никой от екипите не беше успял да види самия Глеб Белега. Разбираха, че това не е случайно. Екипът наблюдаваше всичките изходи от хотела, защото смятаха, че Глеб има таен достъп до апартамента си на последния етаж, но след цял ден в наблюдение на входовете за служителите, товарните платформи и хеликоптерната площадка на покрива стигнаха до заключение, че Глеб нито влиза, нито излиза. Очевидно той си стоеше вътре.

Кларк се премести в друга тайна квартира. Тя представляваше по-малък апартамент, на две преки от хотел „Фермонт“, и беше собственост на приятел на Игор. Собственика го нямаше - напуснал града с жената и децата си още при започването на войната на изток, от страх, че руснаците ще стигнат чак до Киев, и така Кларк и групата му се сдобиха с надеждна квартира с прозорци, от които хотел „Фермонт“ се виждаше добре и ставаха нелоши снимки на хората, които влизаха и излизаха там.

Виждаше се и един балкон на деветия етаж, където денонощно стояха двама въоръжени охранители. Мъжете имаха пушки „Драгунов“ с оптични прицели, както и бинокли. Оглеждаха целия квартал, за да търсят заплахи, но мъжете от Колежа бяха покрили стъклата на апартамента си с черна хартия, в която имаше само малък отвор за фотоапаратите.

След проверка за микрофони се оказа, че апартаментът е чист. ФСБ не можеха да подслушват всяко жилище в града, разбира се, а и нито украинците, нито руснаците смятаха приятелите на Кривов за някаква заплаха за сигурността.

Колкото повече групата от Колежа се чувстваше на сигурно място в новия апартамент, толкова по-малко имаше сигурност навън, по улиците на града. През последните дни станаха няколко убийства - на полицаи и държавни служители, а дори и на един шпионин от украинските служби. Едно предаване на националистическа телевизионна станция беше прекъснато от бомба с белина, направила въздуха в студиото силно киселинен, а радиостанция, която говореше срещу нападението на Русия на изток, изгоря и спря емисиите си.

Малко преди осем вечерта Гавин седеше на дивана в тайната квартира. На масичката за кафе пред него имаше няколко магнитни следящи устройства с отворени отделения за батериите. Двамата с Кларк сменяха едната батерия - скучна, но необходима задача, която се удаваше на Кларк по-трудно заради натрошените преди повече от година кости в дясната му длан.

Докато работеха мълчаливо, мобилният телефон на Гавин звънна и той отговори, без дори да поглежда екрана:

- Да?

- Хей, Гав, Джак се обажда.

- Райън! Радвам се да се чуем. Как е добрата стара Англия?

- Да си призная, не е така добра, както ми се иска.

- Не? Ти не знаеш при нас какво е. Размирици по улиците, убийства, бомби, шпиони, бандити, всичко.

В разговора настъпи пауза.

- Гери да не ви е преместил във Вашингтон?

Гавин се разсмя.

- Май не си в течение. В Киев сме.

- Така ли? Не знаех. Какво правите там?

- Знаеш. Шпионски простотии.

- Ясно. Всички ли сте в безопасност?

- Да. Онзи ден се оказа малко кофти за Джон, Доминик и Динг, но сме добре.

- Трябва ми услуга. Имам един списък с телефонни номера и се надявах да ми ги проследиш.

- Добре. Прати ми ги.

След няколко секунди в телефона на Гавин пристигна съобщение. Отвори го и разгледа списъка с телефоните.

- Интересно. Повечето от тях са местни, от Киев. Откъде ги намери?

- От един бандит в Лондон, който опита да ме убие днес.

Гавин погледна Кларк с широко отворени очи. Кларк забеляза погледа и посегна за телефона.

Гавин не му го подаде веднага.

- Сериозно ли говориш?

- За съжаление, да. Тази информация ще ми дойде добре, щом ми я пратиш.

- Така изглежда - отговори Гавин. - Ще се заема веднага. Аз си поиграх из местната телекомуникационна система. Мога да ти взема имената и адресите на собствениците, но знам и един друг трик.

- Какъв е?

- Мога да ги проследя назад във времето с GPS локализатора. Мога да ти кажа къде се е намирал всеки от тези телефони през последните тридесет дни. Викаме му следа от трохи.

- Страхотно.

Кларк щракна с пръстите на ръката си, протегната към телефона.

- Тук един човек иска да говори с теб - каза Гавин.

- От това се опасявах - промърмори Райън. - Ще ми чете конско, нали?

- Приеми го като строга любов, хлапе - отвърна Гавин.

Кларк взе телефона и Райън му разказа всичко за събитията от последния ден. Кларк слушаше внимателно, без изобщо да го прекъсва, но след като Райън завърши разказа си, настъпи тишина, от която той разбра, че възрастният мъж не е доволен.

- Хлапе, заклевам се в Бога, че знаеш как да се навираш в лайната - каза Кларк.

- Ами... не съм го искал.

- Трябваше да вдигнеш проклетия телефон и да ми се обадиш в мига, когато си усетил, че те следят.

- Да, Джон, но от Гавин чух, че и ти си малко зает.

- Това не те оправдава. Знаеш, че можех да ти осигуря хора с оръжие само за два часа. По дяволите, в Лондон познавам достатъчно старци от САС, които можеха да дойдат за охрана само след двайсет минути. По дяволите, не може да работиш соло. Ти си синът на президента.

- Знам. Мислех, че ме гони параноята. Не осъзнах колко е сериозно положението чак докато не стана късно.

- Този Глеб Белега, за когото говориш, го познаваме много добре.

- Наистина ли?

- Да. Той е от „Седемте каменни мъже“, от Санкт Петербург. Според нас е номер две в организацията.

- Кой е номер едно?

- Никой не знае. Но Глеб е тук и провежда операции от името на ФСБ.

- Интересно - отговори Райън. - Онези, дето ме нападнаха, работят за него, а в работата си в „Кастор и Бойл“ разкрих една незаконна схема за измама на наш клиент и проследих парите - платени са от „Газпром“, руската държавна фирма, на човек от ФСБ на име Дмитрий Нестеров.

Кларк каза на Райън да изчака така, докато провери дали са чували това име тук, в Украйна. Не знаеха нищо за него. След това попита местния си експерт Игор Кривов дали не е чувал това име, но то се оказа ново и за него.

Кларк каза бързо с пълна увереност:

- Добре, очевидно си в центъра на буря от лайна, затова ето какво ще стане: изпращам ти Динг, Доминик и Сам още сега, тази вечер, със самолета. Те ще те върнат до Щатите. Ако новият ти приятел има паспорт, могат да вземат и него. Ако няма, ще измислим нещо.

Райън се поколеба за момент.

Кларк усети това и продължи:

- Джак, разбираш, че не можеш да останеш там. Нали?

- Джон, знам, че отстрани изглежда сякаш съм изложен на огромен риск, но съм се захванал с нещо, което не мога да оставя. Залогът е твърде висок. Ще съм ти благодарен за малко мускул за защита, но само ако можеш да си го позволиш.

- Ще ги пратя до половин час. Сега поне на сигурно място ли си?

- В движение съм. Оставих колата в един търговски център до фирма за коли под наем и взех друга кола. На мое име е и на теория могат да ме проследят, но онези от „Седемте каменни мъже“ досега не са се показали като хора на високотехнологичните средства. Но за всеки случай се оглеждам - не открих опашка.

- Ще се чувствам по-добре, ако си в Щатите, но засега пращам самолета с момчетата в Лондон - отговори Кларк. -Междувременно ще се обадим, когато Гавин провери имената от онези телефони.

- Благодаря, Джон.

Райън и Оксли караха из провинцията северно от Лондон, докато чакаха Гавин да им се обади. Не разговаряха. Оксли изглеждаше погълнат от мисли, а Райън разсъждаваше над следващия ход.

Искаше да говори със Санди Ламонт, но не знаеше дали може да му има доверие. Възможно бе Ламонт да е казал на някого, че Райън отива в Корби. Възможно беше Санди да знае за връзката между Кастор и Оксли, но не разбираше защо това означава, че някой трябва да умре.

Колкото повече мислеше Джак за Ламонт, толкова повече се засилваха подозренията му. Осъзна, че приветливият му шеф го е предупредил два пъти да не рови дълбоко в сделката с „Газпром“, преди накрая да го махне напълно от случая. Можеше ли Санди да има някакви по-мръсни причини за това?

Джак знаеше, че за да разбере, ще трябва да говори с него и да прецени реакцията му.

Отбиха в един ресторант за бърза храна, откъдето взеха ядене за къщи, след което спряха в паркинга зад крайпътен мотел. Тъкмо приключваха с храната, когато телефонът на Джак звънна.

- Хей, Гавин.

Първо се обади Джон Кларк:

- Всъщност говорят Джон и Гавин. На високоговорител си.

- Райън, наврял си се в една ситуация... - добави Гавин.

- Обясни.

- Двадесет и четири от номерата в списъка са евентуално интересни, но се ограничих до шест за пълна проверка. Два от телефоните са на лица, които сме виждали тук, в Киев.

- Шегуваш се.

- Не - отговори Кларк. - Почти цялата минала седмица следяхме хора, които се срещат с Глеб Белега в грандхотел „Фермонт“. Тези двамата, на които твоят нападател има телефоните, са очевидно мафиоти. Вероятно нещо като низши командири. През последния месец редовно са поддържали връзка с твоя човек Олег и са разговаряли с него през последните двайсет и четири часа, докато той е във Великобритания.

Други двама от онези, които си вкарал в моргата, изглежда, също са от тази група - включи се Гавин. - Телефоните им са спрели да се движат днес следобед в град Корби и сега подават сигнали от полицейски участък. Проследих ги обратно по трохите до няколко места в Англия и в Украйна. Не са особено интересни, но онзи ден следобед телефоните им са се намирали в един и същ евтин хотел, заедно с друг телефон от списъка, който е най-пленителен от всичките.

- И защо?

- Защото притежателят на този телефон е прекарал малко от миналия месец в московски квартал - обади се Джон Кларк. - В къща на името на Павел Лечков, и освен че е руснак, за него не знаем нищо друго. Опитахме да намерим негова снимка, но не успяхме, което ме навежда на мисълта, че вероятно е от разузнаването. Има и още, Джак.

- Слушам.

- Проследих по трохите неговия телефон - каза Гавин - до няколко хотела в Лондон. Но в петък вечерта е отишъл в частен дом в Ислингтън.

Джак зададе следващия си въпрос с известна тревога:

- В петък вечерта отидох до Корби, за да се срещна с Окс. Къде в Ислингтън е ходил Лечков?

- Прекарал е двадесет и пет минути в дома на Хю Кастор - отговори Кларк.

- Виж ти! - промърмори Джак.

- Да - съгласи се Кларк. - Разбира се, не можем да кажем дали се е срещнал с Кастор. Но все пак се опасявам, че твоят работодател в Лондон изглежда замесен или все повече замесен в нападението срещу теб.

- Две наказателни точки срещу него - отговори Райън. -Замесен е със „Седемте каменни мъже“ и познава Оксли от дълги години. Изглежда, онзи Лечков е посетил Кастор след като заминах да се срещна с Оксли, а после е наредил на Олег и другите бандити от „Седемте каменни мъже“ да убият Окс.

- Джак, надявам се ще се съгласиш, че моментът е много подходящ да се върнеш в Щатите - каза Кларк.

Джак отказа:

- Трябва да говоря с един човек тук, в Лондон. След това искам да се срещна с Малкълм Голбрайт. Той може да успее да допълни картината.

Кларк замълча.

За да затвърди доводите си, Джак продължи:

- Джон, ще бъда в Станстед, когато самолетът кацне, и ще заминем за Единбург. Говорим за Единбург, в края на краищата. Не Киев или Москва. Освен това през цялото време с мен ще са Динг, Сам и Доминик. Адара ще наглежда самолета и Оксли. Аз само искам да пия чай с милиардера и да си поговорим - колко неприятности мога да си навлека с това според теб?

- Ще видим - въздъхна Кларк.

71. Тридесет години преди това

След препирнята с Ник Истлинг, следователя от контраразузнаването, аналитикът от ЦРУ Джак Райън излезе от британското консулство и взе такси за западноберлинския квартал Целендорф. Там, на улица „Клейалее“, група сгради, известни с името „Главна квартира Клей“, заемаше голяма оградена площ. Тук се намираха военното командване на Съединените щати в Западен Берлин, което наричаха „Берлинската бригада“, щабквартирата на главнокомандващия американските войски и мисията на САЩ в Берлин.

Всъщност мисията представляваше опит на Държавния департамент на САЩ да си осигури малко място тук, защото нямаше американско посолство.

Естествено, ЦРУ имаха многобройни тайни пунктове в Западен Берлин, но този в кабинетите на мисия Берлин беше най-добре защитен и оборудван.

Райън дойде тук, за да разговаря с Ленгли.

Армейската охрана на портала го претърси, след което се обадиха по телефона, за да уточнят идентичността му. Не след дълго тръгна по улица с дървета и влезе през страничния вход на „мисията“. Каза името си на човека зад едно бюро, където го претърсиха отново, и го изпратиха в отделната сграда на Държавния департамент.

Тук се намираше резидентурата на ЦРУ и след като провериха кой е Райън, му предоставиха малък кабинет със защитен телефон.

След няколко минути телефонът заработи и той веднага се обади на Кети в болницата „Хамърсмит“. Разочарова се, когато рецепционистката му каза, че жена му в момента е на операция, и затова остави съобщение, че е добре и ще опита да се обади вечерта.

След това позвъни на сър Базил Чарлстън в Сенчъри Хаус, но и с него не можа да говори. Секретарят на Чарлстън му каза, че сър Базил разговаря по телефона със Съединените щати и ще се обади при първа възможност.

Райън прекара цял час от следобеда в очакване в кабинета. Накрая, в четири следобед, сър Базил Чарлстън се обади.

- Научих всичко от Ник - каза той.

- Двамата с Истлинг имаме различно гледище по този въпрос. А и по всички други.

- Разбрах. Но знай едно, Джак. Нашите контраразузнавачи се занимават с неща, които са различни от нашата работа. Ще използвам пример от футбола. Надявам се, че ще ме разбереш.

- Английски футбол, предполагам - отговори Джак.

- Да, така го наричате, нали? Както и да е, ние, разузнавачите, сме нападатели. Виждаме света като вратата на противника и я нападаме, а оставяме защитата на нашата врата на други. Контраразузнавачите пък са защитниците - обучени са да пазят вратата. Не им харесва, че тичаме напред и ги оставяме сами да преценят какво прави противникът. Смятат ни за риск. Един отбор има нужда от двата вида играчи, но понякога ние, нападателите, не разбираме тактиката на защитниците.

- Надявам се, ще позволиш да поиграя в нападение - каза Райън. - Утринна звезда може и да е мъртъв, но има още какво да се научи за сметките в „Рицман Приватбанкирс“.

- Досега разговарях със съдия Мур и адмирал Гриър. Съгласен съм да ти дадем достъп до досието на Утринна звезда и до предварителните документи от разследването на Пенрайт, при условие че незабавно ще споделяш с нас всичко, което откриеш.

- Разбира се - отговори Райън с огромно облекчение.

- Ще се върнеш ли в Лондон?

- Бих искал да остана тук, в случай че открия нещо.

- И аз помислих така. Ще накарам да ти донесат всичко от нашето консулство в Берлин. При теб ще стои куриер, докато разглеждаш. Той ще ти обясни протокола.

- Ще бъда тук, в кабинета, и ако открия нещо, ще се обадя.

След час Райън се срещна с куриера от местната служба на МИ-6 във фоайето на берлинската мисия. Мъжът се представи като господин Майлс и след като Джак го огледа, реши, че е бивш военен, който работи за разузнаването от около десет минути. Мъжът, на средна възраст, но с мускулести челюсти и ръце, стоеше изправен като шомпол. Носеше куфарче, в което според Джак трябваше да се намират досиетата. Протегна ръка, за да го вземе, но Майлс дръпна ръкава на сакото си няколко сантиметра, за да покаже, че куфарът е дискретно завързан с верижка за китката му.

- Нека си поговорим малко, преди да ви предам това. Съгласен ли сте, сър?

- Разбира се - отговори Джак.

Американският аналитик осъзна, че предаването на документи на терен е различно от това да ти ги донесат на бюрото в Сенчъри Хаус.

Джак и Майлс отидоха до столовата и щом седнаха на една маса, англичанинът накара Джак да подпише няколко листа, в които се казваше, че няма да открадне никой от документите, които щеше да види, нито че ще прави копия или ще унищожи някой от тях и че по никакъв друг начин няма да даде повод на британското разузнаване да го удари със стол по главата.

Райън реши, че по-сериозен човек от Майлс не е срещал тук, в Европа, но си призна, че англичанинът постигна нужния ефект. Райън си каза, че трябва да внимава и прашинка да не падне на документите, защото не искаше този човек да се ядоса.

Не след дълго куриерът остана на масата в столовата, за да пуши цигари и да пие кафе, а Джак се върна в малкия си кабинет под наем, за да се рови в досиетата по случая „Утринна звезда“.

Веднага забеляза, че голяма част от документите са бележки с почерка на Дейвид Пенрайт, а други - свързани със смъртта на Пенрайт - са с почерка на Ник Истлинг и хората от неговия екип.

От всички документи пред него най-интересна се оказа разпечатка на матричен принтер за финансовите трансфери в банка „Рицман Приватбанкирс“. На пръв поглед тази разпечатка не изглеждаше кой знае какво. Колони с номерирани сметки до колони с други номерирани сметки и след това колони, в които, доколкото Джак можеше да разбере, имаше суми в швейцарски франкове.

Към папката имаше закачен с кламер лист с превод на английски на малкото думи на страниците.

Но нищо в разпечатката не изглежаше очевидно важно за случая. Ако КГБ или други руснаци са използвали банката да държат парите си, то вътрешнобанковите трансфери в сметката им, както и тези към други банки в света със сигурност бяха много важни. Такива трансакции можеха да помогнат на разузнаването на ЦРУ да проследи парите.

Но вътрешнобанковите преводи не изглеждаха особено полезни на Райън. Той знаеше достатъчно за банковото дело, за да е наясно, че много вложители имат по няколко сметки в една банка и редовно прехвърлят пари между тях. Възможно е някои сметки да са свързани с инвестиционен портфейл, а други да служат за разплащания в кантората на вложителя.

А този топ хартия изглеждаше на Райън като необходим по-скоро на счетоводителите.

Имаше и друг проблем - разпечатката се оказа неразгадаема за американеца, защото въпреки че Пенрайт му беше дал списък с клиенти на банката, той не показваше коя номерирана сметка на кой от клиентите е.

Не, нямаше причина тази разпечатка да е интересна освен факта, че банков директор я бе предоставил на ръка на британски шпионин същата вечер, в която шпионинът е бил убит, а банковият директор е бил убит два дни след това.

Само този факт правеше дългата нагъната разпечатка достойна за допълнително проучване.

Райън продължи да разглежда данните за преводите. Разпечатката имаше 122 страници и поне според него съдържаше всички вътрешни преводи от последните тридесет дни.

Джак се замисли. Тобиас Габлер беше убит преди пет дни. Райън прокара пръст по колоната с датите, прелисти страниците една след друга и накрая откри датата на смъртта на Габлер.

Заразглежда номерираните сметки и вътрешните преводи, след това провери дали от една и съща сметка са правени много на брой трансакции. Имаше дузина такива случаи, поради което скоро Джак се зае да търси трансфери на големи суми или случаи, при които една и съща сметка е използвана за преводи в една и съща втора сметка.

Пресметна на бележник какви суми са изтеглени от всяка сметка. След час и половина тази бавна, скучна и трудоемка работа го насочи към две номерирани сметки. В деня преди смъртта на Тобиас Габлер и в продължение на три дни от сметка номер 62775.001 бяха направени няколко големи превода в сметка номер 48235.003.

Джак свърши работата си след още два часа. В крайна сметка от деня преди смъртта на Тобиас Габлер в банката имаше 704 вътрешни превода. Дванадесет от тях излизаха от сметка 62775.001 с обща стойност от 461 милиона швейцарски франка. Джак провери обменния курс от един вестник, който намери на бюрото, а след това приближи калкулатора си и набра различни числа.

Сумата на трансфера възлизаше на 204 милиона щатски долара. Пенрайт му беше казал, че сметката, от която се интересували хората от КГБ, съдържа точно толкова пари. Като огледа 704-те трансакции, Джак установи, че от никоя друга сметка не са превеждани и една десета от парите от тези в сметка 62775.001.

Джак се почувства сигурен, че това е въпросната сметка и всички пари от нея са изтеглени и преведени по друга сметка в същата банка. Джак не можеше да знае дали това не е просто лош опит да скрият парите от първата сметка, или плащане на друго лице, което има сметка в същата банка.

Но каквото и да ставаше тук, Джак знаеше, че е важно и ще трябва да разбере кой е титулярят на сметка 48235.003, получил сумата от 204 милиона щатски долара.

Остави разпечатката встрани и следващия час се зае да чете цялата информация от разследването на смъртта на Утринна звезда и Пенрайт. Имаше много съвсем обикновени данни: места и часове на срещите между Маркус Ветцел и Дейвид Пенрайт, протоколи за оставяне на информация в тайници, модели и марки коли, наблюдавани в района. Джак не научи много от тази информация.

Но откри нещо интересно. На среща три дни преди смъртта на Тобиас Габлер Пенрайт беше накарал Маркус Ветцел да измъкне повече информация за титуляря на сметката с двестате милиона. За тази цел, поне според документите, Утринна звезда говорил с Тобиас Габлер на среща между двамата в парк до езерото Цуг.

Джак се питаше дали този разговор не е довел до смъртта на тримата. Изглеждаше възможно, след като Габлер е научил, че Ветцел се интересува от сметката, да е отишъл при руснаците, за да ги предупреди, че един от директорите в банката задава въпроси.

След това, допусна Райън, руснаците вероятно са решили да преместят парите си на по-безопасно място и да убият Ветцел, който задава въпроси, и Габлер, който знае отговорите. И с малко повече въображение, Джак реши, че са убили и британския агент, който ръководи операцията срещу тях.

Райън разтърка уморените си очи.

Малко след девет вечерта се обади на сър Базил в дома му в Белгрейвия, Лондон.

- Не знам точно какво съм открил, но поне знам откъде да започнем.

- Откъде?

- Всичко по реда си. Благодаря, че ми позволи да видя досиетата.

- Разбира се.

Джак обясни, че е проучил вътрешнобанковите преводи и е почти сигурен, че парите, които Утринна звезда е определил като подозрителни, са прехвърлени до цент в друга сметка.

- Трябва да проучим новата номерирана сметка - каза Джак. - Ако разберем кой я притежава, ще можем да следим парите.

- Както винаги, Джак, справил си се впечатляващо - отговори Чарлстън. - Но информацията за новата сметка ще изисква да си осигурим нов вътрешен човек в същата банка. А такива се намират адски рядко. Боя се, че Утринна звезда е бил единственият такъв човек.

- Трябва да идем в банката. Или вашето разузнаване, или Ленгли. Можем да им окажем натиск.

- Оказването на натиск върху швейцарска банка няма да успее, без да се мине през швейцарската правна система, а и за разрешението да вземем информация, ако изобщо го получим, ще трябват месеци. Който управлява сметката, може да премести парите си за няколко дни, ако не и за часове. Съжалявам, Джак. Имахме човек отвътре, загубихме го и с него загубихме и достъпа си.

Джак знаеше, че Базил е прав. Утринна звезда беше работил с тях по собствена воля. Всички опити за натиск върху банката да даде информация за сметките щяха да отнемат много повече време, отколкото ще е необходимо на руснаците, за да преместят парите си от тази банка.

Работата на Райън през последните няколко часа се оказа ако не губене на време, то определено нищо, което да доведе до действия в близкото бъдеще.

Унил, той каза на Чарлстън, че следващия ден ще се върне във Великобритания, и му пожела лека нощ. След това събра всички папки и напусна малкия кабинет.

Господин Майлс, куриерът от британското разузнаване, го чакаше в кафенето и сега разгледа всяка страница на всеки документ, като сверяваше досиетата с разпечатан списък. След това прибра всичко в куфарчето, закопча го за китката си, пожела на Джак лека нощ и тръгна към колата си.

Хората от ЦРУ, които все още се намираха в сградата, предложиха на Джак легло в казармената постройка, която използваха за служители на Управлението, но го предупредиха, че тази вечер няма да има топла вода, а работното време на столовата е приключило.

Джак вече не беше морски пехотинец, не искаше да прекара вечерта като аскет, а да прочисти мислите си с някое ястие и горещ душ. Взе си куфара и излезе през портала на „Главна квартира Клей“, откъдето хвана такси. Шофьорът не говореше добре английски, но разбра, че Джак иска да иде в хотел.

- Кой хотел? - запита шофьорът.

Логичен въпрос, чийто отговор Райън не знаеше. Изобщо не познаваше Берлин. Замисли се за предишната вечер.

- Вединг? - запита той. - Има ли хотел във Вединг?

Шофьорът погледна в огледалото за задно виждане, сви рамене и каза:

-Alles klar[12]

Петнадесет минути по-късно Райън излезе от таксито на улица „Люксембург“ пред хотел, който гледаше към „Леополдплац“ - застлан с бетон площад с постройки около него, изградени след като по време на Втората световна война районът е бил изравнен със земята. Джак взе стая за една вечер. Искаше да се обади на Кети, но осъзна, че умира от глад. Без дори да сваля шлифера или шалчето си, се отправи към фоайето, където взе карта от гишето, зае чадър от портиера и излезе под студения дъжд, за да намери място с бира и храна.

72. В наши дни

Санди Ламонт живееше в лондонския квартал „Тауър Хил“, в апартамент на деветия етаж, с впечатляващ изглед към река Темза и към Лондонската кула. Апартаментът му се намираше посред района с най-добър нощен живот в града и Санди, като ерген, обичаше да прекарва вечерите си с приятели в пъбовете. Тази вечер не се различаваше от останалите и както винаги Санди се надяваше да приключи вечерта с женска компания.

Също както повечето от останалите вечери, не му провървя и затова към полунощ изкачи стълбите към фоайето на жилищния блок и влезе в празния асансьор.

Минута по-късно влезе в апартамента си, захвърли ключовете на масата в антрето и окачи якето си на закачалката до вратата. Включи телевизора, избра един спортен канал и седна на дивана.

Тъкмо проверяваше футболните резултати, когато в далечния край на хола се включи една лампа и го накара да подскочи цели тридесет сантиметра нагоре. Забеляза, че там, до прозореца над улицата, седи някакъв мъж на стол, който очевидно си бе донесъл от кухнята.

- По дяволите! - викна изненадан Ламонт.

Наведе се напред, опрял ръка върху разтуптяното си сърце, и запита:

- Райън?

Джак Райън погледна навън през прозореца за момент, без да отговори. Накрая каза:

- Може и да греша.

Ламонт, който също се нуждаеше от малко време, за да преодолее шока от това натрапване, отговори:

- Гарантирам ти, че грешиш. Какво правиш в моя апартамент?

- Искам да кажа, може да греша, че ти се доверявам.

- И на това ли му викаш доверие? Как, мамка му, влезе тук? Да не си отворил с шперц, по дяволите?

- Не. Той го направи.

Райън кимна към отсрещната страна на хола. Там, в тъмното, Санди едва различи силует на едър мъж, облегнат на стената, сякаш скучаеше.

- Кой... Кой е това, мамка му?

Райън продължи, сякаш не го чуваше:

- Изобщо не бих ти се доверил, само дето беше с мен в Сейнт Джон. Не знаеше, че сме изложени на опасност - виждаше се по лицето ти.

- За какво говориш?

- Ако знаеше за онези хора, които ме преследват, нямаше да реагираш така. А и въпреки че ме караше да се откажа от „Газпром“, то това стана само след като Кастор ти загря задника. В началото и ти имаше същия хъс като моя, нали?

- Плашиш ме, Джак. Кажи ми какво става или ще викна полиция.

Едрият мъж в ъгъла се обади с дрезгав глас:

- Няма да стигнеш до телефона си, приятел.

Джак стана и се настани до Санди.

- Вярвам ти - каза той, почти сякаш говори на себе си. - Не съм убеден, че си част от онова, което прави Кастор.

- Кастор ли? Какво прави той?

- Хю Кастор работи за руснаците.

Санди се разсмя. Нервно, според Джак, но без преструвка. По-скоро с объркване. С неразбиране.

- Глупости.

- Помисли за всичко, което се случва в „Кастор и Бойл“. Ние сме част от системата, чрез която Кремъл смазва враговете си. Всичките ни успешни случаи са срещу олигарси, които се противят на Володин. Всички дела срещу холдинги на силоваците, както случая „Голбрайт“, се развиват бавно или оставят в нищото.

- Това е нелепо. Ние сме печелили случаи срещу силоваци.

- Проучих това. Единствените случаи, по които сме работили срещу силоваци, с положителен изход за клиентите ни са срещу хора без покровителство от върхушката на Володин.

Ламонт се замисли за момент. Бавно поклати глава.

- Откачил си - каза, като изглеждаше несигурен.

Джак погледна през прозореца в тъмнината към Темза.

- Кастор се е срещнал с руснак в дома си. Мъж на име Лечков.

- Добре. И? Той познава купища руснаци.

- Познаваш ли Лечков?

- Не. Кой е той?

- Смятаме, че е агент на „Седемте каменни мъже“. Изпратил беше едни бандити да ме пребият до насиране и да убият този човек.

Ламонт изглеждаше неподправено шокиран.

- Защо?

- Оксли е бивш служител на МИ-5. Кастор му е бил ръководител. Аз отидох да се срещна с Оксли в дома му в Корби и веднага всичко се промени. Руснаците, които определено ме следяха, сега ме нападнаха. Нападнаха и Оксли.

Ламонт погледна единия, после другия от двамата мъже.

- Да. Това излезе в новините. Убийствата в Корби.

- Не беше убийство - отговори Райън. - Самозащита.

Санди Ламонт се наведе напред - Джак помисли, че за да повърне. Накрая изломоти нещо неразбираемо.

- Какво?

Санди повтори, този път по-силно:

- Нестеров.

- Какво за Нестеров?

- Когато Хю разбра, че се целиш в Дмитрий Нестеров, пощуря. Искаше да те уволни, че продължаваш с разследването на „Газпром“, след като те бях предупредил два пъти. Искаше и мен да уволни, че не съм те насилил да се откажеш.

- Защо?

- Не знаех. Той ми каза, че е научил от разузнаването, че Нестеров е от ФСБ, но се оказа, че това не е вярно, защото знаеше името му отпреди това. Подозирам, че е знаел за него от по-рано. Имаше нещо в действията му. Знаех го още тогава, но не можех да определя какво е.

- Значи Кастор познава Нестеров - отвърна Райън. - Кремъл му е прехвърлил над милиард долара. Защо?

- Не знам - отговори Санди.

В стаята стана тихо. След това Джак се обади:

- Трябва да поговоря с Кастор за тези неща.

- А защо не идеш в полицията?

- Не искам да го арестуват. Искам отговори.

- Кастор замина днес следобед - каза Санди.

- Къде?

- Не знам. По целия свят има имоти. Може да е навсякъде.

Мамка му - каза си Джак. Ако Кастор е заминал, след като е научил, че Джак и Оксли са изчезнали, то може би сега бягаше.

Райън и Оксли оставиха съвсем разтърсения Санди Ламонт сам в дома му и заминаха за летище „Станстед“. Там посрещнаха самолета G500 на „Хендли Асошиейтс“. Когато вратата се отвори и стълбите се спуснаха, Адара Шърман погледна навън и видя двамата мъже до колата. Джак забеляза как тя леко пъхна ръка зад гърба си.

Той знаеше, че тя държи там кобур с пистолет „ЗИГ Зауер“.

Вдигна ръце.

- Адара. Това съм аз. Джак.

Жената го изгледа и се успокои.

- Извинявай, Джак. Променил си се, а?

Джак се усмихна, доволен, че опитите му за маскировка са свършили работа.

Динг, Доминик и Сам слязоха от самолета и опипаха късата коса на Райън, дръпнаха го за брадата и отбелязаха колко мускули е натрупал през последните няколко месеца.

Райън почувства огромно облекчение, когато се качи в самолета. Присъствието на колегите му даде енергия. Докато прегръщаше мъжете и Адара, се запита защо изобщо беше дошъл тук сам.

Хората от екипа се представиха на Оксли, без да знаят кой е той. А самият той се чувстваше опиянен от факта, че седи в самолет за двадесет и пет милиона долара с група янки, които, изглежда, се занимаваха със специални операции и разговаряха със сина на президента на Съединените щати като с колега, с когото не са се виждали отдавна.

Адара запита Джак къде иска да иде. Обясни му, че могат да летят до Франция или Белгия без презареждане, но ако Райън желае да пътува по-далеч, ще трябва да заредят, а ако е готов да се връща в Съединените щати, ще трябва да получат необходимите разрешения.

Той й каза, че иска да иде в Единбург. Сега, след като Кастор избяга, трябваше да търси отговорите от друго място. Трябваше да се срещне с Голбрайт.

Излетяха след по-малко от петнадесет минути.

73.

Ако се съди само по загубите на врага, първите четиридесет и осем часа от операция „Червен килим от жарава“ се оказаха успешни. В зоната на бойните действия бяха пратени дванадесет американски и английски групи за специални операции и осем разузнавателни хеликоптера, всеки от които имаше лазерен целеуказател и можеше да изпраща сигнали на украинските ВВС. Тези целеуказващи екипи, заедно със самотния въоръжен „Кайова Уориър“ и четири въоръжени безпилотни машини „Рийпър“ реализираха 109 поражения на вражески бронирани коли и оръжие. Сред унищоженото оборудване имаше почти тридест от основните руски бойни танкове Т-90 и две масивни ракетни установки ВМ-30.

Тези 109 поражения представляваха почти петдесет процента от всички поразени от украинците цели - забележително число, като се има предвид, че Съединените щати участваха с по-малко от един процент от всички сили в боя.

Въпреки че Русия окупира напълно Кримския полуостров на втория ден от инвазията, след като завзе граничните области Луганск и Донецк, загубите им на запад нарастваха и в края на деня на практика стояха на място заради лошото време, поради което повечето руски хеликоптери не летяха. Облачната покривка създаваше проблеми и на руските изтребители, тъй като повечето от въоръжението им представляваше обикновени бомби и неуправляеми снаряди, за чието ефективно използване се изискваше добра видимост.

Но и американците и британците понесоха значителни загуби. Четири хеликоптера МН-6 „Литъл Бърд“ за превоз на бойци бяха повредени или свалени, както и един „Блек Хоук“ и един „Кайова Уориър“. Други пет хеликоптера от различи типове стояха разрушени на земята.

Убити бяха девет американци и двама британци от САС, а други двадесет - ранени.

От началото на конфликта командният център в армейската база в Черкаси работеше денонощно. Базата претърпя бомбардировки, но американците се намираха в подсилен бункер, който можеше да издържи на всичко, освен най-големите ракети за унищожаване на бункери или ядрен взрив, а и бомбите падаха достатъчно далеч, за да не притесняват Мидас особено.

Въпреки че тази вечер врагът не се движеше, според прогнозата предстояха три дни с хубаво време и всички участници в операцията разбираха, че руснаците ще тръгнат отново на запад.

Някои се надяваха, че след като завземат Крим, руснаците ще загубят желание за бой, но до момента никой в американската отбрана или разузнаване не виждаше истински признаци за това.

Руснаците идваха и по всичко личеше, че планират да стигнат чак до Киев.

Мидас знаеше, че не може да работи дълго тук, говореше се дори да ги преместят веднага на запад, но той спря тези слухове. През последните няколко дни всички оперативни единици на предните позиции отстъпиха няколко пъти, но все още се намираха на двадесетина километра на изток. Мидас реши, че ще мести командния си център само при компрометиране на операцията им от разузнаването или ако се наложи неговите части да подминат позициите му, докато продължават да отстъпват, за да остават пред настъпващите руснаци.

Въпреки че операцията му забави значително руското нападение, полковник Бари Янковски не смяташе, че нещата вървят добре, и затова реши да промени тактиката след спускането на нощта. Отчаяно се нуждаеха от малко напредък, преди руснаците да се съединят, след като минаха през Крим и тръгнаха към Киев, затова реши да намали всяка от групите. От дванадесетте си полеви екипа той направи осемнадесет, като изпрати няколко резервни бойци от „Делта“ на нови позиции до границата с Беларус, и раздели някои от по-големите екипи на пет-, шест- и седемчленни единици.

Това нямаше да се отрази на нападателната им огнева мощ, защото групите на терен не използваха своите пушки, гранати и пистолети за бой с врага. Но Мидас знаеше добре, че така намалява възможността на всяка от групите да се отбранява, ако бъде нападната.

Обади се на всички единици, за да им каже, че така ще бъдат по-леки и бързи и трябва да използват това като предимство, а не да го считат за недостатък.

След като си позволи четиридесет и пет минути сън на войнишко легло до командния център, Мидас стоеше отново дежурен зад редица мъже с компютри. Зад тях, на стената, се виждаше монитор с размерите на средноголям плоскоекранен телевизор в американски дом, но той им показваше дигитална карта, която всеки от командирите на тактическите операции можеше да сочи с лазерна показалка.

Един от мъжете, който водеше комуникацията с 5-а група на специалните сили с позивна „Кочис“, викна с жест Мидас при лаптопа си.

- Хей, шефе, „Кочис“ съобщават, че една дълга колона танкове Т-90 е успяла да мине зад група украински Т-72 в техния сектор и сега преминават край позициите на „Кочис“, като слизат от магистрала М50. Казват, че в момента няма никакви украински сили, които могат да се бият с танковете.

- Покажи ми къде са сега.

Операторът посочи с лазерната показалка къде точно е групата.

- Тези танкове са по-близо до Черкаси от всичко друго, така ли? - запита Мидас.

- Да, и са с пехота и свои самолети за защита. Може през нощта да не летят, особено в това време, но утре сутринта според „Кочис“ ще стигнат на петдесетина километра оттук.

- Колко са червените в колоната?

- След престрелката с Т-72 „Кочис Актуал“ преброи петнадесет танка Т-90 и още над петдесет бронетранспортьори и други помощни машини.

- „Кочис“ загубиха двама вчера - каза Мидас на себе си, но контрольорът прие това като въпрос.

- Да, сър. Капитанът, който ги водеше, загина в бой, а друг от бойците е ранен при лошо приземяване с хеликоптера. Общо там има само четирима бойци, водени от един лейтенант.

- Но лазерният им целеуказател работи, нали?

- Да, но за да осветяват новата колона, трябва да излязат от прикритието и да тръгнат на югозапад. Така ще се отдалечат от магистралата, а кой знае какво още идва по нея и няма да разберем без тях.

Мидас виждаше проблема. От границата с Белорусия до Крим имаше само осемнадесет екипа, които трябваше да покриват около тридесет и пет възможни маршрута за нападение от руснаците. Не можеха да обхванат всичко и въпреки присъствието на украинската армия тя не притежаваше необходимото технологично предимство, достатъчно хора и добро обучение.

Мидас се нуждаеше от друг екип за лазера. Погледна към контрольора.

- Говори ли с украинските специални сили? Имат ли човек, който знае как се прави това?

- Не, сър. Те познават само своето оборудване, освен това всички са ангажирани.

Контрольорът имаше твърди указания да не използва рейнджърите от базата за операции на предни позиции. Нямаше достатъчно хора, които да защитават американските хеликоптери и командния център, и не можеше да се натоварват и с указването на цели.

Мидас помисли.

- Добре. Изпрати хеликоптер „Кайова“, „Черен вълк две-шест“, и всички безпилотни „Рийпър“, които са в диапазона.

- Те нямат достатъчно ракети „Хелфайър“, за да спрат нападението.

- Знам. Ще трябва да удрят и да бягат, да опитат да ги забавят тази нощ, за да спечелят време на украинците да си съберат лайната и да пратят бързо танкове тук до сутринта.

- Дадено, шефе - отговори контрольорът и посегна за радиостанцията си.

74.

Малкълм Голбрайт не беше приятен човек.

Райън знаеше достатъчно за седемдесетгодишния шотландски милиардер от няколко месеца насам, за да е наясно, че въпреки загубата на десет милиарда щатски долара при кражбата на компанията му в Русия имаше личен капитал от около пет милиарда.

Скандалът „Голбрайт Россия“ не беше го оставил бездомен. Главното му жилище представляваше възстановена крепост от осемнадесети век в шотландското село Джунипър Грийн, а освен това той притежаваше къщи из цяла Европа, както и яхти, частни самолети и два съвсем модерни хеликоптера „Еврокоптер“

Но богатството не му беше донесло щастие - това стана ясно за Райън още щом се изправи пред Голбрайт в кабинета му в крепостта.

Райън не долавяше в поведението му нищо освен горчивина и недоверие, а Голбрайт още не знаеше лошата новина.

Джак поиска изненадващата среща тази сутрин и незабавно му позволиха да дойде въпреки уточнението, че американецът настоява за дискретност и разговор само между тях двамата. Пристигна сам - Доминик и Сам го докараха в кола под наем и го оставиха пред предната порта, след което отидоха малко нагоре по улицата, където спряха, без да гасят двигателя.

Джак очакваше да намери тук силна охрана - в края на краищата този човек имаше повече пари от брутния вътрешен продукт на доста малки държави, но на портала видя само двама униформени мъже и полицай на допълнително работно време, който обикаляше с количката за голф и го закара с нея до сградата, където добре облечен мъж, под чийто костюм не си личеше да има оръжие, заведе американеца до кабинета на Голбрайт.

И само толкова. Дори кучетата се оказаха дребни уелски корги за лов на лисици. Не ротвайлери, добермани или немски овчарки.

Райън се замисли, че човек, който има намерение да заведе съдебно дело срещу руското правителство, няма да сбърка с малко повече мерки за безопасност.

Много неща у Голбрайт се сториха странни на Джак. Не му предложиха кафе или чай, което той счете за сериозно нарушение на протокола за провеждане на бизнес срещи в крепост. А когато самият Голбрайт дойде в стаята, Джак се изненада от вида му - носеше изтъркани дънки и обикновена тениска, която изглеждаше сякаш е бърсал в нея грес от ръцете си.

Голбрайт мина край протегнатата от Райън ръка и седна зад бюрото си, облегна лакти на него и запита:

- Е, за какво ще говорим?

Или мъжът не знаеше, че Райън е синът на президента, или пък изобщо не го беше грижа за това. Дори се зарадва, че онзи не пожела да се ръкува с него. Райън също не полагаше особено големи грижи за външния си вид, но телесната миризма на Голбрайт се оказа крайно неприятна.

Райън се облегна във фотьойла.

- Господин Голбрайт, както обясних на секретаря ви, аз работех по вашия случай за „Кастор и Бойл“ през последните няколко месеца.

Не последва отговор и Райън продължи:

-Случаят се оказа доста заплетен и неправомерната тактика на правителството срещу вас не дава почти никаква възможност да се разбере кой точно в частния сектор е виновен.

- Това ми казваше и Хю Кастор почти половин година.

- Да. Но аз реших да се разровя малко по-надълбоко в други сделки на същите фирми, които са участвали в търга за вашите активи, и така идентифицирах една фирма, която се е облагодетелствала от продажбата на „Голбрайт Россия Енерджи“.

Седемдесетгодишният старец изръмжа раздразнено.

- И аз. „Газпром“. Защо ви плащам, мамка му, ако ще ми казвате неща, които знам?

Джак си пое дълбоко дъх.

- Не, сър. Друга фирма. По-малка, изглежда създадена, за да получи парите от продажбата.

- Компания параван?

- Да, но знам кой е в управителния й съвет. Познавате ли човек на име Дмитрий Нестеров?

- Кой е той? - отговори мъжът, като поклати глава.

- Казаха ми, че е свързан с ФСБ.

Голбрайт сви рамене, сякаш това не го изненадва.

- И колко е получил?

- Доколкото знам, господин Голбрайт, получил е всичко. Един милиард и двеста милиона щатски долара.

Сега Голбрайт се наведе над тежкото си бюро.

- Хю Кастор не ми е казал и думичка за това. Как така ти знаеш всички отговори?

- Схемата е сложна и разкриването й изискваше известни... известни тактики, които „Кастор и Бойл“ не подкрепят.

- И затова ти си тук, а не шефът ти, така ли?

Джак кимна.

- Идентифицирах банката, през която банката на Нестеров от Антигуа пере пари в Европа.

- Къде е тази банка?

- В Цуг, Швейцария.

- Нека позная, „Рицман Приватбанкирс“ ли? - веднага запита Голбрайт.

Джак остана шокиран. В Цуг имаше поне дузина банки.

- Добре предположихте.

Голбрайт махна с ръка при този комплимент.

- Много са мръсните пари в тази банка. Мръсни, стари пари. Мръсни, стари руски пари.

- Аз трябва да ви запитам вие откъде знаете това? - обади се Джак и наведе главата си леко настрани.

Шотландецът вдигна рамене и отговори:

- Там има и малко стари шотландски пари.

- Вие имате сметка там?

- Не искам да говоря за тях. Нито пък с хлапе, което идва тук, като се крие от шефа си, и иска да ме изръси малко.

- Да ви изръси? От какво да ви изръси?

- Познавам те. Стотици като теб съм виждал, даже... как каза, че ти е името?

Значи старецът не го познаваше. Джак се изненада, но с удоволствие. И отговори:

- Джак.

Голбрайт се засмя, но гневно.

- Добре, Джак. Нека предположа. Шефът ти не ми дава каквото искам и затова идваш ти, млад, гладен, за да ми кажеш как желаеш най-доброто за фирмата ми и за моята печалба, и че ако аз ти дам малко парички, за да заобиколим шефа ти, фирмата ми ще успее да си възстанови загубите. Какъв е номерът? Хакване на компютри? Като те гледам, си мисля, че ще е това. Можеш да ми откраднеш парите или пък да станеш посредник между мен и руската мафия. Само дето трябва да ти дам десет процента, да ги платя в сметката ти във Вирджинските острови, Люксембург или Сингапур. Нали така? Точно ли го казах?

С тези думи старецът стана, готов да прекрати срещата.

- Слушай, Малкълм - отвърна Джак, без да става от стола пред изправения господар на крепостта. - Не искам и пени от шибаните ти пари. Вчера банда руски мафиоти опитаха да ме убият за онова, което знам за лайняния ти бизнес, и сега търся отговори.

- Да те убият? Така ли?

Старецът не му вярваше.

- Гледате ли новините? Корби? Два часа път северно от Лондон? Четирима мъртви руснаци?

Малкълм Голбрайт седна обратно на стола си.

- Да, всичко това е заради теб - каза Джак.

- Какво значи това?

- Твърде надълбоко се разрових в твоя случай. Открих, че този Дмитрий Нестеров е замесен, и изведнъж група убийци от „Седемте каменни мъже“ идват от Украйна да ме спрат и да убият един от моите познати.

- Това съвсем сериозно ли е? - запита шотландският нефтен богаташ.

- Боя се, че да.

- Защо Кастор не ми казва тези неща?

Джак реши да говори направо.

- Господин Голбрайт, мисля, че е възможно господин Кастор по някакъв начин да е... компрометиран от господин Нестеров.

Малкълм Голбрайт изгледа Джак неприятно дълго. Джак реши, че той ще възроптае, но Голбрайт каза:

- Кастор е шибан мошеник.

Джак вдигна ръка и опита да смекчи забележката:

- Не мога със сигурност да кажа какво...

- Знаех, че работи с едни хлъзгави и силни руснаци - прекъсна го мъжът. - Не знаех само, че работи с хлъзгавите и силни руснаци, които ми взеха парите. Кой е човекът, когото са искали да убият?

- Стар английски шпионин. Не знам все още как е свързан, но се надявам вие да помогнете.

- Как се казва?

- Оксли. Виктор Оксли.

- Не съм го чувал - отвърна разочарованият Голбрайт.

- Работил е по един случай в Швейцария през 80-те години. И в този случай, колкото и да е невероятно, е замесена „Рицман Приватбанкирс“.

- Банкерите, убити от Зенит?

- Така се говори. Нищо не е доказано.

- Да. Помня. Аз работех с тази банка в онези години.

- Дойдох при вас с надеждата да ми помогнете да свържа убийствата тук с кражбата на вашето имущество. Оксли и Кастор са свързани, но същите бандити, които опитаха да убият Оксли, са ме следели, докато работех по вашия случай. Не знам защо.

- Връзката, момче, са руснаците.

- Какво значи това?

Малкълм Голбрайт натисна един бутон на бюрото си и по разговорната уредба прозвуча женски глас:

- Сър?

- Чай за мен и кафе за новия ми приятел.

- Веднага, сър.

Голбрайт и Райън се преместиха в приемна, където ги чакаше чай и кафе, което Райън веднага надигна. През последните двадесет и четири часа не беше спал много и не знаеше кога ще му се удаде нова възможност да си почине.

Настроението на Голбрайт се промени на 180 градуса от мига, в който разбра, че Джак не е тук с предложение за бизнес. Старецът дори се извини за външния си вид, като обясни, че работи по класическите си коли в гаража и не си е направил труда да се преоблича, защото очаквал младшият аналитик да се окаже измамник.

Докато сърбаха от напитките си, Голбрайт разказа историята си за „Рицман Приватбанкирс“. Джак искаше да си води записки, но нямаше намерение да прекъсва излиянието с молба за хартия и химикалка и затова се заслуша много внимателно.

- Малко преди смъртта си Тоби Габлер - започна Голбрайт, - първият от двамата убити банкери, се обадил на мой приятел с вещи в неговата банка. Казал му, че негов друг клиент искал да купува твърди активи, каквито моят приятел държал в трезора.

- Какви твърди активи?

- Злато. Не знам на каква стойност, но онзи се бил отказал от борсовите пазари и решил да вложи всичко в златни кюлчета. Сделката пропадна, не помня защо, и веднага след това, мисля на следващия ден, Тоби ми се обади със същото предложение. Каза, че имал клиент с проблем. Клиентът имал пари в номерирана сметка, но вече не вярвал на системата. Трябвало бързо да изкара парите от банката, не можел да ги прехвърли в друга банка заради някакъв фирмен спор. Тоби намекваше, че онзи бил от Източна Европа. Не каза от Съветския съюз - това щях да го запомня. По онова време провеждах сондажни проучвания на много места в Северно море. Доста добре спечелих, когато цените на нефта скочиха през седемдесетте години, и се налагаше да включа един от младите саудитски принцове, за да разширя дейността си в Близкия изток. За тази цел бях уговорил твърдите активи.

- Какви?

- Принцът обичаше златото - сви рамене Голбрайт. - Оказа се, че инвестицията си струва. А го мислех за луд. Както и да е, започнах да трупам злато за сделката и държах няколко кутии в трезора на „Рицман Приватбанкирс“ със злато.

- Добре - каза Райън. Разбираше, че онзи му говори за незаконна комисионна, но без сянка от срам в гласа му.

- И какво каза Габлер?

- Че работил като агент за този клиент. Каза, че ще плати много над пазарната цена за цялото ми злато. Имах над сто милиона, момче. И съм щял да сгреша, ако не приема онова, което онзи предлагал.

- И какво се случи после?

Голбрайт вдигна чашата си и се засмя.

- Сгреших. Не приех сделката. Знаех, че договорът със саудитците ще ми носи приходи десетилетия напред, и затова си задържах златото въпреки офертата. За съжаление, братята на принца го арестуваха и не изкарах и шилинг.

- И после убиха Габлер?

- Да. И Ветцел, един от вицепрезидентите на банката. Не го познавах. Обвиниха германците, както знаеш, и с това всичко приключи. Не чух нищо повече за този случай до началото на деветдесетте години, когато ме посетиха група руснаци.

- КГБ?

- Не. Съвсем не. Тримата се оказаха счетоводители. По онова време Русия потъваше в клозета и тримата търсеха някакъв мистериозен черен фонд с бивши пари на КГБ, откраднати от съветската хазна. Съвсем открити бяха и дойдоха при мен само защото съм разказвал за случая няколко пъти на коктейли с приятели. И те научили това - засмя се Голбрайт. - Помня как си мислех, че новата Русия няма шансове, защото КГБ е заменена с такива любезни консултанти, които задаваха любезни въпроси. Кой да знае, че КГБ ще изяде хората като тях за обяд и отново ще застане начело.

- Научихте ли нещо от тях за черния фонд?

Голбрайт се наведе напред.

- Не. Нищо, само очевидния факт, че според тях не „Фракция Червена армия“ е убила швейцарските банкери през осемдесетте. Разбрах тогава, че някой в КГБ е откраднал парите, сложил ги е в номерирана сметка в „Рицман Приватбанкирс“ и КГБ някак си са разбрали къде са парите.

- Имате ли представа как е станало това?

- Не, но предполагам. Обзалагам се, че КГБ вече са имали човек в „Рицман Приватбанкирс“. Който и да е откраднал парите и да ги е вложил там, не е знаел за това или пък се е мислил за по-умен от другите. КГБ са разбрали, че други руснаци изнасят големи суми пари на Запад. И са потърсили отговори. Тогава титулярът на сметката е накарал Габлер да открие бързо някой с твърди активи в банката да вземе парите и да бяга.

- Но не знаем дали са намерили някой за сделката - каза Джак.

- Не знаем - усмихна се Голбрайт. - Обаче имам подозрения кой знае.

- Кой?

- Хю Кастор. С него се познаваме още от Итън. Не сме били приятели, но знаех, че е в тайните служби. И когато руските счетоводители дойдоха при мен, за да ме питат за онези неща, му разказах всичко. Той се развълнува много при възможността да намери липсващите богатства на КГБ. Даже ме накара да го представя на президента на „Рицман Приватбанкирс“. По-късно открих, че и Кастор е станал клиент на банката. През следващите няколко години забогатя доста - през деветдесетте. Имаше връзки с новата Русия, напусна МИ-5 и се захвана с разузнаване в частния сектор. Знам, че търгуваше с информация, и затова, когато загубих фирмата си миналата година, отидох право при него. Мислех, че ще успея да оправя всичко с неговите връзки.

Голбрайт погледна Райън и въздъхна.

- Копелето е защитило приятелите си за моя сметка, а?

Райън кимна.

- Започва да изглежда, че е направил точно това.

- Даже си е купил къща в Цуг, предполагам, за да е близо до парите си - каза Голбрайт.

- Кастор има къща в Цуг?

- Има. Точно на езерото. Вечерял съм там с него няколко пъти.

Райън забеляза как мускулите на челюстите на Голбрайт се напрягат от гняв.

- И след това ме мами в полза на проклетия „Газпром“. Колко ли му плащат, как мислиш?

Райън си призна, че няма представа.

- Господин Голбрайт, ще бъда напълно искрен с вас. Не знам какво ще стане, но не очаквам ФСБ да ви напишат чек за милиард и двеста милиона долара.

- Не помня кога за последно използвах този израз, но вече не е за парите - отговори Голбрайт.

Райън се радваше, че Голбрайт го разбира.

- Като за аналитик, вие сте смел младеж - похвали го старецът.

Джак се усмихна, замисли се за баща си за момент и отговори:

- С мен има едни хора.

- Какви хора?

- Хора, които ми пазят гърба, в случай че руснаците пак дойдат.

- Тези не са ли служители на Кастор? - запита Голбрайт.

- Не. Защо?

Шотландският милиардер се размърда некомфортно в стола си.

- Защото се опасявам, че има усложнение.

- Какво усложнение? - запита Райън.

- Обадих се тази сутрин на Хю, за да го питам защо неговият младши аналитик ще идва тук за среща.

Джак изстена.

- Когато поисках тази среща да бъде дискретна и само между нас двамата, имах предвид точно Кастор.

Голбрайт вдигна ръце.

- Това е ясно сега, нали? Но не беше ясно тогава.

Джак се зачуди какво означава това, но като минимум значеше, че трябва незабавно да се маха оттук.

- Само още един въпрос - каза той. - На кой телефон му се обадихте?

Шотландецът извади мобилния си телефон от джоба си. Потърси номера и подаде телефона на Райън.

- Мислиш ли да му се обадиш?

- Не. Мой приятел може да го намери чрез телефона - отвърна Джак, като погледна към Малкълм Голбрайт. - На този етап на играта предпочитам да се срещна с Хю Кастор лице в лице.

75. Тридесет години преди това

След като излезе в дъжда от берлинския си хотел, аналитикът от ЦРУ Джак Райън намери малък ресторант, отворен дори сега, в единадесет вечерта, и си поръча наденица с пържени картофки и голяма халба бира. Седна до витрината и докато вечеряше, се взираше в мократа улица навън. След няколко минути отвори картата, за да се ориентира, и осъзна, че е само на няколко преки от мястото на „Шпренгелщрасе“, където рано тази сутрин стана престрелката.

Въпреки че минаваше единадесет и тридесет вечерта, когато излезе от ресторанта, реши да се разходи до апартамента на „Фракция Червена армия“ на пет преки оттук.

Намери ъгъла на улицата за по-малко от десет минути и остана изненадан колко мъртъв изглежда районът сега. Предишната вечер полицията не допускаше коли тук, но сега, дори и без полицейските, тук нямаше никакъв трафик. С изключение на бавните и редки таксита или един-двама пенсионери с чадъри, излезли да разходят кучетата си късно вечерта, на „Шпренгелщрасе“ нямаше никой друг.

Студеният дъжд усили, когато Райън доближи пресечката и забеляза една полицейска кола, паркирана пред сградата и насочена със задницата към нея. Не видя никого в колата, но двигателят работеше и затова той реши, че полицията е разположила охрана, за да не допуска любопитни на местопрестъплението.

Джак застана в един тъмен вход на североизточния ъгъл на „Шпренгелщрасе“ и „Тегелер щрасе“, откъдето можеше да вижда всичко.

Затворените големи врати на автосервиза не изненадаха Джак. В голямата тухлена постройка не се виждаха никакви светлини, а прозорците на по-високите етажи, строшени при престрелката преди почти двадесет и четири часа, сега се оказаха скрити с лъскав черен материал.

Изправен във входа, той реши, че няма да е зле да огледа апартамента още веднъж. Знаеше със сигурност, че специалните сили са махнали всичко с очевидна информационна стойност, но се надяваше, че може да са пропуснали нещо дребно, нещо, което да покаже връзката между Марта Шойринг, която загина в Швейцария, и руснаците.

Райън се запита какво ли може да е това малко нещо. За разлика от баща си, той не беше полицай и не разбираше от разследване на местопрестъпления, затова знаеше, че неоспоримото доказателство, което търси, ще трябва да е нещо като снимка на Марта на Червения площад.

„Никакъв шанс“ - каза си той.

Докато стоеше изправен във входа, една друга полицейска кола приближи и спря до колата на улицата. Двамата шофьори свалиха стъклата и се заговориха. От сто метра Джак чуваше само приглушените им гласове и видя блясъка от цигарата, която един от полицаите запали.

Излезе от входа, прекоси улица „Тегелер“ и тръгна край стената на сградата. Тук с изненада откри, че противопожарната стълба, по която се качи предишната нощ, не е прибрана докрай. И разбра, че ако поиска, може да я стигне с дръжката на чадъра си и да я свали.

Знаеше със сигурност, че полицаите в патрулните коли на ъгъла не могат да го видят тук, както и че те се разсейваха с приказки, и затова без никакъв предварителен план Джак реши да се изкачи по противопожарната стълба и да се вмъкне в сградата. Полицаите можеше и да минат оттук по някое време, но сериозно се съмняваше, че ще излязат от топлите си и сухи коли през идните няколко секунди.

И все пак Джак не посегна към стълбата веднага, а продължи да се разхожда, като се пазеше сух с чадъра и водонепропускливия си шлифер, но се изпоти при мисълта, че ще надникне пак в апартамента на третия етаж, който „Фракция Червена армия“ използваше за тайна квартира. Два пъти се саморазубеди да не го прави, но още два пъти си каза, че ако полицаите го хванат, което бе малко вероятно, няма да си навлече големи неприятности. Можеше да спомене някои от офицерите от специалните служби, с които се запозна снощи, и вероятно немците щяха да му прочетат неприятно конско, но това бледнееше пред възможността да задоволи любопитството си с нов оглед на апартамента.

Докато обмисляше следващия ход, отиде по средата на пътя към следващата пряка. Спря, обърна се, тръгна обратно към противопожарната стълба, като оглеждаше сградите, за да провери дали някой не го наблюдава.

Не видя никой.

Когато стигна до стълбата, Райън я свали бавно и относително тихо с дръжката на чадъра, след това го захвърли между два храста почти без никакви листа и се заизкачва.

Разбитите прозорци на първия етаж, от които Райън стреля по снайпериста на две преки в Източна посока, сега се оказаха затворени с картони в черни найлонови пликове. Райън без усилие отмести навътре картона и влезе в сградата. Погледна назад към безлюдната дъждовна улица, а после върна картона с черния найлонов плик на мястото му.

И така без особени усилия той се оказа вътре. Тук, както очакваше, цареше тишина, а коридорът, който и снощи беше тъмен, сега се оказа непрогледен. Нямаше никакъв източник на светлина.

Страхът от тъмното е естествен, но Джак нямаше причина да се страхува тук, защото знаеше, че сградата е празна и се охранява от полицията, обаче сърцето му биеше силно, докато с опипване налучкваше пътя си към втория етаж.

В сравнение с пълната тъмнина на коридора и стълбището вторият етаж се оказа сравнително добре осветен от големите прозорци от всички страни. И тук на мястото на натрошените стъкла имаше картон и найлон, но благодарение на няколкото здрави прозореца Джак без проблем мина през ателието и се насочи към стълбите за третия етаж.

Но не можеше да е сигурен за апартамента. Както в коридора два етажа по-долу, и тук нямаше да може да види ръцете си дори ако ги постави пред лицето си. За щастие си спомни, че при престрелката снощи куршуми и гранати бяха разбили всички прозорци в апартамента. Вероятно същите хора, сложили картон и найлони долу, са го направили и тук и затова той с опипване намери шнура на малка лампа на една масичка. Дръпна го, но тя не светна, което не го изненада.

След още няколко секунди налучка втори шнур, който водеше до лампа с крушка, останала здрава в хаоса на снощното меле.

Свали едно одеяло от близкия стол, с което прикри лампата, за да остане светлина, колкото да огледа стаята.

Холът му се стори по-малък сега, когато се намираше в него сам. Дузината детективи, командоси и британски агенти бяха създали усещането за простор, но всъщност стаята се оказа само пет на пет метра, с прекалено много евтини и напълно натрошени мебели и с дупки по стените. На пода се виждаше очертание с формата на тяло, легнало настрани и с ръце, протегнати на една страна, а крака - на другата, във формата на буква S. Това беше очертанието на жената, убита първа - Джак прочете името й в доклада днес следобед. Улрике някоя си. Спомни си надупченото й тяло и автомата до него.

Сега момичето и автомата ги нямаше, но очертанието на пода и кървавото петно бяха останали.

Джак се замисли за снощната сцена. Все още долавяше миризмата на барутен дим, а му се струваше също, че усеща и мириса на смъртта.

След минута угаси лампата и опипом се върна към антрето, а после зави към спалните.

Малката стая на Марта Шойринг му се стори дори още по-тъмна от антрето. За момент опипа стената, за да потърси ключ за лампа, но когато не намери нищо, коленичи и заопипва с ръце пода около себе си. Напипа някакъв кабел - оказа се, че води до паднала настрани лампа на пода, която той включи. Оказа се, че това е синя лампа с мехури, която очевидно е стояла на сгъваемата стойка за телевизор, използвана от Марта като масичка. Стойката лежеше килната до лампата.

Джак вдигна лампата, за да я използва като много слабо фенерче. Огледа потрошените мебели и дупките в стената. Погледна дрехите в гардероба и натрошеното стъкло на малката тоалетка.

В тихата стая се чуваше само лекото шумолене на найлона върху картона по прозорците.

Джак огледа стаята, обляна в бледа синя светлина. Никой не беше умрял тук, по пода и стените нямаше кръв. Но усещането за смърт витаеше, защото младата жена, обитавала това малко пространство, загина преди две нощи на няколкостотин километра на юг, в Швейцария. От нея бяха останали само малкото й лични вещи. В един кош в ъгъла се виждаше пране. В него имаше износена хавлия и дънки, черен пуловер и обикновен бежов сутиен и чорапогащи.

Изведнъж Джак усети, че нещо не е наред.

Знаеше, че специалните сили са претърсили всичко, но той искаше да огледа сам. Сега обаче нямаше желание да докосва дрехите й и да рови из чекмеджетата или гардероба на тази жена.

Осъзна, че е сгрешил. Сега, на края на разследването, логиката беше отстъпила пред чувствата.

Джак въздъхна шумно. Мозъкът му работеше трескаво - мислеше как ли ще изглежда пред колегите му това непозволено нощно посещение на местопрестъплението. Дали изобщо да споменава на сър Базил или на Джим Гриър, че е идвал тук тайно? Вероятно не. Защото може да го сметнат за прибързан, недисциплиниран.

Не можеше да каже и на Кети, но така май беше най-добре за всички. Каза си, че ще си тръгне и няма да споменава и думичка на никого за...

Джак чу шум - далечно скърцане на дъска на пода. Шумът продължи и след момент осъзна, че някой се качва по дървеното стълбище към апартамента.

Бързо изключи синята лампа, остави я на пода и влезе в гардероба, като се притисна към увисналите по закачалките дрехи.

По дяволите, Джак - укори се той. Знаеше със сигурност, че това са полицаите. Знаеше, че не са го видели да се качва, защото не вдигна никакъв шум. Полицаите сигурно бяха видели светлината от проклетите лампи през дупките от куршуми в стената.

Стъпките приближаваха бавно, като вече се чуваха в коридора. Вратата на гардероба стоеше отворена. Джак не искаше да я затвори, защото се страхуваше, че пантите може да изскърцат, и затова бавно се скри още по-назад между роклите и палтата, оставени от Марта тук. Мислеше, че може да остане незабелязан, ако полицаите минат край стаята и само светнат в нея с фенерчетата си, защото гардеробът не се виждаше, без човек да влезе в нея.

Но изведнъж разбра нещо. Не се виждаше светлина от фенерче. Джак щеше да забележи малко светлина в коридора, но тук цареше пълна тъмнина.

Липсата на светлина го притесни. Нямаше представа кой е в апартамента, но подозираше, че и той има също толкова малко право да е тук, колкото самия него.

Дъските по пода скърцаха при всяка стъпка. Тупкането на дъжда по найлона продължаваше, а звукът от стъпките ставаше по-силен.

Спря пред вратата на стаята на Марта Шойринг. Джак се намираше на метър и осемдесет от другия посетител, само отчасти скрит в гардероба.

В стаята пред него влезе един силует. Усещаше го повече като присъствие, отколкото като нещо видимо в тъмнината. Помисли да изскочи и да изненада другия, трескаво зачуден дали това не е онзи, който преди двадесет и четири часа стреляше по него и по останалите мъже от GSG 9.

Джак нямаше никакво оръжие - надяваше се само да остане скрит. Не мърдаше. Задържа дъха си и разтвори силно очи, за да се възползва от всяка околна светлина, която можеше да му даде някакво предимство.

Чу се някакво драскане - Джак разбра, че това е синята лампа, влачена по пода.

Мамка му. Приготви се да скочи напред в мига, в който лампата се включи.

Внезапно стаята се окъпа в бледа синя светлина. На пода беше коленичила фигура в черно голямо палто с качулка, после се изправи, като гледаше в обратната посока. Райън сви десния си юмрук - трябваха му само две бързи стъпки, за да може да нанесе удара, но фигурата се отдалечи към леглото.

Човекът коленичи и протегна ръка под леглото. Джак чу звука от местене на подовите дъски и разбра какво става.

След няколко секунди опипване фигурата спря да се мърда, сякаш се отказа, и отпусна глава на леглото. Който и да беше това, очевидно търсеше куфарчето и сега осъзнаваше, че полицаите са го намерили.

Джак знаеше, че трябва веднага да поеме инициативата, докато непознатият е на колене, с наведена надолу глава и с гръб към него.

Излезе от гардероба и тръгна през малката стая. Стигна само до средата, когато дъските под краката му го издадоха.

Непознатият скочи и се извъртя. В синята светлина Джак забеляза как едната му ръка посяга към джоба на палтото и бързо излиза, стиснала нещо малко и черно. Той не знаеше дали това е пистолет или нож, но нямаше значение. Набрал скорост, той продължи напред, без да изпуска оръжието от погледа си, сви юмрук и замахна.

Забеляза стоманеното острие в мига, когато то щракна. Непознатият замахна с ножа в момента, когато Райън го удари. Юмрукът му попадна в челюстта на човека отсреща почти идеално и отметна рязко главата му назад.

Ножът прелетя във въздуха, а тялото падна заднешком на леглото и остана там в несвяст.

Джак усети болка в предмишницата си - острието го беше срязало, но на слабата светлина не можеше да види колко. Опипа ръката си през разкъсания ръкав на шлифера и разтърка пръсти, по които усети мократа кръв. Раната не се оказа сериозна, но болеше адски.

- Кучи син! - викна той, като свали шала си и го уви около раната.

След като обви раната, без да сваля очи от фигурата на леглото пред себе си, пристъпи напред и се наведе над нея. Протегна ръка и отметна качулката, а после отмести мократа коса, за да разкрие лицето.

Бързо се изправи, зашеметен.

Оказа се, че това е жена.

Погледна юмрука си - кокалчетата го боляха след жестокия удар по лицето й.

- Господи.

Изминаха пет минути, преди жената да се съвземе. Джак върза ръцете й зад гърба със сутиена от коша за пране и я сложи да седне на пода с гръб, опрян на леглото. Претърси я. Не намери други оръжия, нито документи, а само ключодържател с няколко ключа и две малки пачки пари. Жената носеше западногермански и източногермански марки, но не това се оказа най-интересното.

Докато седеше на пода пред нея, с лампата помежду им, Джак разглеждаше лицето й. Не я виждаше добре в слабата светлина заради косата, паднала над очите й, и наведената напред глава, а и заради тъмночервеното охлузване на челюстта от юмрука му, но скоро заподозря, че знае коя е тя.

И когато тя се събуди, отвори очи и се заоглежда из стаята, Джак се убеди, че е прав.

- Ако викаш, ще ти запуша устата - каза той. - Разбираш ли ме?

Чу как дишането й се учести. Тя го погледна с разширени от страх очи, от които потекоха сълзи.

- Говориш английски, нали така?

След малко тя запита:

- Кой си ти?

Въпреки силния немски акцент Райън я разбра.

Вгледа се в очите й в бледата синя светлина. Освен ужас в тях се четеше и изтощение. Мократа коса стоеше залепена на челото й.

- Наричай ме Джон - отговори той. - А аз мога ли да те наричам Марта? Марта Шойринг.

76.

Джак нямаше представа как точно става това, но пред него се намираше член на „Фракция Червена армия“, идентифициран като мъртъв в ресторанта в Роткройц в Швейцария, където избухна бомбата.

- Аз не се казвам така - отговори жената.

Прииска му се Ник Истлинг да е с него сега. Контраразузнавачът може и да имаше недостатъци, но умееше да кара хората да говорят.

- Няма смисъл да отричаш - каза Джак, като се оглеждаше в стаята за нейни снимки. Не намери нищо, но се зачуди дали мъжете от специалните сили не са ги взели за доказателствен материал.

- Шибана свиня - каза тя. Обърна поглед към стената и запита: - Ти си американец?

- Да.

- ФБР? ЦРУ?

- Искаш ли аз да задавам въпросите?

Тя поклати глава.

- Не ми се слушат лайнените ти въпроси. Ти си глупак. Всички сте глупаци. Мислите, че сме били в Швейцария, че сме участвали в нападенията там. Но не бяхме ние. Никой от нас. Вие, свини, убихте всички тук за нищо.

Джак поклати глава.

- Не е за нищо. Вашите приятели умряха, защото сте от „Фракция Червена армия“ и защото твоята лична карта се намери на място, в което изгоряха четиринадесет души. Когато специалните сили дойдоха тук, някой почна да стреля по тях от твоята хотелска стая отсреща.

Жената поклати глава. Мокрият перчем падна върху очите й и тя го издуха с уста.

- Was meinst du denn? Какво искаш да кажеш, по дяволите? Каква хотелска стая?

- Ти не нае ли стая в хотел за гастарбайтери на две преки от тук, на „Шпренгелщрасе“?

- И защо да го правя? - запита тя подигравателно, но определено нещо в думите й означаваше за Джак, че тя казва истината.

- Не те познавам, Марта - отговори Джак, - но за твое добро се надявам да си достатъчно умна, за да разбереш, че са ви изиграли. Цялата ви организация е изиграна.

Немкинята отново наведе глава и перчемът й пак падна. Този път тя го остави така.

- Ти ми вярваш? Вярваш, че не съм убила никого?

- Да, вярвам ти. Но точно сега само аз вярвам, че в цялата игра „Фракция Червена армия“ е само пионка. Щом от BfV разберат, че си още жива, ще се превърнеш в най-издирваната жена в Германия.

Момичето изглеждаше сякаш ще заплаче отново, но само промълви:

- Шибани буржоазни свине. Всичките.

- Кое е мъртвото момиче в Швейцария с твоята лична карта?

Жената не отговори.

- Марта, никой на света не знае, че съм тук. Ако искаш, мога да сляза долу и да кажа на полицаите, че си тук. Или можеш да си поговориш с мен и после двамата да се измъкнем оттук в пълна безопасност.

Марта промърмори нещо.

- Какво?

- Ингрид Брец. Казваше се Ингрид Брец.

- И тя ли членуваше във „Фракция Червена армия“?

Марта поклати глава.

- Тя работеше като сервитьорка в един бар на „Александерплац“ в Източен Берлин.

- Източен Берлин? От Източна Германия ли е?

- Ja.

- И какво правеше тя с твоята лична карта?

- Аз й я дадох. Преди седмица отидох там. Тя каза, че иска да дойде на Запад за няколко дни. Трябваше й Ausweis, лична карта. Достатъчно си приличахме и затова й дадох моята.

- Приятели ли бяхте?

Марта се поколеба.

- Да, но тя ми плати. Плати ми да ида в Източен Берлин, да й дам моята лична карта и да чакам да се върне след няколко дни.

- Кой ви уговори така?

- Никой. Идеята си беше нейна.

Джак не й вярваше.

- А ти как се върна тук без лична карта?

Марта сви рамене.

- Има начини.

- Какви? Тунел?

- Ха. Тунел? Ти си глупак.

Джак изостави този въпрос. Вместо това запита:

- А защо Ингрид не е дошла тук като теб?

Марта го изгледа злобно. С погледа, който един терорист с леви убеждения би погледнал служител на ЦРУ. Лицемерен и демонстриращ интелектуално превъзходство.

- Тя заминаваше за Швейцария. Дотам няма тунел.

Джак разбра, че Ингрид е искала документите, за да излезе от Източен Берлин в Западна Германия, а след това да отиде до Швейцария.

- А ти знаеш ли защо тя е отишла в Швейцария?

- Каза ми, че имала приятел, който емигрирал там.

- И ти й повярва?

- Защо не? Тя ми показа огърлица, която той й е изпратил С голям диамант. Тя не го носеше. Не са много момичетата в Източна Германия с диамантени огърлици.

- Тя каза ли ти как се казва нейният приятел?

- Не.

- И сте били приятелки? - запита Джак озадачен. Не знаеше как да провежда разпит. Чудеше се дали любопитството му не го кара да бърза. Преди да измисли друг, по-лек подход за разпита си, Марта заговори:

- Ингрид никога не беше ходила в Швейцария. И как в такъв случай ще иде там сама, за да стреля с автомат по хората и да взривява сгради? Das ist Verukt. - После преведе казаното:

- Това е ненормално.

- Ще кажат, че не е действала сама. Ще кажат, че другите от „Фракция Червена армия“ са работили с нея. Може би, че и ти си работила с нея?

Марта поклати глава.

- Ингрид не беше от фракцията. А и какво ни пука за банкерите в Швейцария? Имаме си банкери и тук. Индустриалци. НАТО.

След това изгледа Джак, който седеше на малкото легло.

- И капиталистически шпиони имаме... тук.

- Как се озова куфарчето под леглото?

Марта замълча. Този път Джак отговори вместо нея:

- Ето какво мисля аз. Не вярвам, че си дала назаем личната си карта на тази сервитьорка срещу няколко източногермански марки. Мисля, че хората, които са ти заповядали да й я дадеш, са същите, които са сложили и куфарчето под леглото ти.

Тя се засмя, но неискрено, насила.

- Кой ми е заповядал?

Джак сви рамене.

- Щази? Или КГБ? Не знам. Знам, че организацията ти работи и с едните, и с другите. Които и да са те, са ти казали, че трябва да скрият нещо тук. Ти трябва да си им казала за тайника под леглото. И като си разбрала, че полицията е идвала тук, си се досетила, че са те накиснали.

Тя отново поклати глава.

- Типична лъжа на ЦРУ.

Райън стисна шалчето около ръката си - усети, че е подгизнало от кръв. И каза:

- Слушай, Марта, който и да е сторил всичко това, е използвал Ингрид, защото не са можели да накарат истински член на „Фракция Червена армия“ да иде в Швейцария и да сложи бомбата. Взели са твоята лична карта и са й я дали, за да може обвинението за убийствата да падне върху твоята група. И в резултат на това приятелите ти умряха. Очевидно знаеш, че са ви накиснали, защото се върна с надеждата, че доказателствата са все още под леглото ти и ще можеш да се разкараш оттук, преди ти и твоята група левичари загубеняци да затънете още.

- Няма какво повече да ти кажа.

- Не искаш ли светът да научи, че „Фракция Червена армия“ не е свързана със смъртта на толкова невинни хора в Швейцария? Това е възможно най-лошото нещо, което се е случило на организацията ви.

Тя не отговори. Само поклати глава.

- Не искаш да говориш, но искаш ли да чуеш нещо? Ако не знаеш, приятелите ти загинаха заради пари. Всичко дотук е заради една банкова сметка. Сметка от двеста милиона долара в швейцарска банка. За да се скрият парите, е трябвало някои хора да умрат и руснаците са решили да използват теб и твоите приятели като виновници за убийствата.

Райън се усмихна.

- Пари и нищо повече, скъпа. Социалистическите ти идеали, борбата ти за правата на работника - тези неща нямат нищо общо със случилото се. Руснаците са искали да скрият парите си и „Фракция Червена армия“ е подходяща изкупителна жертва. Всички са мъртви, Марта - продължаваше Джак. - Всичките ти приятели. Никой не може да те защити, освен мъжа, който ти е причинил всичко това. Ако го защитаваш... значи си затънала още по-дълбоко в онова, което се случи.

Сега жената плачеше без задръжки, с наведена глава, а сълзите й капеха по пода пред нея. Но не каза нищо.

- Не искаш да говориш. Нищо. Уважавам това поведение. Но ще ти кажа нещо. Ако можеш да ми отговориш на още един въпрос, ще те развържа и ще те пусна да си идеш.

Жената вдигна глава. В очите й трептеше надежда.

- Какво?

- Само един въпрос, Марта. Обещавам.

Носът й течеше - тя не можеше да го избърше с ръце и затова само изшмърка шумно.

- Добре. Какъв въпрос?

- Защо си жива?

Тя бавно отпусна глава настрани.

- Was meinst du?[13]

- Тези хора досега успяват да скрият следите си отлично. Убиха Ингрид, която е източногерманка и няма да липсва на никого там. Убиха мъжете, които са знаели, че руснаците крият пари в банката. Сигурен съм, че убиха един мой приятел, който опитваше да разкрие операцията им. И се погрижиха всички тук да умрат, за да не може никой да докаже участието им в нападенията.

Джак се наведе към жената. Не със заплаха, а умоляващо.

- Но ти, Марта, ти си единствената неразкъсана нишка. Ако се разхождаш из Западен Берлин, можеш да съсипеш целия им план. Смяташ ли, че ще бездействат и ще чакат да се случи това?

Мускулите на врата й се напрегнаха. Лицето й придоби идеалната гримаса на човек, който току-що е разбрал, че основната догма в системата му от убеждения е грешна.

Джак би трябвало да злорадства, че терористката е осъзнала как всичко дотук е почивало на куп лайна, подавани от организация на бездушни убийци. Но вместо това му дожаля за нея.

Зареяните й влажни очи изглеждаха почти безжизнени. Тя каза:

- Аз не трябваше да съм тук. Дойдох от Източен Берлин. Пристигнах рано тази сутрин, когато научих какво е станало.

- Пристигнала си? Как?

- Има един тунел. Използват го от източногерманското разузнаване. Знам го, защото сме им помагали да носят разни неща тук.

- Никой ли не знае, че си тук?

Марта отново поклати глава.

Джак се наведе още по-близо до нея, на сантиметри от лицето й, и запита, без да е сигурен:

- Дори и твоят контролиращ офицер от КГБ?

Марта Шойринг поклати бавно глава. И заплака пак.

- Аз нямам такъв офицер. Руснакът, който ме запозна с Ингрид, беше непознат. Не го познавах, но той познаваше други от нашата организация. Те ми казаха, че мога да му имам доверие. Предполагам, че е от КГБ. Искам да кажа... как иначе ще знае за нас? Той ми каза, че ще ни подкрепи, ако направя каквото ми наредят. Не можех да откажа. Имахме нужда от подкрепа.

Марта се огледа, сякаш спомняйки си, че всичките й нелегални приятели са мъртви.

- Нуждаехме се от подкрепа.

- Как се казва?

Марта поклати глава.

- Не си каза името. Само прякор.

- И той е?

- Зенит.

- Зенит ли? - запита Джак.

- Познаваш ли го? - отвърна жената.

- Не. Но мисля, че познавам работата му.

Сега сълзите потекоха силно, а от носа й покапаха сополи. Тялото й се разтресе.

- Той ще ме убие, нали?

Джак отвърна:

- Ако си беше останала в Източен Берлин, както е трябвало, сега вече щеше да си мъртва. Този Зенит и другите като него те търсят вече. Трябва да позволиш да те защитим.

- Но ти си сам, нали?

-Да, но мога да те заведа в главната квартира „Клей“, където ще те пази цялата Берлинска бригада. Ще те изкараме от Западен Берлин и ще ти намерим безопасно място.

- В замяна на какво?

Райън осъзна, че е истински загрижен за германката. Може и да е заблудена в най-благоприятния случай или, най-вероятно, опасен терорист, но той искаше да защити тази уязвима жена.

Сега не мислеше за подобни размени. А за това как да опази живота на двадесет и пет годишната жена.

Каза си, че вероятно не е достатъчно корав и циничен за оперативна работа.

Прогони тази мисъл от главата си и стана.

- Не мога аз да реша това. Първо, нека да те измъкнем оттук и да ти осигурим защита. След това можем да мислим за останалото.

- Лъжеш. Американското правителство няма да ми помогне.

- Е, поне няма да те убием. Мисли така, Марта. Ние сме капиталисти. Ти ни даваш нещо и ние ти даваме нещо за размяна. Даваш ни информация, а ние ти даваме необходимата защита. Няма нужда от по-сложни отношения.

- И защо да ти вярвам?

Джак се усмихна леко.

- Защото през цялото време Америка работи с хора, които не харесва.

Изглежда, тя го разбра. Виждаше се, че тя осъзнава затрудненото си положение. Не се съгласи гласно, защото, изглежда, все още се намираше на ръба на паниката, но кимна.

Докато я развързваше, Райън попита:

- А защо „Фракция Червена армия“ не пусне изявление, че не е участвала в тази работа?

- Аз не ръководя фракцията - отговори жената. - Ако КГБ са ни изиграли и са ме използвали, за да ни натоварят с отговорността за случая в Швейцария, „Фракция Червена армия“ няма да се изкаже открито срещу Съветския съюз. Това ще е последният пирон в нашия ковчег. Никоя комунистическа партия по света няма повече да ни подкрепя.

Имаше логика в думите й. В известен смисъл фракцията беше васал на руското разузнаване. Може и да се оплакваха вътрешно, но не можеха да си признаят пред обществеността, че КГБ ги използват.

Райън помогна на Марта да стане и каза:

- Ще вървя зад теб.

- Защо?

- Защото няма да заставам с гръб към теб. Вече ме намушка веднъж.

77.

Марта и Джак тръгнаха заедно през тъмната сграда. На първия етаж Джак се обърна към пожарната стълба, но Марта го спря:

- Не. Последвай ме.

Джак пое след нея по други стълби чак до сервиза на приземния етаж. Там светеха няколко бледи крушки, но двамата лесно стигнаха до съблекалня в северозападния край на сградата. От нея тясно дървено стълбище водеше към мазето. Марта дръпна една връв в средата на стаята и крушката освети пералня и сушилня. В стената до тях имаше метален капак.

- Какво е това? - запита Джак.

- Преди войната оттук са спускали въглищата. Сега го използваме за вход и изход, ако полицията наблюдава отпред.

Марта отвори капака, който изскърца приглушено, но Джак знаеше, че полицаите в другия край на сградата няма да чуят нищо. Тя изпълзя първа, а Джак я последва.

Райън се озова на павиран проход между две сгради. Почти нямаше място да мине човек.

Марта каза:

- Нашата сграда е оцеляла при войната, но тази, отляво, е строена след това. Толкова близо е построена, че на картата изглежда слепена с нашата. Глупавите свине дори не знаят за този проход.

Вървяха в тъмнината между жилищните блокове почти минута и стигнаха до тротоар близо до „Шпарщрасе“.

Когато излязоха на улицата, Джак каза:

- Трябва да вземем такси.

- Такси? Ти нямаш кола? - запита Марта.

- Не. Дойдох пеша.

- Що за шпионин си?

- Не съм казвал, че съм шпионин.

Марта отново изглеждаше ужасена. Райън разбираше ясно, че тя се страхува да излезе на улицата.

- Сега е един през нощта - каза жената. - Във Вединг можем да намерим такси само на „Фенщрасе“. На три преки оттук.

- Да тръгваме.

Тя се поколеба. Райън забеляза,че ръцете й треперят.

- Моля - подкани я той.

Джак придържаше ранената си дясна ръка с лявата, докато вървяха заедно през малък и празен парк. Той непрекъснато местеше поглед между жилищните блокове отдясно и жената, която вървеше от лявата му страна. Забеляза един монетен телефон и му хрумна, че може да се обади на някой в Берлинската мисия да дойде и да го вземе, но реши да не го прави, защото с такси щеше да стигне по-бързо, а и не искаше да седи тук, докато чака колата.

В „Шпарплац“, голямата зелена площ, край която Джак и Марта вървяха в смразяващия дъжд, цареше пълна тъмнина и затова не забелязаха самотния мъж, който ги наблюдаваше от дърветата до занемареното баскетболно игрище. Мъжът стоеше неподвижно и тихо и чак когато завиха надясно по „Линарщрасе“ и се изгубиха от погледа му, излезе от парка, заобиколи отдалече кръга светлина на уличната лампа и тръгна по тротоара, по който и те минаха преди тридесет секунди.

Мъжът носеше кожено яке, каскет и кожени ръкавици. Всеки, който гледаше от улицата, би отбелязал, че въпреки проливния дъжд мъжът не носеше чадър и освен това с нищо не привличаше внимание.

Мъжът тръгна по „Линарщрасе“ в мига, когато Джак Райън и Марта Шойринг завиха наляво по „Тегелер щрасе“ пред него.

Той ускори крачка и сгуши глава в яката на якето си, за да се пази от дъжда и студа.

Джак се тревожеше за Марта. Тя изглеждаше съвсем уплашена от тази разходка под дъжда, сякаш ужасена от тъмнината между стълбовете. Трепваше от страх при вида на всяка кола и се вглеждаше в Джак за успокоение.

Забелязаха едно такси на „Фенщрасе“, но то мина край тях и не спря, когато му махнаха. Второто вече имаше пътник и също ги отмина. Джак се ядоса - не му харесваше тази разходка из почти безлюдните улици най-вече заради Марта, а не заради собствената му безопасност.

Марта забеляза светлините на приближаващ автомобил преди Джак, който наблюдаваше прекалено много нея, за да гледа четири преки напред по улицата.

Когато вдигна поглед, не можа да разпознае колата.

- Такси ли е? - запита той, но като погледна назад, видя, че Марта е спряла на мястото си.

- Das weiss ich nicht[14] - отговори тя с фокусирани върху фаровете и широко отворени от ужас очи.

- Марта, спокойно - каза Джак, след което стъпи на бордюра, готов да махне на колата.

Но се оказа, че това не такси, а голям бял микробус.

Бусът намали, когато стигна до тях. Спря до бордюра на не повече от петнадесет метра.

Страничната врата се отвори шумно.

- Това е той! - каза Марта с паника в гласа.

Обърна се и затича.

Джак понечи да направи същото, но хвърли поглед през рамо. През отворената врата на микробуса изхвръкна огромен топ вестници, завързани с въженце и увити в прозрачен найлонов плик. Вестниците паднаха тежко на земята пред входната врата на денонощен магазин.

След миг от магазина излезе един мъж, махна бързо на микробуса, вдигна вестниците и се върна в топлия и сух магазин.

Колата отмина надолу по улицата.

Джак викна на Марта:

- Няма нищо!

Въздъхна с облекчение, но осъзна, че Марта Шойринг е изчезнала.

Забеляза как вратата на жилищен вход на няколко метра от него се затваря и се спусна натам, за да последва момичето, но не можа да отвори вратата.

Марта я беше заключила.

Изтича около сградата, за да търси друг вход, но като зави зад ъгъла, видя как Марта, излязла през една странична врата, сега тичаше от другата страна на улицата.

- Марта! - викна той и се спусна след нея в дъжда, но тя не се обърна, а продължи да бяга.

Джак я подгони, когато тя сви по тъмната улица „Ам Нордхафен“. Тя имаше поне петдесет метра преднина и той не смяташе, че ще я настигне, преди тя да отиде където искаше.

Берлинската стена се намираше само на две преки оттук.

Викна й още веднъж, този път, докато я гонеше край канала „Берлин - Шпандау“ - тясно бетонно корито на канал от дясната му страна в посока към Берлинската стена.

Марта сега се втурна между сградите от лявата си страна и Джак я последва в тъмнината през един празен терен, но когато мина край някакъв отвор в метална ограда, се хлъзна в мазната кал. След момент стана на крака, но вече не виждаше немкинята. Няколкото сгради край откритата площ бяха тъмни и празни и тя можеше да се е скрила във всеки от многобройните прозорци на приземните етажи.

Отново викна, като този път гласът му отекна от сградите:

- Марта? Не прави това. Имай ми доверие. Ние можем да ти помогнем.

Не му отговориха. Изтича до един прозорец, надникна вътре в тъмната стая, която миришеше на дървени стърготини и гипс, но не видя никаква следа от немкинята.

Тя му беше казала за някакъв тунел, през който преминавала в Източен Берлин, но той не знаеше дали тунелът е наблизо, със сигурност нямаше да го намери в тази черна нощ.

Не искаше да си признае, но бавно осъзна, че немкинята е избягала.

Остана на място цяла минута и за първи път забеляза мократа си коса, калта по панталона и студения въздух. Върна се на улицата, зави зад ъгъла и застана под една улична лампа.

Берлинската стена се намираше на една пресечка напред по „Бойенщрасе“, а отвъд нея се виждаха ярките прожектори, които осветяваха ивицата на смъртта - широка открита полоса между стената и вътрешната стена от източната страна. В ивицата имаше автоматични картечници, а в далечния край на стената стояха мъже с автомати, кучета и прожектори.

Джак стоеше, като започваше бавно да осъзнава, че е загубил доказателството за версията си относно случая с Утринна звезда. Една кола излезе на „Зелерщрасе“, а миг след това се появиха фаровете на втора кола от „Ам Нордхафен“. По моста над канала от дясната му страна светнаха фаровете на трета кола.

Джак си отбеляза факта, че през последните десет минути беше видял само три коли, а сега изведнъж три коли идваха към него.

Излезе от светлината и се скри в тъмното.

Един микробус се спусна на юг по „Ам Нордхафен“, хлъзна се на пресечката и зави наляво. Втората кола, която прекоси моста, също профуча край пресечката, от която Райън се махна преди съвсем малко време. Успя да хвърли поглед в колата, когато тя мина покрай уличната лампа, и видя четирима мъже в нея. Не знаеше кои са те, но остана убеден, че тези коли летят насам, за да търсят Марта Шойринг.

Райън се обърна, за да тръгне по „Ам Нордхафен“, но забеляза фигурата на един мъж, застанал на тротоара на седемдесет и пет метра от него. Мъжът - Джак допусна, че е мъж заради късото яке и каскета - стоеше до една шлосерска работилница напълно неподвижен и вперил очи към американеца.

Джак прекоси улицата, за да се озове в относително усамотение около дърветата по „Нордхафен“ - по-широката зона на канала „Берлин - Шпандау“, където баржите спираха на пристан и обръщаха. Но преди да се скрие сред дърветата, погледна назад и видя, че мъжът си е отишъл. Джак реши, че онзи може да се е скрил в цеха, макар че по това време на нощта той най-вероятно беше затворен.

Райън знаеше със сигурност, че непознатият мъж не е пресякъл улицата.

Продължи на север по пътечката между дърветата от дясната си страна и канала отляво. Сега искаше да излезе на „Фенщрасе“ - най-голямата улица в района, и да си намери такси. Искаше да иде в „Главна квартира Клей“, където да говори с резидента на ЦРУ в Берлин. Надяваше се, че той ще може да намери хора, които да идат в квартала и да открият Марта преди руснаците или източногерманците, или които и да бяха тези.

Джак затича, защото знаеше, че не остава време.

Но не стигна далече. От дърветата пред него излязоха двама мъже в шлифери и му препречиха пътя.

Райън се закова на място.

Въпреки тъмнината Райън виждаше, че онези са около тридесетгодишни, с късо подстригани коси и мустаци. Единият запита:

- Кой си ти?

Райън се изненада, че го питат на английски, със силен германски акцент, но знаеше, че може да са го чули, докато викаше след Марта преди една минута.

- Вие кои сте? - отвърна Джак.

- Polizei - отговори единият, но не носеха униформи и не показаха значки.

- Да бе - каза Джак и се огледа. Намираше се в самотно място. Зад себе си видя метален парапет, а отвъд него - мразовитата вода на два метра от ръба на канала.

Не можеше да избяга от тези. Трябваше да мине през тях.

- Документите - каза същият мъж.

Що за глупости? Намираха се в Западен, не в Източен Берлин. Райън не искаше да им показва нищо, но бръкна в джоба на сакото си, сякаш се подчинява.

Ръката му обви късия нож и той натисна бутона, за да го отвори.

Когато извади ръката си от джоба, двамата мъже се нахвърлиха върху него - първият изби ножа, а вторият застана зад гърба му и опита да го сграбчи за ръцете.

Райън заби лакът в мъжа зад себе си и го събори, след което ритна другия отпред. Не успя, но си осигури малко място и затова се извъртя и се нахвърли към мъжа пред себе си, блъсна го и двамата се удариха в металния парапет край водата. Джак удари германеца по брадата, без да му причини особени щети, но поне успя да го задържи настрана. Продължи напред към опрелия се на парапета мъж, който нямаше къде да иде. Замахна отново и го удари в носа, при което мустакатият германец се строполи на пътечката.

Райън се завъртя възможно най-бързо, защото знаеше, че вторият нападател е някъде зад него. И веднага го забеляза - най-много на три метра от него, стиснал малък черен пистолет, който вдигаше към главата му-

Джак се смръзна, загледан в студените очи на немеца. От тях разбра без никакво съмнение, че онзи ще го убие.

Замисли се за семейството си.

Докато чакаше, забеляза някакво движение отляво на мъжа с пистолета - от дърветата се появи тъмна фигура, която тичаше с невероятна скорост към пътеката. Мъжът с пистолета също го забеляза с крайчеца на окото си и понечи да насочи пистолета натам, но не успя да го направи достатъчно бързо.

Мъжът с коженото яке и каскета се блъсна в германеца, чиято ръка с пистолета отхвръкна настрани и се чу изстрел, а пламъкът от цевта огря тъмнината. Джак Райън отскочи назад, но се спъна в падналия в несвяст мъж зад себе си. Падна по гръб върху парапета и се преметна надолу с главата.

Извика, докато падаше, и опита да се хване за нещо, но цопна във водата. Когато излезе на повърхността, почувства силния студ. Махаше с ръце във водата, без да осъзнава кое е горе и кое - долу, дезориентиран и шокиран от студа.

Показа глава от водата, изплю и си пое студен въздух. Готов да се гмурне отново, за да избегне стрелбата, той вдигна поглед нагоре, но не видя никакви хора до парапета.

След това за момент забеляза мъжа с якето. Каскета му го нямаше и Джак разбра, че онзи е бял мъж с брада и мустаци. Мъжът стъпи на долния парапет, сякаш готов да скочи във водата до Джак.

Чу се втори изстрел. Мъжът на парапета спря, вдигна ръце и се завъртя, след което се изгуби от погледа му.

Райън усети, че ръцете и краката му се вцепеняват, и се зае да рита и да пляска с ръце, за да стигне до ръба на канала. След малко разбра, че течението го дърпа на юг. Само за няколко минути се озова на десет метра встрани. Петдесетина метра по-надолу имаше мост. Близо до единия опорен камък стърчеше някакво желязо, което той можеше да хване, и затова се остави на течението, като се стараеше да не се удави.

Чак след почти пет минути успя да излезе на улицата. Сега навсякъде по „Ам Нордхафен“ имаше полицейски коли, след като от близките жилищни блокове бяха ги извикали заради стрелбата. Повечето хора допускаха съвсем основателно, че източногерманските граничари са убили някого на полосата на смъртта отвъд стената, но скоро стана ясно, че изстрелите са дошли от отсамната й страна.

Райън се добра до първата патрулна кола край моста. С тракащи зъби обясни на мъжа, че е американски дипломат и че са го нападнали двама мъже, като единият е имал пистолет.

Доколкото Джак можеше да каже, спасението му се дължеше на добър самарянин, но не знаеше какво се е случило с мъжа с коженото яке.

Дадоха му одеяло и му съобщиха, че ще го закарат в болницата, но Джак настоя да го върнат на мястото, където се случи всичко.

Не откриха никакви следи от добрия самарянин и от нападателите и скоро след това полицаите настояха да го заведат в болница. Той ги уговори да го закарат в „Главна квартира Клей“, където американски лекари щяха да зашият ръката му, но всъщност искаше да съобщи на ЦРУ за събитията от последния час.

Джак искаше да направи нещо за Марта и за спасителя си, защото се опасяваше, че сега и двамата са в ръцете на източногерманците.

78. В наши дни

Денят на Джак Райън-младши се оказа много дълъг. Щом излезе от дома на Малкълм Голбрайт, се върна в самолета и отлетяха за Франция. Трябваше да се махне от Шотландия, защото Хю Кастор знаеше, че Джак е там, и имаше вероятност да изпрати други руски убийци по следите му.

Приземиха се на летище близо до град Лил във Франция и останаха там, докато Гавин Биъри, все още в киевския апартамент, проникваше в системите на мобилните телефони във Великобритания, за да открие къде е телефонът на Хю Кастор, по който Малкълм Голбрайт беше говорил с него. След дълго търсене се изясни, че Кастор използва мощна система за криптиране на телефона си, която крие връзката му с кулите, и по тази причина Гавин не можеше да го открие или да разбере къде се е намирал преди.

Тъкмо решиха да признаят поражението, когато Райън се досети за нещо. Обади се на Санди Ламонт и го запита кой от служителите на Кастор не е в офиса. Санди не искаше да каже, но накрая провери и отговори, че един от двамата охранители на Кастор, също бивш служител на МИ-5, не е на работа. Райън намери номера му от социалните медии и скоро Биъри откри къде е той по сигнала от телефона му.

Намираше се около телефонна кула в община Кюснахт в швейцарския кантон Швиц. Кюснахт пък беше на югоизток от Цуг - къщата на Кастор се издигаше до езерото в квартала Баумгартен на град Кюснахт.

Райън обсъди въпроса с Динг и останалите и не след дълго гълфстриймът се понесе над Франция в югоизточна посока.

Един час след като кацнаха в Цюрих, Адара Шърман седеше до пилотската кабина, а зад нея Карузо, Чавес и Дрискол дремеха в отпуснатите назад кресла. Оксли и Райън, единствените будни и потънали в разговор, седяха най-отзад.

Райън опитваше да разбере къде отиват.

- Когато ти работеше за Кастор, той имаше ли къща в Цуг?

Оксли поклати глава.

- Не знам. Не бяхме приятели, нали разбираш. Той ми беше шеф. Живееше в Лондон, а аз работех на терен, което обикновено означаваше Изтокът. Когато ходех в Цуг, Кастор никога не е казвал нещо като „Защо не се отбиеш в моята къща до езерото за чай, след като разбереш каква е тази каша с онзи Зенит?“.

Райън се засмя. След това каза:

- Голбрайт не знаеше кой е информирал КГБ. Когато ти си следил унгарците в „Рицман Приватбанкирс“, знаел ли си по каква следа вървят те?

- Не. Не съм влизал в банката. Аз само ги следях навън. Имах инструкции и ги изпълних. Или поне опитах. Баща ти знае по-добре от мен тези неща.

Райън не смяташе, че е чул правилно последните му думи:

- Баща ми ли?

Сега едрият англичанин с посребрена брада се извърна към младия американец.

- Баща ти. Той беше там. Ти, разбира се, знаеш това.

- В Швейцария ли? - отговори Джак и поклати глава.

- И в Берлин.

- Берлин?

Оксли поклати глава напълно смаян.

- Ама вие двамата изобщо говорите ли си?

- Окс, баща ми е работил в ЦРУ. Доста съм чувал през годините, предимно от други хора, но той не може да ми разкаже много неща за работата си през онези години. Ти сигурен ли си? Сигурен ли си, че той е присъствал, когато тези неща са се случвали?

- Разбира се, че съм сигурен, по дяволите.

- Откъде си така сигурен?

- Защото няма никога да го забравя - отговори Оксли, преди да продължи. - Неговото лице видях за последно, преди светът ми да стане черен.

В Белия дом настъпи часът за обяд. Президентът Джак Райън прекара първата половина на деня в срещи, свързани със ситуацията в Украйна, и сега закъсняваше за обяд в града. Подписваше няколко документа на бюрото си, когато секретарката се обади по разговорната уредба:

- Господин президент?

Райън отговори, без да вдига поглед:

- Кажи на Арни да успокои топката. Идвам след секунда.

- Извинете, сър. Джак-младши е на първа линия.

Райън остави химикалката.

- Страхотно, свържи ме.

Рязко протегна ръка и взе телефона. Както винаги, стараеше се да говори лековато, за да крие загрижеността си за своя син. Дори и сега, когато нямаше причина да смята, че Джак-младши е в опасност, разговаряше с него толкова рядко, че въображението му често надделяваше и той се поддаваше на тревогите си.

- Хей, приятел. Как си?

- Здравей, тате... Трябва да те включа на високоговорител.

Джак-старши се разочарова, че синът му не е сам. Реши, че ще искат от него да каже „здравей“ на някой непознат, и макар да нямаше нищо против, предпочиташе да чуе как е синът му.

- Всъщност - каза той - ще трябва аз да ти се обадя после. Налага се да бягам към хотел „Хилтън“ във Вашингтон за една реч по външните работи. Сигурно се досещаш, че цял ден изоставаме от графика.

Не чу никакъв отговор.

- Кой е там с теб, сине?

- Един човек на име Виктор Оксли.

Преди Райън-старши да отговори, синът му добави:

- Той е Бедрок, тате. Адски интересни неща разказва и ти участваш в тях.

- Аз участвам в тях?

По телефона сега се чу тих и дрезгав глас с английски акцент:

- Много студена ли беше, Райън?

- Моля?

- Сигурно е режела като бръснач. Аз бях там. В Берлин. Ти отиде да плуваш късно през нощта. Аз тъкмо щях да се присъединя, когато едни други господа ме информираха, че много биха желали да ида с тях.

Президентът Джак Райън не каза нищо.

- Спомняш си, нали?

Райън отговори тихо:

- Спомням си.

Арни ван Дам влезе решително в Овалния кабинет, готов да подкара Джак към лимузината. Джак му посочи вратата и Арни, доловил напористия жест, се вгледа в очите на приятеля си, а после бързо излезе. Само след секунди вдигна телефона, за да обясни, че президентът ще закъснее малко за обедния си ангажимент.

79. Тридесет години преди това

Мъжът в коженото яке стоеше сред дърветата в студения дъжд и наблюдаваше драмата. Зад него се намираше тъмната улица „Ам Нордхафен“. Пред него - каналът и пътеката. Гледаше как двамата мъже на пътеката нападат онзи от ЦРУ и незабавно реши, че са биячи от Щази.

Нещата май щяха да загрубеят. Отначало сметна, че ще пребият янкито до посиране, но когато двамата се заоглеждаха, за да са сигурни, че е чисто, Бедрок разбра, че онези ще опитат да го заловят и евентуално да го прекарат през границата.

Мисията му не включваше спасяването на живота на костюмари от ЦРУ и затова отначало той остана скрит сред дърветата, като мислеше как ще се обади на шефа си Кастор, за да го информира за това, след като всичко свърши.

Прекарал беше цялата вечер скрит пред тайната квартира на „Фракция Червена армия“ с надеждата, че истинската Марта Шойринг ще се появи. Не можеше да повярва, че мъртвата терористка си е оставила личната карта пред ресторанта, преди да го взриви. Знаеше, че тази карта не е на онова тяло, и затова смяташе, че Марта е още жива. И ако е така, то изглеждаше съвсем логично, че тя ще се отбие до апартамента - най-малкото, за да види какво е станало.

Но докато чакаше Марта, Бедрок забеляза американеца от ЦРУ от групата от МИ-6, които разследваха в Цуг смъртта на Пенрайт. Вероятно онзи бе пристигнал в Берлин за нападението снощи, но Бедрок нямаше представа защо е дошъл сега, сам в дъжда, да се вмъква в сградата. Дори се зачуди дали онзи изобщо има някакъв план, защото доста време обикаля безцелно, преди да се качи по пожарната стълба.

Отначало Бедрок сметна янкито за объркан идиот. Остана така в очакване да види как местните ченгета ще арестуват един американски шпионин за влизане с взлом.

Но след това се появи Марта. Англичанинът я забеляза в мига, преди да се скрие между две сгради нагоре по улицата - и разбра, че тя е влязла в някакъв заден вход.

Бедрок се зачуди дали мъжът от ЦРУ и жената от „Фракция Червена армия“ няма да се сбият горе, в апартамента, а после, след като онези прекараха цял век там, се запита дали пък двамата не правят бебе.

Накрая се показаха през задния изход, който Бедрок беше забелязал преди няколко минути при огледа на сградата. Последва ги с надеждата, че самият Зенит ще се появи, за да очисти наистина Марта.

Мисията на Бедрок изискваше той да намери и убие един руснак с псевдонима Зенит, а германската терористка служеше, поне според него, само за примамка.

Бедрок знаеше повече от всеки друг за станалото в Цуг и за руснака Зенит, защото работеше по тази операция над месец. Докладваше добросъвестно за действията си на Хю Кастор, който, според Бедрок, пазеше строго тази информация и не би дал и най-малкото късче от нея на МИ-6.

И се оказа прав.

След като проследи неправдоподобната двойка по улиците на бившия френски сектор на Западен Берлин, Бедрок видя как германката побягна и американецът веднага я загуби от погледа си. Едва сега забеляза, че други двама мъже обикалят наоколо, а красивият американец отива право към тях.

Реши, че тези са от Щази, което означаваше, че противникът има тунел някъде наблизо, а това обясняваше съвсем логично как така Марта изчезна яко дим.

Бедрок стоеше между дърветата на двадесет и пет метра от мъжа от ЦРУ, който се биеше с двамата служители на Щази. Англичанинът се изненада, че американецът не се дава и свали първия немец с доста добър десен удар в мутрата, а когато другият измъкна пистолет „Валтер“ РА-63 срещу обърналия му гръб мъж, Бедрок реши, че трябва да се намеси в тази нечестна игра.

Наруши мисията и прикритието си, като затича бързо в опит да спре отвличане или убийство, за което вероятно имаше шанс едно на милион.

Събори втория германец, но проклетият янки падна в канала. Бедрок тъкмо успя да стане и да огледа съседните апартаменти, за да е сигурен, че никой не ги наблюдава, когато от дърветата излязоха още четирима мъже.

Тук гъмжеше от проклетите източногерманци. Тези също изглеждаха от Щази, което не вещаеше нищо добро за Бедрок.

Обърна се, за да скочи във водата - само така можеше да избяга.

- Halt![15]- извика някой зад него. Бедрок знаеше, че ако тези също са дошли през тунела, вероятно носят пистолети или друго оръжие, защото не се налагаше да минават през никакви проверки.

Подозренията му се потвърдиха от изстрел, който го закова на място. Обърна се и видя, че трима от онези са насочили пистолетите си към него. Четвъртият мъж държеше своя пистолет вдигнат нагоре, а около цевта му се виеха тънки нишки дим.

Бедрок разбра, че няма да успее да стигне до канала.

Нахлупиха качулка на главата му, после чу немска реч и скоро го набутаха през вратата на една от сградите близо до стената при „Бойенщрасе“.

Поведоха го по тясно стълбище, след което го спуснаха дълбоко под земята в нещо като метален кош.

За да прекарат мъжа с качулката и вързаните ръце през тунела, на онези им трябваха петнадесет минути. Бедрок се движеше на колене с ръце зад гърба, а когато коленете му се разкървиха дотолкова, че вече не издържаше, той се обърна по гръб и продължи да се изтласква с ритници, като раздра лактите, главата и задника си.

Когато той и останалите четирима излязоха от другата страна на стената, го изкараха на повърхността и го вмъкнаха в някакъв микробус. Вътре онези го ритаха няколко минути за удоволствие, докато колата не спря рязко.

Двадесет и девет годишният Виктор Оксли с кодово име Бедрок понесе още един ритник в тила - пети или шести. От него той блъсна лицето си още по-силно в металната врата на микробуса. Усети кръв по устните си от разбития нос.

Колкото и силна да беше болката, той знаеше, че това е само началото, защото сега беше в източната част и противникът можеше да прави с него каквото си поиска.

Вратата се отвори. Бедрок реши, че са пристигнали, но вместо това при тях се качи още някой.

Проведе се продължителен разговор на немски, изглежда, спореха, и въпреки че Бедрок не разбираше думите, остана с убеждение, че обсъждат на кого трябва да го предадат като пленник. Изглежда, германците надвиваха и дори за момент изглеждаше, че ще се стигне до бой, но накрая нещата се успокоиха.

Над лицето му се надвеси някакъв мъж - англичанинът усети мирис на тютюн и пот. Мъжът проговори на английски, но нямаше съмнение. Той беше руснак.

- Не знам кой си, но мисля, че си от онези, които много затрудняват мен и колегите ми. Ако можех, щях да те изкарам и да те застрелям още тук. Когато Щази приключат с теб, ще ти се иска да те бях убил.

И толкова.

Колата спря след малко, вратата се отвори и някой излезе, без да каже нито дума. Бедрок чу отдалечаващи се стъпки върху чакъл и се изненада, че онзи очевидно куца, ако се съдеше по неравномерните звуци от стъпките му.

След миг отново потеглиха - английският шпионин реши, че слезлият е руснакът, защото немците веднага се разприказваха. Оксли не говореше немски, но долови известно облекчение в гласовете на мъжете от Щази.

Но облекчението не стигна до него - ритниците продължиха още по-силни.

Продължиха така над два часа, но Оксли знаеше достатъчно за тактиката на Щази - вероятно се движеха в кръг, за да се чуди той къде го водят.

Когато спряха отново, го измъкнаха от колата, завързаха ръцете му за китките и ги вдигнаха високо нагоре, за да го заставят да се наведе. От двете му страни имаше мъже, които го бутаха напред, нагоре по някакво стълбище, после надолу, след това в асансьори, при което той се обърка дотолкова, че не можеше да прецени къде се намира - на дъното на силоз за ядрена ракета или на върха на телевизионна кула.

Накрая го въведоха в някаква стая, свалиха качулката му и закачиха белезниците към кука на масата.

До момента той не беше проговорил и дума и взе решение, което щеше да спаси живота му, но да го обрече на непоносими трудности.

Щеше да говори на руски.

Нямаше документи - всичко остана в хотела, и затова можеше да говори каквото си пожелае, без да го уличат в лъжа.

Стига да се придържаше към прикритието си.

В продължение на три дни го държаха буден със студена вода и електрошокове в опит да го пречупят, но той говореше само руски и казваше на германците, че не знае какво искат и нямат право да се отнасят така с гражданин на Съветския съюз.

Оксли беше чувал слухове за изключително гаден метод на агентите от Щази да следят заловените от тях хора. Слагали ги пред нещо като голям фотоапарат и им казвали да чакат, докато сменят лентата.

Но вместо фотоапарат това бил рентген, който облъчвал с радиоактивни частици нещастните жертви през цялото време.

Така се гарантирало, че всеки път, когато този човек мине през някой от контролно-пропускателните пунктове към Запада, детекторите за радиация, каквито имало във всеки един, ще покажат, че този човек е залавян от Щази.

Може и да съкращаваха живота на хората с десетки години заради рак, но какво толкова. Щази намираха тази тактика за удобна.

Но на Оксли не приложиха облъчване, защото нямаше да го връщат на запад.

Не, той заминаваше на изток.

Източногерманците го предадоха на КГБ.

80. В наши дни

Президентът на Съединените щати Джак Райън осъзна, че е стиснал отстрани плота на бюрото със свободната си ръка, докато слушаше как дрезгавият глас разказва историята с толкова добър изход за Райън и толкова лош за англичанина.

Когато разказът приключи, Джак знаеше, че трябва да има още много, много други неща, но осъзна, че англичанинът искаше да чуе нещо от него, за да е сигурен, че той е още там.

- Не знам какво да кажа - отговори Джак.

- Обади ли се? Докладва ли за случилото се?

- Дали съм докладвал? Пет минути след всичко това аз и немските полицаи се спуснахме да те търсим. А час по-късно всички хора от американското разузнаване в града тръгнаха на лов. Следващия ден се озовах в Лондон при директора на Тайната разузнавателна служба. Разбира се, че те търсих. Не знаех, че си британски оперативен агент, но въпреки това накарах всички да търсят теб и Марта.

- Добре, Райън. Благодарение на момчето ти имам основание да ти вярвам, но прекарах тридесет години с впечатление, че си си затварял устата за всичко това. Да си призная, изпитвах малко злоба към теб. По онова време изобщо не знаех кой си. Но години по-късно, когато си седях в пъба, видях лицето ти по телевизията и казаха, че си американският президент.

- Тате - обади се Джак-младши. - Оксли е човекът, който е информирал разузнаването, че Таланов е Зенит. Бил е в гулаг заедно с Таланов. Не са се запознали, но е чул всичко.

- Доказуемо ли е?

- Така ми изглеждаше някога, но мина много време обади се Оксли. - Паметта ми вече не е същата както преди.

- Разбирам, господин Оксли.

- Трябва да тръгваме - намеси се синът му. - Ще ти намеря отговорите за Зенит, но не веднага.

- Кажи само добре ли си.

Джак-младши долови чувството в гласа на баща си. Потънал в миналото, той нямаше представа с какво се е ангажирал синът му сега.

- Аз съм с Динг, Доминик и Сам в самолета на „Хендли“.

- Самолетът на „Хендли“? Не си в Лондон, така ли?

- Искаме да проверим една-две следи на континента. Ще ти се обадя, когато науча нещо. Ти си имаш достатъчно грижи с Украйна точно сега.

- Ситуацията е трудна - съгласи се Райън. - Но като знам, че ти не участваш в нея, ще се чувствам малко по-добре.

- Много далече от Украйна съм, тате - отговори Джак-младши.

Райън, Чавес, Карузо, Оксли и Дрискол пристигнаха в Цюрих рано вечерта, взеха под наем два джипа мерцедес и потеглиха в южна посока към Цуг. Имаше силен дъжд с мъгла, което Райън се надяваше да им е от полза, защото не знаеха кой ги търси.

Четиримата американци носеха оръжие. Преди да излязат от самолета, Адара им раздаде пистолетите, скрити под един от подовите панели в кабината на пилота. Джак и Динг избраха „Глок“ 19, а Дрискол и Карузо взеха пистолети „ЗИГ Зауер“ Р229. Знаеха, че ако Кастор е с по-сериозна охрана, няма да успеят да го нападнат с пистолети, но поне можеха да се защитават с тях.

Не знаеха много за физическото разположение на къщата, освен онова, което Джак научи от Голбрайт. След внимателно проучване на картите в интернет, мъжете решиха, че най-добрият им шанс да влязат неусетно е през езерото зад имота.

Наеха лодка и водолазно оборудване в малкото пристанище и към седем вечерта се озоваха на половин километър от къщата на Кастор, и се заеха да разглеждат с бинокли имота от осем декара. През огромните прозорци, които стигаха от пода до тавана, се виждаше, че вътре в къщата някой се движи, а около постройката и на пристана до склона към езерото зад къщата обикалят цивилни с автомати.

Охраната, изглежда, се състоеше от професионалисти, което означаваше за Райън, че Кастор е там.

- Виждам десетина души - обади се Динг. - Няма да успеем да стигнем дотам, без да ни забележат, а и не можем да водим престрелка с тези швейцарски полицаи под наем.

- Трябва да измислим друг начин да влезем - съгласи се Райън.

Американците в лодката обсъдиха как могат да достигнат Кастор незабелязано от охраната.

Оксли, седнал сам на носа, не говореше. Накрая се обади:

- Господа, не искам да ви уча на вашата работа, но предлагам нещо.

- Разбира се - отговори Динг.

- Защо просто не отидем отпред и не говорим с него?

- Да говорим с него? - запита Райън.

- Разбира се. Кастор вярва на инстинкта си за самосъхранение. Вярва, че трябва да играе с двете страни. Не е луд. Няма да убие президентския син, като знае, че вие сте с него. Дори да не се получи така, че приятелите ти да успеят да го доближат възможно най-много, пак е добре двамата с теб да се изправим пред този боклук и да видим какво има да ни каже.

Райън погледна Чавес.

- Както решиш, хлапе - отговори му Динг.

Джак сви рамене.

- Нямам по-добра идея.

- Можем да те оставим на брега, а после да спуснем котва на половин миля оттук и да влезем тайно отзад с водолазното оборудване. Ти ще отвлечеш вниманието им и ще успеем да доближим къщата повече.

- Харесва ми - каза Чавес. - Но не забравяй, Джак. Ще те претърсят, преди да се видиш с Кастор. Няма да можеш да носиш пистолет или пък комуникационно оборудване, за да не разберат, че си с компания.

- Ясно.

Джак искаше Оксли да остане в лодката. Знаеше, че петдесет и девет годишният бивш шпионин има достатъчно причини да желае среща с Хю Кастор. Усети, че между тях има повече, отколкото англичанинът беше казал. Джак не смяташе, че точно сега срещата между Оксли и Кастор би довела до нещо добро. Смяташе, че заплахата на Оксли да го разкрие като руски шпионин е по-полезна, отколкото англичанинът да влиза в дома на Кастор, където би бил уязвим.

Но Виктор Оксли не щеше да чуе. Съвсем ясно каза, че ще участва в срещата и ако не искат да отиде, Джак и приятелите му трябва да го вържат за лодката.

Руснаците пристигнаха в Цуг в руски хеликоптер Ми-8, в което нямаше нищо необичайно, защото никой не се занимаваше повече от тях с офшорно банкиране в Швейцария.

Но всеки би забелязал, че слезлите от хеликоптера мъже носят съвсем нови костюми, конфекция, и че са на около тридесет години - твърде рано за средния руски инвестиционен банкер или престъпник от висшата класа.

Тези не бяха палачи от „Седемте каменни мъже“. А спецназовци от специалните сили на ФСБ, но водачът им работеше и за едните, и за другите. Казваше се Павел Лечков, едновременно от „Седемте каменни мъже“ и от ФСБ, и също като останалите от групата носеше автомат със сгъваем приклад „Брюгер и Томет“ МР9 в раменен кобур, както и закривен нож в ножница отзад на кръста.

Руснаците имаха схематична карта на имота на Хю Кастор, с която бяха се запознали в хеликоптера, и когато пристигнаха в Цуг и се качиха в микробуса, който щеше да ги закара на западната страна на езерото, всеки от тях знаеше своята част от предстоящата операция.

В малка крайезерна къщичка на края на гората мъжете свалиха деловите костюми, които носеха за камуфлаж, и обуха тъмни памучни панталони и якета, за да се слеят с нощта.

Бяха само осем, но знаеха, че може да се изправят и срещу малко по-голяма сила от тях. Обаче Павел Лечков не се съмняваше, че на тяхна страна са уменията и изненадата.

Тръгнаха край брега, където ги чакаше твърдата надуваема лодка „Зодиак“ за осем души.

Малко след единадесет Джак Райън-младши и Виктор Оксли потеглиха по непавирана лъкатушеща улица. Цареше почти пълна тишина - единственият шум идваше от капките вода от дърветата от двете страни на пътя, а и от рядко преминаващи коли порше, беемве или ауди.

Наложи се да изминат почти една миля от най-близкото място, на което Динг успя да спре лодката, което им осигури много време за обсъждане на плана как да накарат Кастор да се разкрие. Джак знаеше, че най-добрият вариант е да му дадат да разбере ясно и веднага колко много хора знаят, че той е тук. Надяваше се, че Кастор е достатъчно отчаян, за да проговори в опит да се спаси, и не дотам отчаян, че просто да застреля двамата си гости в главите и да опита да избяга в някоя страна без договор за екстрадиране със Съединените щати или Великобритания.

Всичко това изглеждаше доста малко вероятно, но Джак се чувстваше окрилен от факта, че в тъмнината около къщата край езерото ще има трима доста способни мъже.

Докато крачеха, Райън разпита Оксли за живота му след Източен Берлин. Оксли каза, че прекарал няколко дни във влак с охрана - така преминал Източна Германия, Полша и Белорусия. Преминал в Русия и стигнал до Ленинградската гара в Москва, където го качили в каросерията на някаква камионетка. Пътували из града, а той виждал всичко през процеп в стената на каросерията. Видял знак, от който сърцето му се свило. Улица „Енергетическая“. Така разбрал, че го карат в затвора в Лефортово.

Прекарал няколко седмици в малка килия с асфалтиран под и слаба двадесет и пет ватова крушка, която светела денем и нощем.

Всеки ден го водели на разпит. Твърдял, че е просто човек, избягал на Запад, случайно попаднал на някакви мъже, които се биели, и се намесил. Казвал, че според него западногермански полицаи нападнали някакъв мъж и се намесил само защото не обичал западните правителства.

КГБ не повярвали на историята, но пък и не го уличили в доказуема лъжа. След няколко седмици без сън, мъчения и заплахи от екзекутиране той не променил простата си и все пак съмнителна история.

Не успели да го пречупят.

Обикновено КГБ биха отправили ясни заплахи към семейството му, но нямали тази стрела в колчана си, защото не можели да открият негови роднини.

Лесно било да изведат двадесет и девет годишния руски дезертьор на полето и да го разстрелят, но не и през осемдесет и пета. КГБ все още убивали хора чак до края на съществуването си през 1991 г., но през осемдесетте години за такова нещо се изисквали документи и подписи, както и доклади и проверки.

Много по-лесно и чисто било да го затворят и да оставят природата да си свърши работата.

Прехвърлили го в системата Гулаг - изпратили го с влак в уралските планини, в Република Коми.

Райън искаше да научи още - все още не беше накарал Оксли да разкаже как се е върнал у дома след лагера, но се намираха почти пред къщата на Хю Кастор. Завиха по дългия път до вратата и не след дълго от тъмното излезе един мъж и насочи фенерче към тях.

- Halt!

Джак прикри очите си от светлината.

- Идваме за среща с Кастор - каза той.

- Име?

- Райън и Оксли.

- Ja. Очаквахме ви.

Райън не очакваше такъв отговор. Надяваше се Кастор да се изненада от посещението, но това определено нямаше да се случи.

Мъжът от охраната каза нещо в радиостанцията и един джип приближи. От него излязоха няколко души и старателно претърсиха двамата посетители, опрени на капака на колата, а след това всички заедно отидоха до входната врата.

Сам Дрискол излезе бавно от студената черна вода на езерото Цуг, сантиметър по сантиметър, за да може водата от водолазния му костюм да се оттече в езерото, без да капе и да вдига шум. Вече беше свалил плавниците и бутилката си, които теглеше с една ръка, а с другата държеше пистолета и се оглеждаше в тъмнината на север от пристана.

Скоро от тъмната вода южно от пристана се появи и Динг Чавес, който също носеше оборудването си. Струпа го до ниска подпорна стена в края на имота, като се убеди, че то няма да се вижда от къщата, защото не искаше лъчът светлина от някое фенерче да се отрази в бутилката или във водолазната маска.

Доминик Карузо се показа от водата под самия пристан, където завърза оборудването си и се качи на камъните зад дървения навес за лодките.

Нямаше и минута, откакто Доминик зае позиция, когато зад него премина патрул от двама души. Той се изтърколи под издигнатия над земята под на навеса и замря изпънат на дланите и стъпалата си, докато патрулът отмина.

След още една минута патрулът приключи с обиколката си в задната част на имота и изчезна зад ъгъла на къщата нагоре по склона. Динг, Доминик и Сам извадиха слушалките от водонепромокаемите им кутийки и ги сложиха в ушите си. Установиха връзка помежду си, след което извадиха бинокли от торбичките си, за да огледат прозорците на къщата и да открият къде е Райън.

Хю Кастор стоеше пред бурния огън в хола на къщата си и поздрави Райън и Оксли, когато охраната ги въведе. Шестдесет и осем годишният мъж носеше черна жилетка и кадифен панталон, а очилата и късата му сребриста коса хвърляха отблясъци от огъня в камината.

Оксли и Кастор се спогледаха, но Райън се изненада, че не си размениха никакви думи. Очакваше Оксли да скочи и да стисне Кастор за гърлото, но нищо такова не се случи.

Вместо това Кастор им посочи един диван и седна на фотьойла срещу тях.

В стаята имаше двама швейцарци от охраната, но след като Райън и Оксли седнаха, те се преместиха в съседната кухня. Райън ги чуваше - намираха се точно зад ъгъла и вероятно целяха точно това - да ги чуват.

На масата пред тях стояха три чаши с червено вино. Кастор взе своята и отпи бавно. Оксли и Райън не докоснаха своите чаши.

Нито Джак, нито Оксли имаха белезници на ръцете си, което доста изненада американеца. До момента нищо не ставаше така, както той смяташе, че ще стане. Имаше чувството, че Кастор се радва на двамата си посетители.

- Джак, може да не ти се вярва, но не знаех нищо за Корби чак докато Санди не ми каза днес сутринта - започна Кастор. - Проверих в новините и единственото заключение, което имам, е, че определено някои от моите съдружници са ме измамили, както измамиха и теб.

- Санди ти е казал, че му бях на гости вчера?

- Каза ми - сви рамене Кастор. — Не, не. Знам какво мислиш. Санди не е запознат с нищо от това. Той е просто добър служител и нелошо послушно кутре. От години е верен слуга.

Знае, че има неща, които не вижда, но извън от онова, което правим във фирмата, не се интересува от частните ми сделки с руския елит.

Кастор посочи към Райън с чашата си.

- Но ти, млади Райън. Ти си любопитен. Признавам, че съм адски впечатлен от постиженията ти. Очевидно съм подценил твоите способности.

- А аз подцених характера ви.

Веждите на Кастор се извиха нагоре и той погледна към Оксли.

- Виждам, говорили сте.

- Ти си говорил, шибаняк такъв - възкликна Оксли. - Не ти дължа абсолютно нищо.

- Можех да те оставя да гниеш, глупако! Или да ги оставя да те застрелят!

- Точно така трябваше да направиш, дърто копеле такова.

- Не е късно, Бедрок. Те може и да те стигнат.

Джак остана напълно объркан от тази словесна схватка.

Кастор погледна Райън, а после отново Оксли.

- Какво знае?

- Знае, че Щази ме отвлякоха, докато опитвах да помогна на баща му. Знае, че след това ме предадоха на руснаците. Знае, че ме пратиха в лагер и излязох оттам след няколко години.

- И определено смята, че вината за това е моя.

Оксли не отговори.

Кастор скръсти крака. Престорено, според Джак. Онзи не се чувстваше така спокоен, както се преструваше. Късият хаплив спор с Оксли го доказа.

- Джак, нямах нищо общо с отвличането на нашия приятел Виктор от източногерманците в Берлин. Просто лош късмет. Това е всичко. Прекарах години, буквално години, в опити да разбера какво е станало с него.

Райън погледна Оксли, който се съгласи с казаното с леко кимване и рече:

- Тогава Кастор още не беше мръсен. Омърси се чак когато падна „желязната завеса“ и потекоха пари. Тогава стана един от тях.

Кастор поклати глава енергично.

- Не бях от тях, Джак, а бях опортюнист. Десет години се рових да разбера къде е изчезнал Оксли - нещо като лична мисия, защото МИ-5 го отписаха като мъртвец. При това търсене си създадох контакти из целия район. В Унгария. В Чехословакия. В Русия. В Цуг. Когато „желязната завеса“ падна, имах въздействие върху някои силни хора. И го използвах. Това е всичко.

- Малкълм Голбрайт те е информирал за откраднатите пари на КГБ, в които е замесен Зенит - каза Джак.

- Разбрах някои неща, така е. Други хора ми споменаха други неща. Но когато Голбрайт ми разказа за руската сметка, парите отдавна вече ги нямаше в „Рицман Приватбанкирс“. Зенит ги изкара с диаманти.

- Диаманти ли?

- Да. Офицерът контрольор на Зенит е прехвърлил всичките двеста и четири милиона в друга банка, в сметка на един търговец на диаманти в Антверпен. Филип Арженс. Срещнал се е със Зенит в Цуг, предал му нешлифовани диаманти на стойност двеста милиона долара и Зенит се върнал в Русия.

- И какво е станало с диамантите?

- Руснаците, които управляват черния фонд, ги държаха до 1991 г., след което ги продадоха обратно на Арженс. Бавно си ликвидираха активите. Няколко милиона тук, няколко милиона там. Което се оказа добре и за двете страни. Арженс успя да скрие сделките и на практика в продължение на много години переше пари. А руснаците имаха активите, за да си купят национализираните от Русия фирми и да ги продадат на нагласени търгове за пари за фъстъци.

- С четвърт милиард долара ще купиш доста фъстъци -призна Райън. - А кой е откраднал парите в началото?

Кастор се усмихна.

- Ето тук започва пазарлъкът, момчето ми.

- Какъв пазарлък?

- Ще ти кажа какво искам след малко, но засега ще ти изостря апетита.

Кастор отпи от виното си и се вгледа в чашата си.

- Френско е, не е швейцарско, и е доста добро - каза той.

Нито Райън, нито Оксли се интересуваха от виното.

Кастор сви рамене и продължи:

- Още преди Горбачов да дойде на власт и да започне да либерализира нещата, КГБ разбраха, че имат проблем. Някои членове на ръководството на Първо главно управление започнаха да се срещат тайно, за да обсъждат неизбежния край на своя модел. Търсеха резервен план. Разбраха опасността от пълен срив на системата още по средата на осемдесетте години. Заеха се да теглят пари от сметките, създадени в подкрепа на комунистическите революции в Латинска Америка или за да под държат вече заелите властта комунистически диктатори. По-късно моят контакт от тази група ми каза, че десет процента от всички пари, определени от Кремъл за Куба и Ангола за период от две години, са прибрани от един-единствен млад офицер от КГБ, който работел за тях. Създал черен фонд за поддържането им, в случай че се наложи да бягат. Онези проучвали как са постъпили най-хитрите нацисти след края на Втората световна война, с тази разлика, че КГБ са имали повече време да подготвят планове и повече ресурси. Третият райх е съществувал само дванадесет години. А в края на осемдесетте години Съветите са имали седемдесет години власт зад гърба си.

Джак се наведе напред, погълнат от тази история. Кастор изглеждаше уверен в информацията си, въпреки че със сигурност не я разказваше просто така.

- Кой е Зенит? - запита Райън.

- За да могат старците в КГБ да пазят в тайна тази операция - отговори Кастор, - са преместили някои хора от йерархията на разузнаването и са ги назначили в своя собствена частна организация. Един млад офицер имал задачата да защитава авоарите им на Запад и той е довел убиец от военното разузнаване с много опит от годините си в Афганистан.

- Роман Таланов - каза Райън.

- Самият Роман Таланов - кимна сериозно Кастор. - Разбира се, аз не бях чувал нищо за него, докато Оксли не ми каза за това, когато се измъкна от лагера.

- Откъде знаеш останалото?

- Младият офицер от КГБ, натоварен със задачата да пази активите, разбрал, че с контрола си върху човека с псевдоним Зенит той има повече власт от старците от КГБ, които ръководят операцията, и затова, като дошло времето за разпределяне на парите сред авторите на този план, офицерът от КГБ изпратил Таланов да ги убие. Измама на една друга измама, може да се каже. В началото на деветдесетте имаше един период от две години, когато доста големи бивши шефове на КГБ и ГРУ падаха от сгради, заставаха пред автобуси, озоваваха се в Москва-река и извършваха самоубийства с пистолети, които незнайно как полицията не можеше да намери. Всичко това е работа на Таланов и на контролиращия го офицер, за да си вържат гащите.

Кастор продължи:

- Един от тези- мъже дойде при мен отчаян, защото знаеше, че съм от британското разузнаване и мога да го защитя. Генерал Михаил Золотов от ГРУ, руското военно разузнаване. Миша ми разказа за плана, за черния фонд и за двойната измама от младия офицер, който надзиравал сметките. Каза ми всичко освен имената. Щяхме и дотам да стигнем, но той загина при нещастен случай с яхта във Финския залив.

- Нещастен случай с яхта?

- Да. Очевидно излязъл в морето, но забравил да си вземе яхтата. Намерили го във водата на три километра в морето от Санкт Петербург.

- Защо не си се обадил в МИ-5, когато той ти е казал за това?

Кастор сви рамене.

- Исках част от парите. Затова отидох при руснаците.

- Шибан путьо такъв - измърмори Оксли. - Той знаеше за Таланов от мен и го намери в Санкт Петербург. Казал му какво знае и че ще си мълчи, ако го включат в сделката.

- И защо Таланов не те е убил?

- Защото имах коз и той го знаеше. Казах му за пребиваването му в лагера. Трябваше да видиш лицето му, когато споменах, че имам видеозапис, на който той бълнува заради тифа и разказва за Зенит и за КГБ.

- И запис ли има? - запита Райън и стана.

- Никакво видео няма - намеси се Оксли. - Казал го е на Таланов за ефект.

Райън седна обратно на мястото си.

- Значи си му казал, че си направил копия, че си ги скрил на разни места и ако нещо се случи с теб, тези копия ще се появят.

- Точно така. Той ми плати, но после стана нещо още по-добро. Започнахме съвместен бизнес. В продължение на двадесет години ми даваше информация, а аз му помагах в неговите делови начинания.

- Какви са те?

Кастор не отговори на въпроса. Вместо това каза:

- Момче, за теб важното е да разбереш едно. Не съм извършил измяна.

Джак не вярваше на ушите си.

- И как, мамка му, можеш да твърдиш това?

- Лесно. Виктор Оксли не работеше в МИ-5. Той беше цивилен. Ръководехме го напълно извън документацията. Когато се върна от лагерите и се обади, аз отлетях за Москва, за да поговорим, а после казах на ръководството на МИ-5, че този човек не е наш агент и не са необходими следващи действия. И че няма да се наложи никакво официално съдействие.

Райън искаше да убие стареца пред себе си.

- Дори и да е така, ти си бил служител на МИ-5, който работи за КГБ.

- Отново грешиш, млади Райън. Мъжете, които разкрих при разследването си, работеха срещу КГБ. Да, работили са в КГБ, но тогава бяха цивилни граждани. Които са откраднали пари от КГБ. Дори нямаха идеологическа връзка с КГБ - отговори Кастор и махна с ръка, за да наблегне на следващите си думи: - Не съм продавал тайни на никое чуждо разузнаване, докато работех в Петицата. Когато научих онова, което Оксли ми каза при освобождаването си, напуснах и се свързах с Таланов, познат още като Зенит. Просто сключих договор с тези мъже, че ще пазя тайната им срещу заплащане. Определено не съм казвал на руснаците, че един наскоро освободен зек е бивш агент на МИ-5. Знаех, че ще убият Виктор, ако знаеха кой е той и какво знае за Зенит, но не го допуснах, защото си държах устата затворена.

- А ти как излезе от лагера? - обърна се Райън към Оксли.

- По онова време освободиха много от политическите затворници. Аз се качих на влак за Москва. За малко не умрях от глад при това пътуване. Нямах и една рубла в джоба си и дори глава лук за ядене. Влязох едва-едва в британското консулство. От улицата. И чаках почти цял ден на опашка да се срещна с някого. Казах на жената на гишето, че съм британски гражданин, което предизвика страшна шумотевица. Заведоха ме в една стая, където ме разпитва някаква жена от разузнаването. Казах й, че съм нелегален и ме няма в книгите на МИ-5, но й казах едно име.

Райън погледна към Кастор и той вдигна ръка:

- Взех следващия самолет за там.

Оксли продължи:

- Казах на жената и за Зенит и тя си издейства по факса едно досие от Лондон. В него се споменаваше експлозията в ресторант „Майсер“ в Роткройц. Казах й, че там са ме заловили полицаи, и тя си записа кодовото ми име до мястото в доклада, където се споменаваше инцидентът, за да провери.

Джак каза:

- Значи, когато ти показах досието...

- Знаех точно какво е това. Аз седях пред жената, когато тя го написа. Странно е как човек си спомня дребните неща. И когато се появи Кастор, ми каза, че съм късметлия да съм жив. Американците ме продали. КГБ ме издирвали, но онези не знаели, че съм в лагера. Каза ми, че трябва да се крия от радара завинаги, защото, ако се разчуе за черна операция от осемдесетте години, много хора ще пострадат. И преди всичко аз - каза Оксли и сви рамене.

Тук се намеси Кастор:

- Оксли само искаше да изживее годините си в мир. Позволих му това. Не казах на руснаците за него, нито пък на МИ-5, че се е появил отново. Имахме споразумение. Всяка година му пращам пари, достатъчно, за да живее така, както е свикнал, и да мълчи. Той знаеше, че в Русия има силни хора, които щяха да го очистят, когато решат. Аз го запазих от това.

- И сега разбирам, че никой в Русия не е знаел за мен. Че всичко е лъжа - възкликна Оксли.

Кастор поклати глава.

- Най-малкото не те предадох, нещастно копеле.

След това се обърна към Райън:

- Двамата с Виктор живеем в състояние на взаимно унищожение вече двадесет години, нали така?

- Аз само исках да се върна у дома и да ме оставят на мира - промърмори Оксли.

Имаше нещо, което Джак не разбираше. Затова запита Оксли:

- А ти защо се съгласи да дойдеш с мен и да ми помогнеш, щом искаш да те оставят на мира?

- Защото след като „Седемте каменни мъже“ ме нападнаха, разбрах, че руснаците са по следите ми и Кастор се е отказал от своята част от сделката. Всичко приключи. Трябваше да се бия.

Кастор се загледа в огъня.

- Което ме връща към теб, Райън. „Седемте каменни мъже“ те следяха по време на разследването ти на „Газпром“. Опитах да те отклоня от него внимателно, чрез Ламонт, а след това по-насилствено, когато те извиках в кабинета си, за да ти наредя да се заемеш с друг случай. Но „Седемте каменни мъже“ знаеха, че си доста напреднал, за да се откажеш. След това преди три нощи един от международните им оперативници дойде в къщата ми и каза, че си се срещнал с някакъв човек в Корби. Казаха ми адреса и разбрах, че двамата с Оксли сте се събрали. Тогава им казах кой е Оксли. И какво знае той.

- И тогава са решили да го убият - обади се Джак.

- Разбира се, и още как.

Кастор се приведе напред, а отражението на пламъка в очилата му попречи на Райън да види очите му.

- И след толкова много време не е късно за проклетия Бедрок да съсипе всичко.

81. Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън се завърна в Лондон в следобедна гръмотевична буря, която подмяташе самолета „Боинг“ 272 на „Луфтханза“ в небето над летище „Хийтроу“. Джак навеждаше тялото си наляво и надясно, сякаш за да насочва самолета с мускулите на гърба и краката си, и стискаше силно подлакътниците въпреки мъчителната болка от превързаната му с бинт ръка.

Накрая разлюленият самолет се спусна до пистата, крилете му се успокоиха от въздушната възглавница между тях и земята и Джак си отдъхна, защото самото кацане се оказа гладко.

Искаше веднага да се прибере в дома си в Чатъм и да е със семейството си, но нямаше възможност за това. Знаеше, че трябва да иде в Сенчъри Хаус и че вероятно ще остане там до късно вечерта.

Успя само да остави куфара си и да съблече шлифера, преди Саймън Хардинг да дойде в кабинета му.

- Добре дошъл, Джак. Как мина всичко? Чакай малко! Какво си направил с ръката си?

Джак беше оставил сакото си в резидентурата на ЦРУ в Берлин. Скъсаният ръкав не можеше да се поправи, а и не искаше да се връща с окървавено сако при Кети, след като я беше уверил, че ще се пази от опасности.

Разрезът в навития до лакътя ръкав се виждаше, а и на ръката му имаше дебел слой бинт. И от Кети нямаше да успее да го скрие.

По дяволите, дори и от Саймън не успя да го скрие.

- Малък инцидент - отговори Джак. Не се изненада, че Хардинг не знае за целия случай, но Джак се почувства неловко, че трябва да крие информация от разузнавач в главната квартира на Тайната разузнавателна служба.

- Нека позная. От ютия? Всеки път, когато тръгна някъде без жена си, не мога да се оправя с ютията. Просто банята беше задимена с пара и...

Телефонът на бюрото на Джак звънна. Той грабна слушалката и се усмихна извинително.

- Райън.

- А, добре, стигнал си.

Обаждаше се Базил.

- Моля те, качи се тук, след като се пооправиш.

Джак седна на дивана срещу Ник Истлинг и сър Базил от другата му страна. Предложиха му чай или кафе, но той отказа и двете. Стомахът му все още беше свит от друсането в небето над Лондон, което се прибавяше към напрежението от последните няколко дни. Не искаше да налива кафе в киселините, които бушуваха в стомаха му.

За няколко минути разказа за действията си, след като Истлинг го остави в Берлин. Отначало разказваше плавно - искаше двамата мъже пред него да разберат ясно, че вътрешно-банковите преводи на 204 милиона долара, които той откри в документа от „Рицман Приватбанкирс“, трябва да бъдат проучени, но че не знае как точно може да стане това.

Когато стигна до решението си да се върне в апартамента на „Фракция Червена армия“ на „Шпренгелщрасе“, много от подробностите и чувствата отпаднаха от обясненията. Все още не знаеше със сигурност какво го е накарало да се върне там, освен последния опит да научи нещо ново при това катастрофално задгранично пътуване. Истлинг и Чарлстън не го разпитваха, а по-скоро сякаш Джак опитваше да оправдае действията си пред самия себе си.

След това разказа за късната си среща с Марта Шойринг в спалнята й в апартамента. Истлинг запита недвусмислено откъде е сигурен, че това наистина е Марта, а не някоя самозванка. Както винаги, ходът на мислите на Истлинг раздразни Райън, но той отговори възможно най-изчерпателно. Истлинг си записа името на Ингрид Брец и обеща да се поинтересува от нея.

- Аз вече я проверих от моите източници - каза Джак. -Ленгли не знаят нищо за нея. И германските служби не знаеха. Ако е от източната част, това може да се очаква.

- А твоята Марта, истинската Марта. Тя не е казала нищо за Дейвид Пенрайт, нали? - запита Ник.

Джак разбра накъде бие англичанинът. Задачата му изискваше да проучи смъртта на Пенрайт и нищо повече. Всичко останало му се струваше без отношение към случая.

- Откъде, по дяволите, може Марта да знае за Пенрайт, Ник? Тя не е била в Швейцария. Ингрид е била там с документите на Марта.

- Само си изяснявам, Райън. Няма нужда да ме нападаш.

Сър Базил се обърна към Истлинг:

- Ник, внимателно. Джак е имал доста премеждия там.

Райън пропусна някои подробности и бързо стигна до момента, в който загуби Марта на улицата. След това им разказа за колите, които пристигнаха много скоростно в района, и за двамата си нападатели.

Накрая разказа за добрия самарянин, който беше изскочил и буквално му спасил живота.

След това Чарлстън промърмори:

- Невероятно.

- Немското разузнаване е намерило тунела днес следобед - каза Истлинг. - Използвали са твоите обяснения при претърсването на всички необитавани сгради, но се оказва, че тунелът е под пода на кабинета на ушен лекар на „Бойенщрасе“. Стотина метра от мястото, в което момичето се е измъкнало от теб. Не може да се каже от колко време го ползват, но ако се съди по това, което ти е казала, Щази са контролирали този тунел, а докторът е техен агент отсам.

Райън кимна и каза:

- Марта заяви категорично, че „Фракция Червена армия“ няма нищо общо с нападението в Швейцария. Каза, че я е подлъгал някакъв руснак с кодово име Зенит. Аз не казах за това на немското разузнаване, но когато се прибрах в резидентурата на ЦРУ в Берлин, се обадих на Джим Гриър. Той не знаеше това име, но го провери. Оказва се, че винаги го е имало на радара ни. За вас значи ли нещо това име?

Ник Истлинг поклати глава, а Базил се обърна към него и каза:

- Ник, би ли ни извиниш за няколко минути, моля?

По лицето на Истлинг се изписа объркване. Базил му кимна и контраразузнавачът стана бавно и напусна кабинета.

Когато вратата зад Ник се затвори, Базил каза:

- Късно следобед днес се случиха някои неща. Не е необходимо да включваме Ник в тях. Честно казано, не ми е позволено да включвам и теб, но мисля, че заслужаваш да знаеш.

- Какво да знам?

- Всичко по реда си. Тази сутрин западногермански граничари близо до Гьотинген са чули взрив на противопехотна мина в ничията земя между Източна и Западна Германия. Разбира се, там е пълно с мини - така Изтокът държи хората си вътре. Западногерманските войници пристигнали на мястото на инцидента и видели как източногерманците извличат тялото на млада германка от ничията земя.

Джак се хвана за главата.

- Марта. Убили са я, мамицата им.

- И аз смятам така, но знаеш как ще го докладват във вестниците, нали?

Джак остана с наведена глава.

- Ще кажат, че гражданката на Източна Германия Ингрид Брец е направила опит да избяга на Запад и е била убита от противопехотна мина.

- Да - отговори сър Базил. - И е невъзможно да докажеш, че не е така.

Джак вдигна глава.

- А защо Истлинг не трябваше да чува това?

- Не това исках да скрия от него. А Зенит. За първи път чух това име днес на среща в Номер десет.

Номер десет на „Даунинг Стрийт“ беше резиденцията на правителството на Нейно величество.

Чарлстън продължи:

- Министър-председателката я нямаше, но пък присъстваха всичките й най-висши служители, както и сър Доналд Холис, директорът на МИ-5.

- МИ-5? Вътрешното разузнаване?

- Да. Срещата се състоя, за да ме уведомят, че МИ-5 са провеждали някаква операция в Европа. За първи път чувам за това. И е свързана с руски оперативен агент на име Зенит, за когото до момента само се носят слухове.

- Защо МИ-5 се интересуват от този Зенит?

- Техен човек на терен опитва да го открие. Очевидно човекът им е изчезнал някъде зад „желязната завеса“, като за последно са се чули с него от Унгария.

- Не разбирам. Унгария е в компетенциите на МИ-6.

- Така е - отговори Базил. - Вероятно няма да се изненадаш, че им казах доста неприятни неща в тази връзка. Сега научавам за програма, която се провежда на наша територия. Никой не каза защо е решено тази операция да се изпълнява от МИ-5. Вероятно ако знаехме за техния човек, ако имахме възможност да контролираме операцията му, сигурно още щеше да действа, а не да е изчезнал.

- И сега искат помощ от вас, за да го намерят?

- Точно така. МИ-5 отишли право на „Даунинг Стрийт“, а оттам извикаха нас. Самата Маги Тачър се интересува от случая.

- Смяташ ли, че Зенит може да е убиецът от Швейцария?

- Джак, знаеш не по-зле от останалите - отговори Чарлстън, - че обикновено КГБ използват заместници за мокри работи в чужбина. Българите например.

- Да, това е моделът, който знаем - призна Джак. - Но тази седмица се случиха много неща, които не са според съветските правила на играта.

- Вярно е - съгласи се Базил. - И все пак въпреки думите на Марта Шойринг смятаме, че вероятно КГБ са заповядали на „Фракция Червена армия“ да извърши убийствата в Швейцария. Може да не е била Марта или дори нейната клетка терористи, но сме убедени, че Ингрид Брец е работила с фракцията. Има доста такива случаи на съвместна работа на разни организации в полза на КГБ.

- Значи не вярваш в съществуването на Зенит?

- Мога само да кажа, че не открихме никакви доказателства за убиец от КГБ, който вилнее из Западна Европа. Ти дори не знаеш със сигурност дали КГБ са участвали. Помисли. Защо им трябва да убиват Тобиас Габлер? Според Утринна звезда той е управлявал сметката им. Той е техният човек.

- Може да е искал да проговори.

- На кого? Не на Ленгли. Не на нас. Съмнявам се да е проговорил пред друго западно разузнаване.

- Ами ако е проговорил пред КГБ?

Сър Базил примигна изненадан.

- Ами ако е така, защо им трябва да го убиват?

- Имам версия, Базил - отвърна Джак. - Но не мога да я докажа.

- Искам да я чуя, Джак. Искам да знам какво мислиш за всичко това.

- Мисля за това цял ден - започна Райън. - Виж фактите. Пенрайт ни уверяваше, че в „Рицман Приватбанкирс“ играят две групи руснаци. Положиха се големи усилия да убият всички, които знаят за сметката с двеста и четири милиона долара. И извънредни усилия да се прехвърли вината върху групата от „Фракция Червена армия“, след което тя да бъде избита, за да не могат да обявят невинността си.

Джак въздъхна продължително. Почти се страхуваше да каже следващото, защото като аналитик разбираше, че навлиза в опасните води на догадките.

- Според мен КГБ се бият сами със себе си.

- Защо?

- За пари. За двеста и четирите милиона. Това поне е ясно. Доколкото разбирам, ако КГБ искаха да убият швейцарските банкери и английския агент, са можели да ангажират за това „Фракция Червена армия“ или друга група с леви убеждения. И не е необходимо да ги мамят. Фактът, че ги измамиха и ги убиха, за да скрият истината, ме навежда на мисълта, че това не е обикновена операция на КГБ. И няма как онези да не са КГБ, защото как иначе ще си осигурят подкрепата на Щази?

- А защо смяташ, че хора от КГБ са скрили пари от други хора от КГБ - запита Чарлстън. - И защо точно в сметка в Западна Европа?

- Невъзможно ли е някои от тях да се опитват да заделят малко пари за черни дни? - запита Райън. - Да скътат едно богатство в номерирана сметка, например в Швейцария, ако се наложи да бягат бързо? Погледни нацистите в края на Втората световна война. Онези с достъп до пари са имали средствата да избягат.

- Всичко това са догадки, Джак - отговори Чарлстън. - Не искам да мачкам плодовития ти мозък, който доста помогна, но погледни нещата от моето място. Носиш ли доказуема информация?

Райън въздъхна продължително.

- Не. Нищо.

Чарлстън вдигна ръце. Вече беше взел решението си.

- Истлинг иска да закрие разследването на смъртта на Дейвид Пенрайт. Ще откажа, но без нова информация мисля, че следствието просто ще затихне от само себе си. Ще оставя МИ-5 да търсят Зенит, защото, изглежда, вече работят по въпроса и без помощта ни. Ще направим каквото можем за тях в Централна Европа, ще поразпитаме за техния човек, но се опасявам, че ако идват при нас смирено с каскет в ръката, вероятно човекът им си има големи неприятности. Вероятно е твърде късно.

Изведнъж Джак се досети за нещо.

- От колко време липсва този човек? Дали не е онзи, който ми помогна снощи?

Чарлстън поклати глава.

- Казаха, че не се е обаждал от няколко седмици, а и не забравяй, че той е отвъд фронтовата линия. В Унгария, според думите им. Западен Берлин не е в територията му.

- Нямам много опит в оперативната част на нещата, но тези хора не отиват ли там, без да се обаждат дълго време? Искам да кажа, ако е оператор на терен, не може просто да влезе в телефонна будка и да се обади до дома си в Лондон. И не правят ли понякога неща, известни само на тях? Кой казва, че не е отишъл в Западна Германия, за да търси Зенит там?

Чарлстън помисли над тези думи.

- Мога да се обадя на Холис и да му кажа това, но все пак онзи агент не е от моите хора и не мога да говоря за начина му на работа.

Джак отново въздъхна.

- И сега какво?

Чарлстън му съчувстваше, но нямаше какво да каже.

- Прибери се при жена си и децата и ги прегърни силно. В Швейцария подбутваше Истлинг, когато това се налага, и спаси живота на доста хора в Берлин, като почти щеше да загубиш своя. Гордей се с делата си. Но след като липсва агент на МИ-5, ние трябва да мислим, че може и да е зад "завесата". За него е най-добре, дори бих казал съществено важно, да не се понесат слухове за липсващ английски шпионин.

- Искаш от мен да не казвам това на Ленгли?

- Ако МИ-5 помолят Ленгли официално за помощ, нека го направят. Но ти си връзката с МИ-6 и искам пълна дискретност по този въпрос. Няма нужда да убиват онзи човек, защото се говори за него.

Джак поклати глава.

- Тази операция се оказа един дълъг списък с неизчистени неща.

- Понякога е така в разузнаването, момче. Противникът влияе на събитията също колкото нас.

- Имам чувството, че губим, Базил.

Сър Базил Чарлстън сложи длан на рамото на Джак.

- Не сме загубили, Джак. Просто не сме победили.

82. В наши дни

Дрискол и Чавес, отишли напред през дърветата в северния и южния край на двора и скрити добре, се намираха само на двадесет и пет метра от задната стена на къщата. Чавес виждаше Райън през голям прозорец. С бинокъла ясно се различаваше диванът, на който седяха Джак и Оксли, и възрастният мъж, седнал близо до камината пред тях.

На задната веранда на къщата имаше патрул от охраната, затова Динг и останалите нямаше как да се доближат повече, без да се разкрият.

Дрискол осъзнаваше, че може и да вижда Райън, но въпреки това Райън си оставаше сам.

Дом Карузо се намираше най-близко до водата, скрит между два варела за гориво и навеса за лодки при пристана. Докато разглеждаше с бинокъла си сградата нагоре пред себе си, дочу тихо ръмжене над водата. Звук като от някакъв двигател. Вгледа се в тъмната мъгла, но не забеляза никакви приближаващи светлини.

След малко слабият звук изчезна, сякаш изключиха двигателя.

- Тук е Доминик - обади се той в микрофона. - Някаква лодка наближава пристана. Без светлини са и угасиха двигателя.

Чавес отговори:

- Май имаме неприятности. Искам всички да се скрият. Доминик, при първа възможност кажи с какво си имаме работа.

- Разбрано. Има ли как да предупредим Райън, преди нещата да станат неприятни?

- Да, мога да стрелям - отговори Чавес. - Иначе няма никакъв друг начин.

Докато Хю Кастор разговаряше, Джак не можеше да си представи шестдесет и осем годишния мъж като млад разузнавач. Въпреки че обсъждаха лъжите на Кастор, довели до нападението върху Джак, самоувереният и интелигентен мъж приличаше много на нещо като отдавна загубен чичо, а и разговорът течеше твърде спокойно.

Джак осъзна, че Кастор се смята за съвсем невинен. Не знаеше дали старецът си вярва, или е просто невероятно даровит лъжец. Но вероятно в света на шпионите, където нищо не е съвсем разбираемо, е така.

- Цялата ви работа в „Кастор и Бойл“ е организирана така, че да пази руското правителство - каза Райън, за да накара Кастор да признае, че е подлец, ако не и предател.

Кастор поклати глава.

- Не, изобщо не е така. Получавам ли възнаграждение, че от време на време предавам информация на важни бизнесмени? Да. Признавам си вината за това. Промишлен шпионаж.

- Тези бизнесмени по една случайност са начело на ФСБ и правителството - отговори Райън.

- Така ли? - запита Кастор с лукава усмивка. - Аз работя с представители на „Газпром“ и филиалите им. Заниманията им извън управителния съвет не ме интересуват.

Сега Райън зададе най-належащия въпрос:

- Какво целите да постигнете с тези признания?

- Съвсем скоро важни лица в Русия ще научат, че мъжът от град Корби, с когото си се запознал, е лежал в същия лагер, в който Роман Таланов е заболял от тиф и е направил признание в лечебницата - отговори Кастор. - Тогава ще преценят, че съм представил невярно лостовете си за натиск върху тях. Може да решат, че няма доказателства, а само слухове. А преценят ли, че двамата с Оксли сме единствените с информация, която може да ги разобличи, не виждам причина да ни оставят да ходим по земята още дълго време.

Райън си преведе юридическия жаргон:

- Значи сега, когато Таланов знае за вас с Оксли, ще реши, че сте го будалкали за видеозаписа. А стане ли така, ще изпрати разбойниците си да ви убият.

- За съжаление, това е затруднението ми. Той не е от хората, които обичат да се смеят радостно, че са прецакани. Обикновено той прецаква. Аз мога да се заобиколя с охрана, но рано или късно Таланов ще стигне до мен, както стигна до Головко, до Зуева, до Бирюков и до всички шефове на КГБ и ГРУ, които прати на оня свят преди двадесет години.

- Какво искате?

- Готов съм да разменя определена информация, която съм събирал през годините, за неприкосновеност и защита от вашето правителство.

- Американското правителство ли?

- Да. Както казах, виновен съм в промишлен шпионаж. Но не съм шпионин или предател. С информацията, която имам, мога да се оневиня напълно, че и отгоре. Очевидно баща ти няма да се противопостави на желанията на Великобритания, но съм сигурен, че ще насърчи страната ми да спре всякакви евентуални разследвания спрямо мен.

- И какво точно ще разкажете на баща ми?

- Ще докажа, че Дмитрий Нестеров, мъжът, изкарал един милиард и двеста милиона щатски долара от руското правителство, е именно човекът начело на „Седемте каменни мъже“, който работи под псевдонима Глеб Белега.

Джак погледна към Оксли, а после обратно към Кастор.

- Сигурен ли сте?

- Напълно.

- Това е добре, но няма да е достатъчно.

- То е само върхът на айсберга, момче. Офицерът, който ръководи агент Таланов, е все още там, навън, и е в играта- отвърна Кастор и се ухили с изражението на най-самоуверения мъж на света. - Но това е моят коз. Ще го кажа на баща ти лице в лице, когато съм в безопасност в САЩ.

Джак понечи да отговори, но в този момент един от охранителите в кухнята се втурна при тях.

- Хер Кастор. Докладваха ни, че от езерото приближават някакви мъже. Трябва да ви качим горе!

Карузо наблюдаваше как мъжете в черни дрехи излязоха от лодката до пристана, а след това затичаха бързо край навеса за лодки, прехвърлиха се през подпорната стена и тръгнаха нагоре към къщата. Разпръснаха се приведени в групи по двама.

Дом реши, че са руснаци - не се сещаше за друго. Не можеше да каже и дали са тук за Райън, за Оксли, за Кастор или за тримата. Но се виждаше, че носят автомати и се движат като уверена и добре обучена бойна единица.

Доминик прошепна в микрофона:

- Минаха край мен. Ако искаш, мога да стрелям по тях оттук.

- Не - отговори Динг. - Ако стреляме оттук по тези шибаняци, швейцарците просто ще ни изпозастрелят от къщата. Ще се целят по всеки дулен пламък в тъмнината и ще избият всички.

Чавес, който се криеше от къщата зад няколко бора, каза:

- Ще стрелям веднъж във въздуха, за да предупредя Райън. Не стреляйте. Повтарям, не стреляйте.

Чавес вдигна пистолета си така, че дулният пламък да не се вижда от къщата. Когато допря пръста си на спусъка, в нощта се разнесе тракане от автомати.

Стреляше един мъж от охраната на пътя отстрани на къщата, забелязал разпръсналите се нападатели.

Динг свали оръжието си.

- Добре. Ако руснаците влязат вътре, трябва да ги последваме и да се бием, докато изкараме Райън. Дотогава оставаме на позициите си.

Сам и Доминик отговориха утвърдително, но Чавес ги чуваше трудно, защото сега стреляха почти двадесет автомата.

Охранителят подкара Кастор, Райън и Оксли нагоре по стълбището и ги заведе в една спалня в задната част на къщата. След това подаде пистолет на Кастор и тръгна обратно надолу.

Кастор, който държеше пистолета насочен надолу, погледна към Райън. Така очевидната му самоувереност отпреди минутка, изглежда, се изпаряваше.

- Довел ли си приятели?

Джак отговори:

- Тези не са с мен и мисля, че вероятно са руснаци. Таланов е разбрал за лъжата много по-бързо.

Изражението на англичанина бързо се промени, като разбра, че младият Райън е прав.

- Хората ми ще ги спрат.

- Със сигурност - отговори Райън. - Вашата охрана е по-добра от всяка група спецназовци от ФСБ.

Оксли, който знаеше, че и неговият живот е в опасност, само се изсмя.

- Помогни ми - каза Кастор, очевидно ужасен.

- Дай ми пистолета - отговори Райън.

- Не.

- Ти не приличаш на човек, който знае как да борави с пистолет, и май ще трябва да се оправяш с приказки.

Кастор погледна Оксли с надежда той да му подаде ръка.

Оксли продължаваше да се усмихва.

- Прав е, лайно такова.

В този момент един прозорец, който гледаше към задния двор, се пръсна. Тримата мъже се намираха доста далеч от куршумите, но въпреки това Кастор се извърна бързо натам. Райън понечи да посегне към пистолета, но старецът се съвзе бързо и го насочи към младия американец.

- Виж, Джак. Мога да ти кажа всичко, което искаш. Всичко. Обади се на баща ти. Накарай го да изпрати войска.

- Да изпрати войска ли? - поклати глава Джак. - Нима мислиш, че можеш да се пазариш за живота си, когато убийците са пред шибаната ти врата?

Сега от кухнята под тях се чу силна стрелба. Кастор подскочи и насочи пистолета към вратата. Джак тръгна към него, но отново разтрепераният писолет се насочи към него.

- Хю, остави шибания пистолет, преди да нараниш някого. Дай го на някой от нас и ние ще те спасим.

Кастор поклати глава.

- Пистолетът остава у мен - отговори той. - Ако онези влязат, ще ми трябва.

- Няма да сбъркаш, ако се гръмнеш още сега - промърмори гневно Оксли.

- Ако аз умра, и ти ще умреш, Оксли.

Чавес, Дрискол и Карузо излязоха от прикритията си и тръгнаха напред. Всеки се насочи към различен вход за къщата. Дрискол стигна до вратата при страничния път - тя стоеше отворена, а пред нея на тротоара лежеше по гръб мъртъв швейцарец с автомат. Дрискол взе оръжието и сложи нов пълнител, който взе от джоба на гърдите на мъртвеца, след което влезе в къщата.

Чавес се намираше в отсрещния край на къщата, проследил през дърветата двама руснаци, които влязоха през плъзгаща се стъклена врата в спалнята. Тук, навън, цареше тъмнина и никой от охраната не стреля по двамата руснаци, но щом двамата влязоха, избухна стрелба.

Динг се насочи към стъклената врата, но от предната страна на къщата проехтяха изстрели и той чу свистене на куршуми, които профучаха край главата му. Втурна се бързо през вратата, за да избяга от убийствения огън на швейцареца.

Карузо измина най-дълъг път, преди да влезе в къщата, но накрая стигна до задната врата на верандата. Стъклото й вече го нямаше и затова той влезе направо през нея, като веднага се натъкна на двама руснаци, които се движеха из кухнята с вдигнато за стрелба оръжие.

Доминик ги забеляза първи - извъртяха се към него, но той стреля два пъти и ги уби. В този момент от съседната стая се чу стрелба и викове на немски. Гръмна пистолет и от стената до Доминик се посипа мазилка. Той се хвърли на пода зад един диван.

Горе Кастор стоеше прав до леглото. Редуваше се да насочва пистолета си към Райън и Оксли, които стояха на два метра от него, и към вратата на три метра право пред себе си.

Джак забеляза ужаса в очите на разтреперения мъж и се разтревожи, че може да натисне неволно спусъка.

Кастор все още опитваше да докаже колко е важен, за да го измъкнат:

- На баща ти съм необходим жив. Имам информация.

- Цял живот продаваш шибаната си информация - обади се Оксли. - Но сега няма да ти свърши работа. Млъкни и чакай руснаците да тръгнат по стълбите.

Но Джак опита да го успокои:

- Виж, Кастор. Отвън имам трима души, които ще ни помогнат, но трябва да се отбраняваме, докато овладеят ситуацията. Обаче едно е сигурно. Ако влязат през тази врата и видят, че друг, а не аз, държи пистолет, ще стрелят без колебание.

Кастор отговори с думите:

- Володин е. Имам доказателство за това.

- Какво за Володин? - не разбра Джак.

- Мога да докажа, че Валерий Володин е агентурният офицер, ръководил Роман Таланов. През осемдесетте той е ръководил Зенит. Той е откраднал парите от шефовете на КГБ. И той е накарал да ги убият след падането на „завесата“.

Джак поклати глава недоверчиво.

- Глупости.

- Не са глупости. Измъкнете ме оттук и ще ти дам доказателството.

Райън погледна към Оксли, който само сви рамене. Не знаеше дали това е истина.

- Володин знаеше, че когато Съветският съюз се разтури, подземният свят ще ръководи страната - добави Кастор. - И че организираните престъпни банди от лагерите ще управляват подземния свят със затворническата си йерархия. Двамата с Таланов измислили план. Вкарал Таланов в лагер, за да се свърже с руската мафия. Закарали го в затвор в Република Коми до Сиктивкар, където се разболял от тиф. Планът спрял за няколко месеца, докато онзи се излекува, но после опитали отново. Вкарали го в друг лагер и там прекарал четири години, за да засили властта си в „Седемте каменни мъже“.

На долния етаж автоматите трещяха на пълна автоматична стрелба.

- Когато го освободили от затвора, стигнал върха. Станал вор в законе - разполагал с малка армия мъже, които се заклели във вярност към него, и с тази своя власт помогнал на силоваците да овладеят правителството. И ги защитавал, докато уголемявал организацията си. Убивали са врагове на Володин и дестабилизирали политиците на власт, за да му проправят път. Таланов тайно е станал водач на „Седемте каменни мъже“, за да влезе и той в правителството. Станал полицай в Новосибирск, а след това, когато Володин влязъл в Кремъл като министър-председател, назначил Таланов за областен шеф на ФСБ.

- А сега го е направил шеф на руското разузнаване - добави Райън.

Оксли поклати глава и погледна Райън.

- Това не е възможно. Тоя шибаняк лъже, за да отърве кожата. Разказва ти небивалици.

- Защо смяташ, че лъже?

- Таланов никога не би станал вор в законе. Не знаеш как действа руската мафия. Не може да станеш неин член, ако си работил за съветската власт. Вярвай ми. Имат купища железни закони, но този е най-отгоре. Не може и шибан пощальон да си бил в Съветите, и да станеш вор, а да не говорим, ако си работил в проклетите служби за сигурност.

- Но ако Таланов е вкаран в лагера умишлено, може би е криел за другия си живот - предположи Джак.

Кастор кимна енергично.

- Така е, момче! Точно така е станало!

- Оксли, а какво ще стане, ако „Седемте каменни мъже“ разберат, че Таланов е от КГБ и после е станал водач на тяхна организация? - запита Райън.

Оксли го изгледа продължително. Бавно на лицето му се разля лукава усмивка.

- Ще го убият това шибано копеле - каза той.

Вратата пред тях влетя в стаята и от касата отхвръкнаха трески, а Кастор се извърна натам. Вдигна пистолета, но Джак се възползва от тази възможност да скочи към него. Стисна пистолета в ръката му и го измъкна, като го дръпна яростно. В същото време погледна към вратата. Един мъж в тъмни дрехи вдигна автомат към него. Джак осъзна, че онзи ще стреля, затова се извъртя и вдигна пистолета за стрелба, но знаеше, че няма време да стреля първи.

От дясната му страна се появи Виктор Оксли и рязко скочи между Райън и руснака. Изригна откос и едрият англичанин се разтресе от няколкото удара, след което падна на пода.

Сега, когато Оксли падна, Хю Кастор, останал без оръжие, вдигна ръце, за да се защити, но руснакът го простреля в гърдите и корема и го събори на земята.

Сега руснакът завъртя автомата си към последната цел и понечи да натисне спусъка, но изпусна автомата, защото в този момент в челото му се заби един куршум.

Джак го простреля от три метра.

Райън прескочи Оксли и затича напред, като ритна настрани автомата от мъртвия руснак, и надникна в стълбището. По него се изкачваше още един руснак с насочен напред автомат.

Райън го простреля няколко пъти, докато онзи не падна по лице и не се хлъзна надолу.

Сега Джак изтича обратно при Оксли. Петдесет и девет годишният мъж имаше три деветмилиметрови куршума в гърдите. Дишаше тежко, а клепачите му трепкаха.

- Мамка му! - извика Райън. - Дръж се, Окс!

Оксли го стисна за ръката и оцапа ръкава на ризата му с кръв. Закашля се и по устните и брадата му се появи кръв.

Джак натисна силно гърдите на мъжа, но раните се оказаха много големи и от тях продължи да изтича много кръв. Потърси нещо, с което да си помогне - кърпа, шлифер или пък чаршаф.

Да. На края на леглото имаше малко одеяло. Посегна към него, но Оксли стисна ръката му още по-силно.

- Няма нищо, приятел - каза той толкова тихо, че Джак трябваше да се наведе към него, за да го чуе. - Така е добре. Ти се пази сега. Пази се.

Ръката му се отпусна, клепачите трепнаха отново и се затвориха.

Джак не искаше да гледа настрани, но от стълбите се чу шум и той бързо насочи пистолета към вратата.

В горния край на стълбите се появи фигура.

Карузо.

Двамата бързо отпуснаха пистолетите си и Доминик каза в микрофона:

- Намерих Джак. Горе е. Тук е чисто.

След това отиде бързо до Оксли и коленичи край Райън, но разбра веднага, че вече не може да се направи нищо.

83.

Навсякъде в къщата и отвън лежаха тела. Сам, Доминик и Динг бързо провериха района за други заплахи и преброиха осемнадесет мъртъвци.

Около усамотената къща имаше гъста гора, но мъжете знаеха, че звуците от стрелбата ще се чуят през езерото, и затова Динг каза на всички, че трябва да се измъкнат, преди да дойде полицията. Дрискол се зае бързо да снима лицата на мъртвите руснаци, за да ги изпрати на Биъри, който да ги пусне през програмата за разпознаване, а Доминик вадеше мобилни телефони и други дреболии от джобовете на мъртъвците.

Скоро след това Чавес заведе Райън в лодката на руснаците. Доминик и Сам се качиха също в нея и се спуснаха бързо през мъглата, няколко минути преди пристигането на първите отзовали се на стрелбата.

Шестдесет минути по-късно летяха за Цюрих. Полетният им план предвиждаше заминаване за Париж, което не изискваше митнически проверки, но не знаеха със сигурност къде следва да заминат сега.

Райън изпадна в униние заради Оксли. Не можеше да превъзмогне факта, че мъжът пое куршумите, предназначени за Джак. Знаеше, че трябва да се обади на баща си и да му разкаже всичко, което научи от Хю Кастор, въпреки че не можеше да докаже нищо от тях. Но не намираше сили да вдигне телефона в пътническия салон на самолета и да набере номера. Вместо това остана с глава, облегната на масата, а мъжете около него работеха, обсъждаха завършилата преди малко битка и от време на време го потупваха по гърба, за да проверят как е.

След едно обаждане до Кларк се взе решение да идат в Киев, но Кларк настояваше категорично Райън да не е с тях. Всички останали трябваше да слязат от самолета и да се върнат в тайната квартира, за да възобновят разследването на Глеб Белега, а Джак трябваше да отлети с него в Съединените щати.

Не мина и час, откакто излетяха, когато Кларк позвъни отново. Сам включи високоговорителя в салона.

- Какво има?

- Големи новини, момчета. Улучихте десетката.

- Какво искаш да кажеш? - запита Чавес.

- Онези, мъртвите, които снимахте. Гавин не намери нищо за седем от тях, но осмият се оказа огромен.

- Кой е той?

- Снимахме го в Киев на срещата в хотел „Фермонт“ с Глеб Белега миналата седмица. Тогава Гавин пусна лицето му през всички източници, с които разполагаме, но не се откри нищо. Но сега пуснахме снимката от тази вечер за всеки случай. И намерихме съвпадение. ФБР го издирват. Имат снимката му на сайта си и тя съвпада.

- Снимката на мъртвия върши по-добра работа от тази на живия? - запита Динг. - Странно.

- Не. Предишната снимка не показа нищо, защото я нямаше никъде в сайтовете. А заповедта за издирването му е съвсем нова и прясна. Търсят го във връзка с отравянето с полоний на Сергей Головко.

Мъжете в салона на самолета се спогледаха шокирани.

- Дявол да ме вземе - наруши настъпилата кратка тишина Чавес.

Отговори му Гавин:

- Да. Има и още. Неговият телефон е този, който засякохме във вилата на Хю Кастор в Ислингтън. Който идентифицирахме като собственост на Павел Лечков. Предполагам, че така се казва.

- Значи Лечков е от „Седемте каменни мъже“, съдружник е на Глеб Белега, и също е участвал в убийството на Головко - каза Доминик.

- Прав си за всичко - отвърна Гавин.

Райън се изправи в креслото си.

- А според Кастор - каза той - Таланов, шефът на ФСБ, е начело и на „Седемте каменни мъже“. Това значи, че убийството на Головко стига до Кремъл. Аз ще се обадя на баща ми. Най-малкото, ще трябва да изпрати хора в Киев да приберат Нестеров, така наречения Глеб.

- Няма да е лесно да изпратиш хора във „Фермонт“, дори ако са от ТЮЛЕНИ-група шест - обади се Кларк. - Глеб се е заобиколил с тон лайна за охрана и целият хотел гъмжи от въоръжени мъже, верни на руснаците. По-важното е, че руската армия е на четиридесет мили от града и напредва.

- Ако САЩ не отстранят Нестеров веднага - каза Райън, -ще си пропуснат шанса. Дойдат ли руснаците, или замине ли той за Русия, няма да го стигнат.

- А и сега, когато Лечков не се обажда - добави Дрискол, -Нестеров ще се поти обидно и ще се чуди дали не са заловили неговия човек и дали той сега не пее като канарче.

- Момчета, бързайте насам - възкликна Кларк. - Аз ще гледам да проверя ситуацията в хотела, за да имаме добра информация, в случай че САЩ решат да го заловят. Ще чакам самолета на летището и ще ви докарам до апартамента.

84.

Мъжете от 75-и рейнджърски полк пристигнаха на международното летище „Бориспил“ в ранния следобед с четири хеликоптера „Чинук“. Щом слязоха от тях, се разпръснаха из сградите в далечния край на натовареното летище, за да проверяват сигурността на обекта и да видят дали оградите, порталите и другите съоръжения са в добро състояние.

В рамките на един час осигуриха зоната и заприиждаха още американски хеликоптери.

Пилотите приземиха машините на затревена площадка. Това място не беше оптимално - в края на краищата намираха се в голямо международно летище и човек би допуснал, че ще има поне малко асфалт и за хеликоптерите „Чинук“ с рейнджърите, на евакуационните „Блек Хоук“ на ВВС и на „Малките птици“ и „Кайова Уориър“ на Съвместния оперативен център. Но украинските военни тук, в летището, бяха обяснили на американците, че северният край на летището е най-сигурен срещу снайперисти и там трябва да разположат новия съвместен оперативен център.

Четирите безпилотни машини „Рийпър“ излитаха оттук през цялото време на войната. А сега, когато тук се намираше целият съвместен оперативен център, накацаха всички хеликоптери. Налагаше се безпилотните машини да делят пространство в хангарите си с бойците и оборудването им, но хората от ЦРУ се радваха, че са под защитата на американски войници, а не на украинската армия, за чиято лоялност украинският президент неведнъж изказа съмнение през последните няколко дни.

Преместеният оперативен център заработи към осем вечерта, а в осем и тридесет вече оттук командваха бойците на изток с мисии за лазерно указване на цели.

Полковник Бари Янковски с кодово име Мидас ходеше из Съвместния оперативен център и разговаряше с офицерите, които комуникираха с екипите за лазерно указване на цели за украинците. Силите на Съединените щати и Великобритания се оттегляха, все още организирано, но руснаците продължаваха да напредват през Източна Украйна към Киев и към река Днепър и Мидас знаеше, че операцията му за задържане на врага постепенно се превръща в по-слабо координирани удари с бягство и че скоро ще представлява само дребно дразнене за руснаците.

Но въпреки това момчетата му все още се намираха там и поразяваха руска броня, и ако не бяха тези малки части, вероятно сега по улиците на Киев щяха да вървят руски танкове.

Докато Мидас посягаше за кутия кола от хладилна чанта от стиропор, в слушалката му прозвуча глас:

- Мидас, обаждане от Пентагона. Министърът на отбраната е.

Мидас забрави колата и тръгна към бюрото си. След малко отговори на обаждането на министъра на отбраната Робърт Бърджис, а десет минути след като свърши разговора, взе мобилния си телефон и излезе от командния център. Отиде на тиха полянка до евакуационните хеликоптери „Блек Хоук“ и набра един номер.

След няколко обаждания чу:

- Кларк.

Мидас въздъхна с облекчение.

- Тук е Мидас. Още ли си в Киев?

- Да. А ти?

- Аз съм в летище „Бориспил“. Преместихме се тук.

- Двайсет и пет мили източно от Киев. Там не е ли опасно?

- По-безопасно е в Айдахо, но не мога да накарам командването да ме премести там.

Кларк се засмя.

- Впечатлен съм, че в такива обстоятелства човек може да има чувство за хумор.

- Само това остана.

- Какво мога да направя за теб?

- Искам да знам все още ли наблюдаваш „Фермонт“.

- Да. Не е от идеално място, но от тайната си квартира виждаме предната страна на хотела. Виждаме и балконите на последния етаж, където се е настанил нашият човек. Защо?

- Виждате ли покрива?

- Да.

- Какво има там?

- Последния път, като проверих, имаше няколко бандити и два хеликоптера „Еврокоптер“. Граждански модели са, но изглеждат доста здрави.

- От това се опасявах - каза Мидас.

- Можеш ли да ми кажеш какво става?

- Ти можеш ли да наминеш тук, в „Бориспил“, за да си побъбрим?

- На десет минути път съм оттам - отговори Кларк. - Някои от моите хора идват със самолет и ще ги посрещам. Ще кацнат след около час и ще тръгнат към един ремонтен хангар на фирма ФБО в южния край на летището. Ти къде си? Ще се отбия.

- Виж какво, Кларк. Ти май си малко като лудата ми леля. Предпочитам възможно най-малко хора да знаят къде съм. Ще дойда при твоя хангар. След двадесет минути?

- Добре - отговори Кларк и се засмя.

Кларк седеше сам на пейка в студената вечер. Наоколо нямаше хора, въпреки че на пистата на петстотин метра от него непрекъснато кацаха и излитаха самолети през интервали от тридесетина секунди.

Половината самолети бяха граждански, с хора, които гледаха да се разкарат от града, а останалата половина представляваха военни транспортни или бойни самолети.

Кларк мислеше за други цивилни летища във военни зони по света, но в други времена, когато Мидас излезе иззад ъгъла на метална барака до хангара. Носеше дънки и яке от изкуствена материя, под което Кларк смяташе, че има бронежилетка и пистолет. Полковникът идваше сам, което изненада приятно Кларк, който знаеше, че този човек ръководи бойните действия на САЩ в цялата страна.

- Благодаря, че се съгласи да се срещнем - каза Мидас, като се ръкуваха.

- Аз се радвам, че все още си цял - отговори Кларк. - Как мога да помогна?

Без да губи време, Мидас обясни:

- Имам заповед да пратя бойци в грандхотел „Фермонт“, за да арестуват Дмитрий Нестеров, познат още като Глеб Белега. Очевидно той има нещо общо с отравянето с полоний на Головко.

Кларк знаеше това, но не си направи труда да го каже. Само отговори:

- А защо Съвместният оперативен център не изпрати „тюлени“ за целта?

Мидас го изгледа раздразнен. Кларк знаеше, че между „тюлените“ и ,Делта“ има известно търкане, предимно добронамерено. И едните, и другите искаха да получават големите задачи, а тази определено беше такава.

- Ти си бивш „тюлен“, нали?

- Виноват - отвърна Кларк. - Но пък тогава нямахме „Екип шест“.

- Да, ама „шестицата“ няма да стигне там навреме. Проблемът е, че смятат, че той възнамерява да бяга. Може би още тази вечер. Ако не го хванем сега, може да избяга на север през белоруската граница или на изток, зад напредващите руснаци. Направи ли това, ТЮЛЕНИ-група шест ще трябва да влизат в забранена територия.

- Значи трябва да го заловиш веднага.

Мидас се загледа в нощта, докато два изтребителя МиГ излетяха от пистата.

- Сякаш си нямам достатъчно други грижи.

- Колко души имаш за тази операция?

- Имам фронтови екипи в пикапи, които се борят да минат през трафика, за да останат пред руските брони. Всичките ми оператори от „Алфа“ са с по-малко от половината персонал и изкарам ли ги от терена, няма да мога да ги върна там. Групите за целеуказване също са намалени. Тук разполагам с няколко щурмоваци и разузнавачи, защото днес следобед позициите им бяха превзети, но други нямам.

- А не можеш ли да използваш рейнджърите си?

- Не. Рейнджърите са за бързо реагиране и ми трябват на изток за критични ситуации, а останалите охраняват тук. Сигурен съм, че ще се справят, но на нас, от армията, ни плащат точно за такива неща.

- Дузина мъже няма да успеят да превземат хотела - каза Кларк спокойно.

- Не е необходимо, защото трябва само да заловят Нестеров.

Кларк подсвирна.

- По дяволите, Мидас. Не знам дали планираш да нападнеш хотела с дузина мъже, но се надявам да те разубедя. Може да сте от „Делта“, но дузина души там значи дузина мъртви американци.

- Имам разни идеи - обясни Мидас. - Много добре се разбирам с един полковник от украинската армия. Неговият батальон има задачата да охранява правителствени служби в града, националист е и е отстранил от групата си всеки, който мисли различно от него. Работил е с ЦРУ от много време и го познавам, откакто дойдох тук преди година. Не мога да му поверя да нападне сградата, за да залови Нестеров, защото по-скоро ще я изравни със земята с танковете си, но пък съм сигурен, че няма да каже за това на руснаците. Мисля, че мога да го накарам да изпрати бойци във „Фермонт“. Да ги паркира отпред, сякаш ще нападат от първите етажи, и да изпрати даже няколко бронирани коли до входа, за да отвлекат вниманието на онези във фоайето и да ангажира повечето от „Седемте каменни мъже“ със себе си.

- Но в такъв случай Глеб ще избяга с хеликоптера - каза Кларк.

- Не и ако скочим на покрива, повредим хеликоптерите и му отрежем пътя за бягство. Лично аз бих изпратил един от малките хеликоптери да взриви еврокоптерите на покрива с ракети, но рискуваме да убием оня, а заповедта е да го заловим жив. Апартаментът му е под покрива и затова не можем просто да взривим онези хеликоптери. Ще трябва да стреляме в тях. Налага се да го заловим страшно бързо и да го изкараме оттам, преди да дойдат руснаците.

Кларк кимна, разбрал защо Мидас иска да говори с него.

- Аз имам трима добри стрелци. Двамата, с които се запозна оня ден, и един друг, бивш рейнджър. Ти можеш да вкараш хората си да заловят Нестеров, а моите момчета ще се погрижат за хеликоптерите и ще окажат помощ на екипите в хотела, ако се наложи.

- Благодаря за това - отговори Мидас. - Един въпрос: твоите момчета имат ли оръжие?

- Е, човече - каза Кларк. - Аз осигурявам работната ръка. Ти си армията. Можеш да осигуриш оръжие и патрони.

- Съгласен съм. Ще видя какво мога да намеря.

Когато двадесет минути по-късно гълфстриймът кацна, Джон Кларк се качи в него и обясни ситуацията на хората си. Сам, Доминик и Динг изявиха готовност да действат веднага, но Кларк знаеше, че трябва преди това да реши един друг въпрос.

Джак Райън се обади:

- Джон, една пушка в повече на покрива може да помогне.

- Съжалявам, Джак. Не мога да ти позволя това.

- И защо?

- Знаеш защо. Не можеш да излагаш на рискове баща си по този начин. Въпреки брадата някои от момчетата от ,Делта“ може да те разпознаят. Едно нещо е да работиш за Колежа, но не може просто така да идеш сред военните, дори и ако са от онези, за черни операции като ,Делта“.

Райън се обърна към Чавес за подкрепа.

Но Динг каза:

- Джон е прав, а освен това се обучаваме вече няколко месеца. Ти не беше в екипа. А тази задача изисква бързина и ще трябва да действаме стегнато и плавно, каквото и да става.

Дом посегна и стисна Джак за рамото.

- Върни се при нас в Щатите, когато всичко това свърши. Ще те обучим за нула време.

Райън кимна. Недоволен, че ще трябва да остане тук, на летището, докато трае операцията в града, но примирен.

Докато Кларк разговаряше с хората си, Мидас отиде при стоянката на хеликоптерите „Кайова Уориър“. Намери Конуей и Пейдж излегнати на спални чували в ъгъла на един склад до столовата. Двамата мъже носеха пълни бойни униформи, а дори и обувки, но бяха поспали един час преди следващата мисия.

Сега обаче будни, двамата млади мъже станаха, когато Мидас ги доближи.

- Добър вечер, мичмани - поздрави Мидас. - Имам тъп въпрос. Можете ли да превозвате бойци?

Конуей разтри очи.

- Да. Имаме едно нещо, което наричат универсален комплект за леки хеликоптери. Можем да откачим оръжейните пилони и да закачим пейки, на които да превозим до шестима души отвън.

- Правили ли сте го?

Двамата млади мъже се спогледаха. Конуей поклати глава.

- Никога.

- Е, мисля, че това ще е ново изживяване за всички. Ще трябва да качим едни хора на един покрив. Не смятаме, че противникът има истинска въздушна отбрана там, освен автомати и може би ракетни снаряди, но се налага да идем без много информация за терена.

След това той седна с двамата мъже и им разказа точно какво му е необходимо. Завърши с думите:

- Не мога да ви карам да го правите, защото ще отговаря точно на думата „опасно“, но това е положението.

Пейдж и Конуей се спогледаха и Конуей отговори от името на двамата, уверен, че изразява и мислите на Дре Пейдж:

- Готови сме, Мидас. Отиваме да нагласим хеликоптера за операцията.

Мидас се ръкува с двамата и се забърза към Съвместния оперативен център. Чакаше го още адски много работа.

85.

Затревената хеликоптерна стоянка при Съвместния оперативен център в северния край на киевското международно летище „Бориспил“ се оживи в един часа през нощта.

Носещите винтове на два хеликоптера МН-6 „Литъл Бърд“ вече се въртяха, а „Черен вълк две-шест“, хеликоптерът „Кайова Уориър“ на Конуей и Пейдж, преминал предполетна подготовка, чакаше пилотите, които все още се намираха в оперативния център за последни инструкции.

Динг Чавес и Сам Дрискол знаеха какво е да седиш от външната страна на летящ хеликоптер. Но не и Доминик Карузо, който освен това нямаше и особено желание за такова преживяване.

Видя малката пейчица, захваната с болтове отстрани на хеликоптера „Кайова“, и осъзна, че от него се иска да седне именно там. А като разгледа късото ограничително стоманено въже, което трябваше да закачи за бронежилетката си, за да не падне и да се пребие, си каза: „Майната ви, това няма да стане“.

- Имам по-добра идея - каза той на Динг. - Ще взема автобус и ще ви настигна, а?

Динг го потупа по раницата.

- Пич, отдавна съм се научил на един номер. Закопчавам се и си казвам, че съм пред голям телевизор със страхотна саунд система и гледам страхотен филм.

- И върши ли работа? - усъмни се Карузо.

Чавес сви рамене небрежно.

- Вършеше работа, когато бях млад и тъп.

Намигна му и продължи:

- Опитай.

Докато тримата мъже се завързваха, от сградата на Съвместния команден център излязоха двама души в тъмни униформи и бронежилетки. От автоматите на раменете им ставаше очевидно, че са оператори от „Делта Форс“.

Единият погледна хеликоптера.

- Изтеглихме късата сламка и значи ще трябва да седнем от другата страна на тая лайняна барака.

Стисна ръце с Дин, Доминик и Сам, а колегата му го последва.

- Кои сте вие, момчета? - запита единият от новодошлите.

Динг се усмихна:

- Вероятно сте свикнали на вас да задават този въпрос.

- Не ми отговори на въпроса.

- Ти отговаряш ли на този въпрос?

Мъжът поклати глава

- Не.

- Е - отвърна Динг. - Така е.

Очевидно операторите от „Делта Форс“ сметнаха, че Динг и хората му са от поделението на ЦРУ за специални дейности, каквито Кларк и Чавес бяха преди. Чавес не се постара да разсее тази идея, а и знаеше от Кларк, че Мидас е съгласен хората му да не знаят нищо повече за тях.

Преди бойците от „Делта“ да идат от другата страна на хеликоптера, дойдоха Конуей и Пейдж и се представиха на всички, които щяха да возят за тази операция.

- Излитаме в посока югоизток, за да се отдалечим от града - обясни Конуей. - Ще летим зад двата МН-6. Поемаме по река Днепър, а после тръгваме на север, спускаме се ниско и тръгваме право за Киев. Този маршрут е петдесет километра до целта. Ще правим всичко възможно да не разбере никой къде сме, къде отиваме и каква е целта ни. Значи този шибан полет ще е адски нисък и адски бърз. Искам да знаете, момчета, че хич няма да е гладко. Ако видите мост или далекопроводни линии, значи най-вероятно и аз съм ги видял, така че не откачайте.

Петимата мъже кимнаха мълчаливо. Но в кимането на Доминик Карузо си личеше най-силно съмнение.

Конуей продължи:

- Както казах, ще следваме „Малките птици“, но аз не съм нощен преследвач като тях, а и хеликоптерът не е като техните и няма някои възможности, с които да пази мъжете отстрани на бордовете им да не се насерат и да не си изповръщат дажбите, а това значи, че те ще са по-добре от вас, пък и да си призная, това ще ми е за първи път.

Карузо вече позеленяваше при мисълта за онова, което предстои.

Динг отговори:

- Не се тревожи за нас. Ние ще сме вързани. Ако не фраснеш хеликоптера в някоя стена или в земята, ние ще сме си окей.

Конуей кимна.

- Когато стигнем, момчетата на другите хеликоптери ще се спуснат по въжета до изходите по покрива и хеликоптерите им ще се махнат от пътя ни. Аз ще кацна на покрива и искам веднага да се откачите от мен. Излитам и се връщам над реката, където ще чакам да се обадите да дойда и да ви взема.

- Добре звучи - отвърна Динг.

Поговориха още минута-две за вероятността да си тръгнат с пленник, както и за евентуално евакуиране на ранени. Динг не мислеше, че има голяма вероятност човек да се измъкне от покрива на хотела, без да го прострелят, и остана с впечатление, че един ранен американец има по-добър шанс да оцелее, ако просто изчака украинската линейка.

Постара се да изтласка тези мисли от главата си, каза си, че ще е най-добре да не го прострелват и не трябва да позволява да прострелят някой от неговите приятели, след което седна на тясната пейка.

Пет минути след това хеликоптерът „Кайова Уориър“ се издигна във въздуха и полетя ниско през летището. Скоро се изкачи в нощното небе след хеликоптерите МН-6 на няколкостотин метра напред.

За Доминик първите няколко минути се оказаха не чак толкова лоши, колкото той се опасяваше. Тапите в ушите намаляваха шума от носещия винт, а и тъй като седеше притиснат между Сам и Динг, не се люлееше особено силно. Освен това носеше доста облекло и оборудване, каска от кевлар и очила, но пък имаше чувството, че бузите му ще се втвърдят от студ.

Тъкмо реши, че полетът няма да е чак толкова страшен, когато хеликоптерът рязко и силно подскочи. Доминик фрасна с каската си Сам, а Динг блъсна своята в тази на Доминик.

Стрелнаха се толкова ниско над няколко високоволтови жици в открито поле, че Доминик се уплаши, че ще ги докосне с краката си.

След това се спуснаха право надолу, до пет-шест метра над земята. Дом усети как прешлените в гръбнака му се притискат един към друг и стомахът му се обръща.

Наведе се и погледна напред, при което сърцето му се сви. Между него и реката имаше още жици и хълмчета.

Мамка му.

Карузо се почувства сякаш отново и отново преживява ужасяваща самолетна катастрофа. Малкият хеликоптер се издигна бързо на петдесетина метра, за да прехвърли някакви жици, къщи и хълмове, след което се хвърли надолу с носа напред и ускори. Въпреки коланите, които го държаха върху тясната пейка, Доминик се почувства безтегловен, краката му се вдигнаха нагоре и той стисна здраво автомата към тялото си, за да задържи него и ръцете си на място.

След това безтегловността изчезна и той увисна на ремъците, а гърбът му опря силно в облегалката, когато хеликоптерът изравни и се понесе толкова ниско над земята, че когато Доминик отвори очи, видя, че покривите на къщите са на нивото на очите му, а дърветата се издигат над хеликоптера.

Остана напълно убеден, че пилотът е луд и иска да му докара сърдечен удар.

Хеликоптерът прелетя над нещо като открит рудник посред гората. Имаше достатъчно светлина и той забеляза пирамиди чакъл наоколо.

Без предупреждение хеликоптерът се завъртя около оста си - опашката му се понесе рязко настрани и тримата мъже от страната на Доминик отхвръкнаха надясно. В продължение на стотина метра, или поне така се стори на Доминик, машината летеше напред с тях, след което забави и тръгна правилно.

Тази внезапна промяна на посоката разтърси, раздруса и обърка мъжете на пейката. Доминик погледна надясно в момента, когато Сам Дрискол, наведен леко напред, повърна бурно в нощта.

Карузо се отдръпна. Знаеше, че ако Сам му наповръща обувките, едва ли ще му причини най-голямата неприятност тази вечер, но въпреки това вдигна крака напред, за да се предпази.

Когато Сам приключи с повръщането, пусна автомата си и обърса ръката и брадата си с опакото на дланта. Обърна се към Доминик, забеляза, че той е видял всичко, и вдигна рамене леко, сякаш не е станало кой знае какво.

Хеликоптерът отново падна рязко след поредния хълм и този път Доминик повърна.

Мичман Ерик Конуей полетя бързо десет метра над студената вода на река Днепър, като очите му се местеха бързо между двата хеликоптера, които следваше към целта, водата и корабите по нея, и различните прибори, от които разбираше колко разстояние остава до следващата попътна точка и какво е състоянието на всички системи на машината.

Напред се появи мачтата на един кораб и пилотът дръпна рязко лоста, за да я избегне. Знаеше, че така подхвърля мъжете отвън, но точно сега не можеше да мисли за маловажни неща като комфорта на своите пътници.

Не след дълго забеляза хотел „Фермонт“ напред и отляво - той беше най-високата постройка от западната страна на река Днепър. Пилотът на водещия хеликоптер „Литъл Бърд“ обяви по радиото:

- Една минута.

Пейдж отговори, че радарът не го предупреждава за наближаващи врагове.

Конуей видя как двата малки черни хеликоптера се издигат над водата и забави скоростта, след което направи бърз кръг около покрива на хотела. Видя пламъци от стрелба от покрива, последвани незабавно от дулни пламъци от двата хеликоптера.

Отклони се от реката и вдигна носа на хеликоптера, за да намали скоростта.

- Обстрелват ни от покрива и от балкона от Южната страна - обадиха се по радиото.

Конуей забави още, когато стигна на нивото на покрива. Сега чуваше как момчетата от „Делта Форс“ от дясната страна на хеликоптера стрелят по близки цели. Само след няколко секунди тези цели бяха поразени и по команда на един от пилотите на другите хеликоптери двете машини се снижиха над покрива. Конуей продължи да наблюдава мултифункционалния си дисплей и да се оглежда наоколо и забеляза как по въжетата от хеликоптерите се спускат мъже.

След още няколко секунди на покрива имаше десет души, които тръгнаха към стълбището, а двата хеликоптера МН-6 се издигнаха в небето. Без да се бави, Конуей застана на позиция, за да слязат неговите пасажери.

На покрива имаше достатъчно място за три хеликоптера. Двата големи „Еврокоптер“ се намираха на площадки, но до тях имаше достатъчно място за кацане.

Конуей се приближи възможно най-бързо и докато наблюдаваше лопатите на винтовете по време на спускането, Пейдж се наведе през отворената врата, за да брои разстоянието до покрива в метри.

- Пет, четири, три, два... един...

Хеликоптерът докосна покрива и Пейдж се обърна и извика на мъжете от неговата страна на машината:

- Тръгвай!

Конуей се обърна, за да каже същото на хората от „Делта“, но те вече тичаха бързо към стълбището, за да се наредят до колегите си, слезли по въжетата от предните два хеликоптера.

Мъжете от страната на Пейдж слязоха бързо от пейката и той каза на Конуей, че е чисто. Хеликоптерът се издигна в нощта и зави на юг, за да избегне двата МН-6, които вече заемаха позиции на север.

86.

Динг Чавес поведе двамата си колеги към първия „Еврокоптер“. Когато се качи на площадката, забеляза, че последният от операторите от „Делта“ изчезва по стълбите към апартамента на Нестеров, но не продължи да гледа натам дълго време. Той имаше радиовръзка с щурмоваците, за да е готов, когато се върнат, но засега можеше да не ги слуша, а да се съсредоточи върху своята част от мисията. Доминик извади от раницата си малък кумулативен взривен заряд, който му даде сапьорът от „Делта“. Сам и Динг го вдигнаха на ръце, той се подпря на корпуса на хеликоптера, а после се набра и стъпи на раменете им, за да достигне лопатите на носещия винт. Сложи взривния заряд в основата на винта и се спусна обратно на земята.

След още една минута направиха същото и на другия хеликоптер. След като Доминик слезе на хеликоптерната площадка, тримата заедно изтичаха към едното от стълбищата.

Динг имаше инструкция да говори възможно най-малко по линията на ,Делта“, за да се избегнат излишните приказки. Но когато той и двамата му колеги се скриха в стълбището и Дом стисна детонатора в ръката си, Динг съобщи:

- Щурмоваци, говори „Покрив“. Зарядите са на място.

- Разбрано, „Покрив“. Потвърждавам, че не сме на покрива. Взривявай.

- Разбрано - отвърна Динг и Доминик завъртя едно копче на радиодетонатора.

Два силни гръма над тях потвърдиха, че винтовете на хеликоптерите са унищожени.

Чавес знаеше, че неговата част от мисията е приключила, ако не се брои изтеглянето, но два етажа надолу ехтеше мощна стрелба. Чу в слушалката си вик:

- Ранен орел.

Това означаваше, че някой от щурмоваците от ,Делта“ е ранен.

Динг се включи в и без това натоварения радиотрафик:

- Тук „Покрив“. На стълбище „Браво“ сме. Можем да дойдем да измъкнем ранения, ако кажете, край.

- „Покрив“, направи го. Слез до стълбището на деветия етаж. Ще ви срещнем там. Не напускайте стълбището. На осми етаж сме блокирали стълбището, за да държим врага отдолу, и всеки на девети етаж ще бъде смятан за враг и обстрелван.

- Разбрано - отговори Динг и заедно със Сам и Доминик затичаха надолу по стълбите.

Мощната стрелба означаваше, че бойците от ,Делта“, които блокираха стълбището надолу, са под силен обстрел. Пристигнаха на мястото за среща с първия ранен боец, когато чуха втори вик за ранен орел. Динг изпрати Сам да помогне да доведат ранения, а двамата с Доминик изчакаха да им доведат първия ранен.

Докато разговорите по радиото продължаваха спокойно, но забързано, Дом се наведе към Динг и каза:

- Шибаните руснаци май са твърде много.

- Да - отговори Динг.

Вратата към коридора се отвори и двама бойци от,Делта“ се появиха, помъкнали за бронежилетката един от бойците с кървава рана на крака. Доминик и Динг го изправиха на крака и сложиха ръцете му на раменете си, за да го подкрепят.

Двамата мъже от „Делта“ се върнаха към апартамента, но Динг каза:

- Изглежда, там, на стълбището, нещата се разпадат.

Това се потвърди от мощна експлозия под краката им.

Един от операторите от „Делта“ отговори:

- Лошо е. Отведете го на покрива и елате тук да ни помагате.

- Разбрано - каза Динг и двамата с Доминик се заизкачваха по стълбите към покрива.

След пет минути непрекъсната стрелба по горните етажи на сградата ,Делта“ обявиха по радиостанцията, че са задържали Дмитрий Нестеров в апартамента му, но са притиснати. Сам и двамата останали бойци от,Делта“ на стълбището бяха се изтеглили на деветия етаж малко преди да ги нападнат дузина стрелци от „Седемте каменни мъже“, но сега хвърляха осколочни и зашеметяващи гранати по тях в опит да отблъснат ордата нападатели.

Доминик и Динг сега излязоха от стълбището по нареждане на водача на екипа от „Делта“, за да пазят асансьора. Там намериха един мъртъв щурмовак с четирима мъртъвци от „Седемте каменни мъже“ наоколо. Пристигна вторият асансьор и Доминик и Динг вдигнаха автоматите си точно навреме към шестимата въоръжени мъже в него.

Американците залегнаха и откриха огън, като изпразниха пълнителите си в мъжете. Когато всички паднаха, Доминик изтича и изтегли едно от телата по средата на вратата, за да не може тя да се затвори и да се върне асансьорът обратно за нови врагове.

В края на коридора внезапно се отвори една врата и Чавес се обърна рязко натам с пистолет в ръка, защото автоматът му нямаше повече патрони. Видя двама оператори от „Делта“, които бутаха пред себе си един мъж с качулка и с ръце, вързани зад гърба с пластмасова връзка.

Всичките четирима мъже в коридора с автомати насочиха оръжието си един към друг. Динг първи свали пистолета си и каза в радиостанцията:

- Ние сме свои!

Мъжете от „Делта“ бързо схванаха думите му. Отпуснаха автоматите си и заблъскаха пленника си напред. Динг забеляза, че един от щурмоваците е прострелян. На дясното му рамо имаше окървавен бинт.

Дом вече сваляше оборудването на мъртвия боец. Скоро го метна на раменете си и се заизкачва с усилие по стълбите.

Четиримата мъже изминаха само няколко метра, когато Сам и двама бойци от „Делта“ излязоха през вратата. Всички отново вдигнаха оръжието си към потенциалните цели, но бързо установиха, че са свои.

- Не можем да минем по тези стълби - съобщи Сам. -Трябва да намерим друг път нагоре.

Групата се насочи обратно към входа на апартамента. Динг и Сам държаха автоматите си насочени към вратата на стълбището, която не след дълго се отвори с трясък. Двамата американци застреляха показалите се стрелци от „Седемте каменни мъже“, а боецът от „Делта“ хвърли димна граната, за да скрие накъде са тръгнали.

В апартамента водачът на екипа се обади по радиостанцията. Останалите от групата бяха успели да задържат задното стълбище чисто и всички тръгнаха през апартамента към това място, минаха през малък офис и се събраха с операторите от „Делта Форс“ в тази част на етажа.

След почти петнадесет минути изкараха всички на покрива. Имаше двама мъртъвци и шестима ранени от ,Делта“. Експлозия на стълбището беше причинила рани по лицето и ръцете на Сам Дрискол, но пък плениха Дмитрий Нестеров.

Първият хеликоптер „Литъл Бърд“ пристигна и завързаха двамата най-тежко ранени между четиримата по-леко ранени мъже. Хеликоптерът се издигна рязко и отлетя към относително безопасната река.

След това дойде хеликоптерът „Кайова“. Мъжете от Колежа и операторите от „Делта“ прикриваха изходите на стълбищата, докато го чакаха да кацне.

Докато Конуей снижаваше машината към покрива, Пейдж извика по радиоуредбата:

- Надясно! Надясно!

Конуей не знаеше какво става, но го послуша. И осъзна, че Пейдж е извадил автомата си от таблото и се прицелва навън през отворената врата.

- Завърти се на сто и осемдесет и дръж! - викна Дре Пейдж.

Конуей се подчини. Оставаха само седем метра до покрива, но като погледна край Дре, забеляза група мъже, които се катереха по едно въже към покрива от балкона на деветия етаж. Очевидно не искаха да изкачват стълбището, което със сигурност щеше да е под обстрел.

Дре се прицели и откри огън по четиримата мъже. Събори един от покрива и той падна на улицата на повече от тридесет метра надолу. Друг падна на място, на покрива. Последните двама се шмугнаха под ръба на хеликоптерната площадка, но бойците от „Делта“ видяха какво става и ги нападнаха.

Конуей кацна след секунда и на пейката от дясната му страна завързаха пленник с качулка. Операторите се вързаха бързо, като двама от тях изглеждаха ранени. Конуей наблюдаваше преди всичко вратата на изхода към стълбището пред носа на хеликоптера. Знаеше, че във всеки момент тя може да се отвори и врагът да нахлуе.

Някой каза по радиостанцията:

- Трябват ни тридесет секунди!

- Майната им на тридесетте секунди - извика в отговор Конуей. - Трябва да излитаме веднага!

Погледна през рамо и забеляза, че част от мъжете стрелят по другия изход от стълбището. Във всеки момент хеликоптерът му можеше да пострада от куршуми. Стисна автомата си, докато чакаше, и се наведе навън, за да се прицели назад.

Но в този момент по радиото се обади Пейдж:

- От моята страна сме готови. Трима пътници са вързани и готови.

От своята страна Конуей забеляза двама пътници. Единият беше пленникът. Пилотът се обади на водача на екип,Делта“:

- „Черен вълк две-шест“. Готови сме за излитане с петима, включително пленника. Потвърдете правилно ли е.

- Правилно е, „Две-шест“. Махай се от шибания покрив.

- Разбрано.

Хеликоптерът се издигна в нощта. Мъжете от външната му страна откриха огън по още нападатели, които излязоха от балкона. Конуей знаеше, че трябва да лети по посока, обратна на мястото, от което стрелят, затова излетя над западната стена, а после се спусна рязко като камък до нивото на улицата с надеждата, че въоръжените мъже на балконите няма да го улучат.

Дом Карузо се хвана за ремъка, който го държеше към хеликоптера, и стисна очи. Сигурен беше, че ще се забият на улицата, но както всеки път досега, хеликоптерът изравни и гръбнакът на Дом плати цената за това. Карузо остана със затворени очи почти половин минута, а когато ги отвори, с радост установи, че отново летят над вода.

Полетът обратно до „Бориспил“ премина също така неприятно, както и насам. Неведнъж Доминик смяташе, че ги следят хеликоптери, защото пилотът изпълняваше всевъзможни шантави маневри за бягство.

Нестеров, който седеше до Доминик, повърна. От долния край на качулката потече бълвоч и Карузо завря ръката си отвътре, за да почисти с ръкавицата си лицето на мъжа и да не позволи той да се задуши.

От това му се приповръща отново, но вече нямаше какво да предложи на гората под себе си.

87.

Джон Кларк стоеше сам на стоянката, когато хеликоптерите пристигнаха. Гледаше как разтовариха най-напред тежко ранените бойци от „Делта“, за да ги качат в линейки, след което сложиха двама мъртви американци в чували.

Леко ранените мъже отидоха с малко помощ отстрани, където медиците от ВВС се погрижиха за раните им.

Накрая от хеликоптерите излязоха натъртени, охлузени и уморени останалите и поведоха ценното си притежание - руснака с оповръщаната качулка.

През това време Мидас се озова до Кларк. Стисна ръката му.

- Твоите момчета се справиха адски добре. Не знам как да ти благодаря.

Кларк отговори мигновено:

- Знам как. Искаме да говорим с Нестеров. Дай ни пет минути.

- Ако питаш мен, можеш още сега да го откараш зад тази постройка и да го биеш с гумени маркучи. Защо искаш да говориш с него?

Кларк обясни набързо, че той и хората му имат информация за Нестеров, с която ще могат да компрометират други членове на руското правителство. Не даде подробности, но завърши полуобяснението си с думите:

- Смятаме, че това е възможност да накараме Русия да напусне Украйна. Може и да не е така, но си струва да опитаме.

- Напълно съгласен съм - каза Мидас. - Какво пък, по дяволите? И без това наруших почти всички правила досега. Нищо не пречи да дам пленника си на едни цивилни, за да си побъбрят. Но не повече от пет минути. Трябва да го подготвя да излети оттук до час.

Доведоха Нестеров в малък офис в задната част на един склад в района на Съвместния команден център и го завързаха с верига за стола. Мръсната качулка остана на главата му, като само я свалиха, за да може един медик да го провери и да му даде малко уиски.

Отвън двама рейнджъри стояха охрана и Нестеров, който мислеше, че са го оставили сам в стаята, подскочи стреснат от щракането на ключа за лампата. Кларк и Райън влязоха, дръпнаха столове пред мъжа с качулката и седнаха.

Тишината продължи още няколко секунди. Нестеров се огледа наляво и надясно, но не виждаше нищо през качулката.

Кларк каза на руски:

- Дмитрий Нестеров. Най-после се срещаме.

Нестеров не реагира.

- Знам кой си - продължи Кларк. - Знам, че си Глеб Белега, вор в законе и член на „Седемте каменни мъже“, а също и Дмитрий Нестеров, президент на банка „Шоул“ в Антигуа и Барбуда и председател на холдинга ИФК.

Нестеров отговори тихо, с несигурен глас:

- Невярно, но моля, продължавайте.

- Павел Лечков е арестуван от САЩ.

- Кой е той?

- Човекът, доставил полоний в Съединените щати миналия месец. Човекът, заговорничил за нападението срещу сина на президента на Съединените щати, и човекът, сниман тук, в Киев, на среща с теб. Той опита да убие английския бизнесмен Хю Кастор в Швейцария. Провали се и сега двамата с Хю Кастор ни разказаха всичко за теб.

Кларк се надяваше, че тези основани на истини лъжи ще повлияят на руснака.

- Не знам за какво говорите - отвърна Нестеров.

- Ти си тук от името на ФСБ - обясни Кларк, - но нещата ще се обърнат, преди Русия да стигне до Киев, така че това няма да ти помогне. Ние ще те закараме в черен лагер, така че каквото и да стане тук, за теб няма да е от значение.

Кларк се приведе към скритото под качулката лице на мъжа:

- Сега ни принадлежиш, Дмитрий. Изтакован си.

Нестеров не отговори.

Кларк се изправи и смени тона. Сега говореше по-спокойно, по-небрежно.

- Искам да знам как така работиш за Роман Таланов.

- Таланов ли? Не разбирам. Преди минутка каза, че съм от организираната престъпност, а сега казваш, че работя за разузнаването? Можеш ли да си изясниш нещата и да опиташ пак?

- Таланов е водачът на "Седемте каменни мъже“ - отвърна веднага Кларк. - Потвърдено е.

- Потвърдено? - разсмя се Нестеров. - Да не сте го чели във Фейсбук?

Кларк се засмя с него и го тупна грубо по гърба. След това каза мрачно:

- Потвърдихме и друго, Дмитрий. Роман Таланов е бил в гулаг в края на осемдесетте и началото на деветдесетте години. Там е станал член на „Седемте каменни мъже“. Бил е редови член.

Качулката на Нестеров не мръдна.

- Но Роман Таланов не е роден в гулага, Дмитрий. А е отишъл там, след като е работил за КГБ.

Нестеров отново се разсмя.

- Не знам кои сте, но с толкова много неточни догадки работите, че е очевидно как налучквате и се опитвате да измъкнете някаква информация от мен.

- И какво точно греша, Дмитрий?

- Това, което казваш, е невъзможно.

- И как точно е невъзможно?

Нестеров само се засмя.

- Смяташ, че е невъзможно, защото знаеш, че Таланов е вор в законе и е такъв още преди да иде във ФСБ - продължи Кларк. - Това е позволено от ръководството заради онези времена, заради достъпа, който се осигурява така на „Седемте каменни мъже“ до истинската власт в Русия, до Кремъл.

Нестеров не отговори.

- Но те е използвал, както използва всички - каза Кларк.

След малко Нестеров отвърна:

- Не ни е използвал. Той е един от нас.

- Как може да е от вас, след като е бивш капитан от ГРУ, а после убиец от КГБ през осемдесетте години? Вие да не сте си сменили изискванията за вход в организацията? - запита Кларк и добави с много студен тон: - Той те използва и сега. Твоята организация е поредното стъпало към властта. Станал е вор в законе по операция на КГБ. И то много успешна операция.

- Всичко това са лъжи - отговори Нестеров. - А и да е вярно, е било много отдавна.

- Не е. Аз знам как работят организациите като твоята. Няма да му простиш просто защото са минали няколко години. Всяка година, в която е почитан като вор, е поредната обида към светостта на вашия кодекс. Подиграл се е с вас.

Кларк се доближи до пленника.

- Но това не може да остане така, нали?

Настъпи продължителна пауза. Накрая гласът под качулката запита:

- Какво искаш?

- Онова, което ти казах, след малко ще стане обществено достояние. Таланов може и да го отрича, но знаеш как става. Ще се появят стари познати. И всички ще научат, че шефът на ФСБ е начело на „Седемте каменни мъже“. Това ще създаде неприятности у дома. За всички, освен може би за човека под него в йерархията

- Какво искаш да кажеш?

- Когато се разчуе, че „Седемте каменни мъже“ са били просто поредният помощник на един мошеник, поредните глупаци, вършили работата на Кремъл, организацията ти ще трябва да направи някои промени, няма избор. Но ти можеш да оцелееш, Дмитрий - отговори Кларк, почти долепи устни до ухото на Нестеров и продължи след кратка пауза: - Обаче не и Таланов. Нали?

88.

Президентът на Съединените щати Джак Райън седеше на бюрото си в Овалния кабинет. Пред него лежеше бележник с няколко реда, написани със собствения му почерк. Бързо погледна часовника, а после телефона си и се постара да успокои трескавите си мисли.

Моментът беше от онези, критичните за един държавник, защото действията му през следващите няколко минути щяха да определят дали хиляди, десетки хиляди или дори стотици хиляди ще умрат или ще живеят.

Няколко часа снощи преминаха в срещи със Скот Адлър, Мери Пат Фоли и Джей Кенфийлд, с Боб Бърджис и Марк Йоргенсен, с Дан Мърей.

Всички го подготвиха за онова, което трябва да каже, но решението взе не заради съветите на тези опитни професионалисти, а заради деветдесетминутния телефонен разговор, който проведе със сина си.

Джак-младши започна разговора с вестта, че руснаците са убили Бедрок. Първият въпрос на баща му беше как е самият той. Джак-младши го убеди, че е в безопасност, и накара Доминго Чавес да се обади, за да потвърди.

След това все още развълнуваният от вестта, че някогашният му спасител е спасил и сина му, президентът попадна под лавина от факти, цифри и детайли. И разкази за Роман Таланов и Валерий Володин, както и за човека, отровил Головко и за връзките му с мафиотски бос в Украйна.

Джак-старши си направи записки, поиска някои пояснения, а след това направи бележки към записките си за неща, които да провери сам.

Новината, че сметката в „Рицман Приватбанкирс“ е трансформирана в диаманти от друг собственик на сметка, го заинтригува особено силно. Райън си спомни, че по онова време се говореше за диаманти, въпреки че сега, след тридесет години, не се досещаше за нищо конкретно.

След разговора със сина си президентът свика всички в Ситуационната стая и обясни положението. Фоли, Кенфийлд и Мърей излязоха бързо, за да проверят каквото могат. А Адлър му обясни как е редно да постъпи.

Райън взе решение за незабавно арестуване на Дмитрий Нестеров. Бърджис предложи тази задача да бъде изпълнена от оператори на място, в Киев, и Райън подписа плана.

Сега, след като Нестеров се намираше в джоба им, макар все още да мълчеше, всички смятаха, че президентът Райън трябва да се обади по телефона на Володин и да му представи фактите. Всъщност това щеше да е съвсем леко завоалирана заплаха за разкриване на всички факти, които имат или за които, макар и без никакви доказателства, можеха да убедят Володин, че имат.

Лампичката на телефона се включи и Джак разбра, че са го свързали с Москва. Пое си дълбоко дъх, нагласи тефтера пред себе си и вдигна слушалката.

В слушалката се чу гласът на Володин. Той, разбира се, говореше на руски, но Райън разпозна забързаното темпо и самоувереността в гласа. Преводачът в комуникационната зала говореше по-силно от гласа на Володин, и Райън лесно чуваше превода.

- Господин президент - каза Володин. - Най-накрая разговаряме.

Райън отговори на английски, като преводачът на Володин в Кремъл преведе бързо думите му:

- Президент Володин, искам да започнем този разговор с предложение, което се надявам да обмислите сериозно.

- Предложение ли? Може би ще предложите да си подам оставката. Това ли е идеята? - запита Володин и се засмя на шегата си.

Райън не се засмя.

- Моето предложение е да накарате преводача си да напусне разговора. Онова, което искам да ви кажа, е само за вас и моят преводач ще се справи. Ако след това искате, включете отново своя преводач в разговора.

- Какво е това? - запита Володин. - Не може да определяте условията на нашите разговори. Просто искате да контролирате диалога. Но няма да се поддам, президент Райън. Така правеше предишният президент на Русия, но не и аз.

Джак остана заслушан още няколко секунди в арогантните думи, превеждани от преводача, и каза:

- Става дума за Зенит.

Думите му преминаха през преводача на Володин и за момент настъпи тишина.

- Не знам за какво говорите - отвърна Валерий Володин.

- Добре тогава - каза Джак Райън. - Ще ви кажа. Ще ви кажа всичко до последния детайл. Номера на сметки, имена, дати, жертви, последствия. Желаете ли преводачът ви да излезе от разговора, или да продължа?

Джак не очакваше отговор отсреща, но Володин каза предпазливо:

- Ще ви позволя това за малко.

След като на линията в Кремъл не остана никой друг, Райън насочи разговора в нова посока:

- Господин президент, имам преки доказателства, които ви свързват с отравянето с полоний на Сергей Головко.

- Очаквах да чуя това дори по-скоро. Казах на целия свят, че ще измислите всякакви лъжи, с които да намесите Русия.

- Павел Лечков, от престъпната организация „Седемте каменни мъже“, е дал полония на венесуелците, които от своя страна са отровили жертвата. Имаме снимки на Лечков в Съединените щати.

- Никой не вярва на снимки - отговори Володин. - Освен това, ако този човек е престъпник, какво общо има той с мен? Вашата страна има проблеми с престъпността, нали така? Да ви обвинявам ли за действията на вашите банди?

- Лечков е сниман на срещи с Дмитрий Нестеров, член на „Седемте каменни мъже“.

- Включвам преводача си обратно. Не казвате нищо, което да не може да бъде чуто от всеки гражданин на Русия, въпреки че думите ви са само глупости на стар шпионин от студената война.

- Отношенията на Роман Таланов със „Седемте каменни мъже“ са създадени от вас като разузнавателна операция - продължи Райън - и той се е издигнал до върха на организацията, както вие се издигнахте до върха на руското правителство. Но сега Роман Таланов е компрометиран. Вече уведомихме основни лица от „Седемте каменни мъже“, че Таланов е работил в КГБ, преди да стане мафиот, а това е голямо неуважение към организацията им. Смятам, че животът му ще стане особено труден.

Володин отговори, но Джак забеляза, че не е върнал преводача си в разговора.

- Това са само лъжи.

- Господин президент, Хю Кастор ни разказа някои неща. Неща, за които знаете, че съществуват. Снощи заловихме Дмитрий Нестеров жив. Показахме му факти и той е толкова ядосан, че ни разказа доста неща. А покажем ли го по телевизията, за да обясни как ФСБ са му платили един милиард и двеста милиона, за да дестабилизира Украйна, за отровата за Головко и за незаконните бизнес сделки, чрез които силоваците продължават да изнасилват държавните фирми, които са на руския народ, вашето положение ще стане доста неприятно. Президент Володин, въпреки че всичко това ще унищожи Таланов, за вас има изход, ако искате да се възползвате. Ще разкрием онова, което открихме от следствието за полония. То ще сочи към „Седемте каменни мъже“. И фактът, че Таланов сега е не по-малко токсичен, отколкото беше Головко, ви дава възможност да се дистанцирате публично от него, преди вашият съюз с него да ви унищожи.

- Какво целите с всичко това? - запита Володин.

Джак знаеше какво го питат. Володин се интересуваше какво искат Съединените щати в замяна за това, че няма да разкриват плащанията от руското правителство за „Седемте каменни мъже“.

- Просто е - отвърна Райън. - Армията ви спира където е и се връща в Крим. Ще сте спечелили малка победа, но макар и малка, тя е повече от онова, което заслужавате. В този случай няма да разкрием връзката между вас и Зенит.

- Не се поддавам на шантаж!

- Но ще бъдете унищожен. Не от мен. Аз не искам война. Ще ви унищожат отвътре. Русия трябва да знае кой е кормчията. Никой там няма да повярва на мен. Но има факти. От Нестеров, от Кастор и от други и те ще говорят сами и ще стигнат при вас.

- Ако мислите, че се страхувам от вашата пропаганда, грешите.

- Президент Володин, старата гвардия, която е още жива в КГБ, ще се поинтересува от датите. Банкерите ще разгледат банковите сметки. Управлението на затворите ще се поинтересува от информацията за Таланов. Няколко европейски държави ще разследват отново стари престъпления. Ако моята пропаганда започне като снежна топка, тя ще стои на върха само за момент. Но всичко, което ще кажа, ще се потвърди, след като хората научат къде да гледат.

Валерий Володин затвори слушалката.

След секунда на линията се включи секретарят:

- Господин президент, да опитам ли да се свържа отново?

- Не, благодаря - отговори Райън. - Аз изпратих посланието си. Сега трябва да видим как ще отговори той.

Роман Таланов си подаде оставката от ФСБ два дни след като Русия прекрати офанзивата в Украйна и изтегли силите си в Крим. Характерно за кариерата си в държавния апарат, Таланов не направи сам изявление. Вместо това Валерий Володин се появи пред любимата си новинарка в телевизията и след като прие щедрите хвалби за успешното унищожаване на тероризма в Източна Украйна, заяви, че има много неприятно съобщение.

- Реших, че вече нямам доверие на Роман Романович Таланов. Разкрити бяха притесняващи факти за сделки между него и организираната престъпност и аз като човек, отговорен за почтеността на всички руски граждани, разбирам, че Таланов не е подходящ за длъжността.

Володин назначи напълно непознат човек - избра го сам от група доверени съветници въпреки пълната неопитност на този човек в разузнаването - и заповяда името на Таланов да се заличи от официалната кореспонденция.

Роман Таланов знаеше какво е да си вор, изпаднал в немилост. В Русия нямаше по-опасно положение от това, защото всички от обкръжението му в един миг се превърнаха в най-опасните за него хора. Оттегли се в своята дача в Краснодар, на черноморския бряг, с охрана от двадесет доверени мъже, и ги въоръжи с арсенал, откраднат от спецназ поделение на КГБ.

Валерий Володин изпрати емисар - не искаше да говори лично с Таланов - и го увери, че ще му осигури правителствена защита и печалбата от акциите му в „Газпром“, които ще продаде, но че иска в замяна Таланов да не прави никакви публични изказвания.

Таланов се съгласи. Той следваше заповедите на Валерий Володин вече над тридесет години и не можеше да постъпи по друг начин.

Уби го член на собствения му екип. Шест дни след уволнението на Таланов като офицер от КГБ, представял се умишлено за друг, за да добие статус вор в законе, един от младшите членове на охраната му - цивилен, който също се стремеше към величие в „Седемте каменни мъже“, го изчака да излезе от банята и го прободе в сърцето с кама. След това направи снимки на тялото с мобилния си телефон и ги изпрати по социалните медии, за да се хвали.

Особена ирония имаше във факта, че първата снимка на бившия шеф на разузнаването, която повечето руснаци видяха, бе голото му тяло, проснато по гръб на покрит с плочи под, и широко отворените му мъртви очи.

Джак Райън-младши позвъни на баща си от салона на самолета на „Хендли Асошиейтс“, когато летяха над Атлантика. Създаде големи притеснения на баща си през последната седмица само защото замина в Лондон, за да си изнесе багажа от апартамента, и въпреки че Доминик и Сам му помагаха, всичко това отне време.

Джак не искаше да се обажда на баща си, докато е във Великобритания. Вместо това се обади на майка си и изпрати имейли, за да ги увери, че се прибира скоро.

Доминик и Сам се влюбиха във Великобритания, а и Джак си признаваше, че ще му липсва много. Разбираше, че меланхолията го беше карала да мисли, че тук му е трудно, преди нападението на руските бандити да вгорчи нещата още повече.

Но сега пътуваше към дома, което значеше, че ще може да говори с баща си, без да долавя загриженост, каквато чуваше достатъчно през последните години. Осъзнаваше, че много затруднява живота на родителите си с избраната си професия, но имаше и друго.

Никой по-добре от баща му не разбираше необходимостта да служиш на нещо по-голямо от личната си безопасност.

След като се уточниха, че следващата спирка на сина му е в Съединените американски щати, Джак-старши каза:

- Сине, нямах възможност да ти благодаря за информацията от миналата седмица. Ти обърна нещата. И спаси живота на адски много хора.

Но Джак-младши не искаше да се потупа по рамото.

- Не знам, тате. Володин си е жив и все още на власт. По улиците в Украйна, където той е голяма работа, още танцуват. Някак си не ми се струва това да е голяма победа.

Райън отговори:

- Това не е краят, който сме искали. Но спряхме една война.

- Сигурен ли си, че не си я забавил само?

Джак-старши въздъхна.

- Не. Изобщо не съм сигурен. Всъщност в известен смисъл слабият Володин е дори още по-опасен. Може да е като ранено животно. Готов да удря по всичко. Но от доста време се занимавам с тези неща и смятам, че сме увеличили до максимум ползите и сме намалили до минимум вредите. Много свестни хора загубиха живота си за всичко това: Сергей, Оксли и други цивилни и униформени в Източна Европа. Хубаво е да искаме да сме спечелили повече, но реалният свят ни отвръща с хапане.

- Да - съгласи се Джак-младши. - Така е.

Джак-старши продължи:

- Не загубихме, Джак. Просто не победихме.

Синът му обмисли тези думи.

- Добре.

- И какви са плановете ти сега, сине?

- Искам да си дойда вкъщи. Говорих с Гери. Намерил е нова къща във Феърфакс, а Гавин е измислил нещо ново, с което ще стигнем по-напред.

Райън отговори:

- Това е добре. Знам, че ти липсва работата с екипа. Но не мога да кажа, че не ти желая по-безопасен живот.

- Нали видя какво стана, когато започнах скучна работа без никакви опасности.

- Да, така е. А и аз те въвлякох в малко от тази опасност, нали?

- Ти ми се довери. Оценявам го. И благодаря.

- И още как, приятел. Отбий се при първа възможност, като дойдеш тук. Липсваш ми.

- Добре, тате. И ти ми липсваш.

ЕПИЛОГ

Тридесет години преди това

Аналитикът от ЦРУ Джак Райън слезе от таксито пред къщата си на улица „Грайздейл Клоуз“. Заел беше шлифер от колега в Сенчъри Хаус и се радваше на това, защото вечерта тук, в Чатъм, се оказа студена. По улицата нямаше никакви хора и той реши, че трябва да е след полунощ, но не носеше часовник - свали го в Берлин, когато докторът превързваше раната му, и го захвърли в куфара.

Във влака от гара „Виктория“ се замисли, че трябваше да се обади. Но сър Базил настоя да иде на преглед за ръката си при техния лекар, а след това прекара няколко часа над копие от доклада си, който беше написал в Берлинската мисия. Първият му чернови вариант имаше единадесет страници и докато го четеше в Сенчъри Хаус, добави още пет страници информация, като използваше карта на Берлин и други материали, за да опише всичко правилно.

Тази задача го погълна твърде силно и се замисли, че е трябвало да позвъни на Кети едва когато се озова във влака.

Влезе през входната врата колкото можеше по-тихо, за да не събуди децата. Остави багажа си във фоайето и се зае да събува обувките си, за да стъпва още по-безшумно, но чу, че Кети идва към него в тъмното.

Тя почти се хвърли в обятията му.

- Липсваше ми - каза жената.

- И ти на мен.

Нежният момент се наруши от въпроса й:

- Нов шлифер ли си купил?

- О. Назаем е. Дълга история.

Прегърнаха се и се целуваха по целия път до хола, където Кети седна на дивана. Изглеждаше красива дори и в халат. Джак свали шлифера, забравил, че дясната му ръка е бинтована като мумия.

- Господи. Какво си направил?

Джак сви рамене. Не можеше да лъже Кети, и то не само защото му е жена, но и защото бе лекар. Само от един поглед щеше да разбере, че е порязан от нож.

Само за няколко секунди тя разви бинта и вдигна ръката му към светлината на лампата върху малката масичка в ъгъла. Огледа я с опитно око.

- Късметлия си, Джак. Раната е дълга, но никак не е дълбока. Май добре са я превързали.

-Да.

Кети се зае да я превързва отново.

- Утре сутринта ще я почистя пак и ще я превържа. Какво стана?

- Не мога да кажа.

Жена му погледна раната, а после го погледна в очите с изражение, което издаваше едновременно загриженост и болка.

- Знаех, че ще кажеш това.

- Наистина не мога - повтори Джак, защото не искаше тя да се рови повече в това.

Но думите му й казаха почти всичко необходимо.

- Не можеш да ми кажеш само защото това е свързано с ЦРУ. Нападнаха ли те?

„Може да се каже - помисли Джак. - Но не само от германската терористка с ножа. Имаше и един снайперист и някакви непознати бандити при Берлинската стена.“ Разбира се, не каза нищо такова, а само отговори:

- Нищо ми няма, скъпа, вярвай ми.

Но тя не му повярва.

- Гледах новините. Ресторантът в Швейцария. Художествената галерия в Берлин. Кое от двете беше, Джак?

Райън можеше да отговори „и двете“ или пък да изтъкне педантично, че всъщност онова не е художествена галерия. Но каза:

- Кети, повярвай ми, не съм си търсил там белята.

- Никога не си я търсиш. Просто не можеш да се разкараш от нея, когато тя се появи.

Джак отклони поглед. Много уморен се чувстваше, за да спори, а и не можеше да каже кой знае колко неща. Жена му имаше право. Не беше женена за войник или шпионин. А за борсов дилър и историк. Той сам се навираше в ситуации като тази в Берлин. Не можеше да се оправдае, че берлинската ситуация е намерила него.

Отговори с единствените думи, за които се сещаше и които всъщност имаха значение сега:

- Обичам те и се радвам, че се прибрах.

- И аз те обичам, Джак, и се радвам, че си тук. И затова е адски трудно, като те няма по цели дни и после се върнеш с рана от нож. Моля те да ми кажеш, че разбираш това.

- Естествено, че го разбирам.

Прегърнаха се. Спорът им остана нерешен, но тя показа, че засега ще остави нещата така.

- Извинявай, но имам операция утре в девет - каза Кети.

Джак погледна часовника. Един часът през нощта. По това време предишната нощ седеше с Марта Шойринг, а две нощи по-рано го деляха няколко минути от престрелка. А три нощи по-рано стоеше пред горящата сграда в Цуг, Швейцария.

Джак целуна жена си и тя тръгна към спалнята. Той й каза:

- Идвам веднага, само да видя децата.

Райън надникна в стаята на Сали. Тя спеше дълбоко, стиснала в ръце плюшеното си зайче. Той пристъпи тихо и я целуна по челото.

След това отиде в стаята на малкия Джак и се изненада, че бебето стои право в креватчето си. Поздравяваше баща си с големите си сини очи под черния перчем и с широка усмивка.

Райън се засмя тихо.

- Хей, приятел.

Вдигна детето и го прегърна, а след това го занесе в хола, седна на дивана и сложи момчето в скута си.

Тук тишината се нарушаваше само от будилника и Райън усещаше биенето на сърцето на сина си върху собствените си гърди.

Изведнъж в мислите му нахлуха спомените за опасността и смъртта от последните няколко дни. Животът му висеше на косъм неведнъж и сърцето му заби от ужас, че можеше да е загубил всичко, което има и обича.

И че семейството му можеше да загуби него.

Прегърна Джак още по-силно и момчето се завъртя в ръцете му.

Каза си, че трябва да се махне от този живот, преди малкият Джак и Сали да загубят баща си.

Докато разсъждаваше над факта, че е смъртен, осъзна колко безотговорно се отнася към живота си и към опасността не само за себе си, но и за другите. Замисли се за Дейвид Пенрайт, за двамата швейцарски банкери, които не познаваше, за невинните хора, убити в Швейцария и Германия, и за Ингрид Брец, Марта и мъжа, излязъл от дърветата, за да помогне на непознат, като се изложи сам на огромна опасност.

Джак се захвана с играта на разузнаване, за да направи света по-добро място. Признаваше, че това е наивен довод, но знаеше, че е направил нещо добро. Не много може би, но по дяволите, той беше само човек и полагаше всички усилия.

Отново погледна надолу към Джак-младши и се зарадва, че детето е заспало просто така, в ръцете му.

Райън знаеше, че не може да се откаже да дава най-доброто от себе си. Щеше да направи всичко необходимо, за да е в безопасност, за да живее дълго и да се грижи за семейството си, но знаеше, че колкото повече се стреми да подобри света, толкова по-голям шанс има Джак-младши да наследи малко по-добър и малко по-безопасен свят от този.

Джак реши, че покойният му баща, полицаят от Балтимор на име Емет Райън, вероятно също го е държал така на ръце и е мислил за тези неща. По дяволите, това желае всеки баща, но Джак не знаеше има ли някаква надежда да се сбъдне това желание. Сигурен беше само, че малкият Джак го очакват опасности, които Райън не може да си представи, но като стана и понесе спящия си син към стаята му, осъзна, че всеки баща е длъжен заради децата си да опита.

* * *

Том Кланси

ВЛАСТТА НА ПРЕЗИДЕНТА

превод Венцислав Градинаров

редактор Марин Гинев

художник на корицата Буян Филчев

коректор Станка Митрополитска

предпечат Калина Павлова

печат ИНВЕСТПРЕС АД

ИК „Прозорец“ ЕООД

тел. 02 9830485, тел./факс 02 9830486

e-mail: office@prozoretz.com

www. prozoretz. com

Бележки

1

Не (рус.). - Бел. прев.

2

Няма проблеми (рус.). - Бел. прев.

3

Довиждане (рус.). - Бел. прев.

4

Не говоря немски (нем.). — Бел. прев.

5

Боже мой (нем.). — Бел. прев.

6

Да (нем.). - Бел. прев.

7

Не (нем.). - Бел. прев.

8

Ренате, ела тук! (нем.) - Бел. прев.

9

Извинете. Говорите ли английски? (нем.) - Бел. прев.

10

От reconnaissance (англ.) - Бел. прев.

11

Много благодаря, господин Райън (нем.). - Бел.прев.

12

Всичко е ясно (нем). - Бел. прев.

13

Ти какво мислиш? (нем). - Бел. прев.

14

Не знам (нем.). - Бел. прев.

15

Стой! (нем.) - бел. прев.

Content

Том Кланси - Властта на президента

ГЛАВНИ ГЕРОИ

ПРОЛОГ

1. В наши дни

2.

3.

4.

5.

6. Два месеца по-късно

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.Тридесет години преди това

37. В наши дни

38. Тридесет години преди това

39. В наши дни

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46. Тридесет години преди това

47. В наши дни

48. Тридесет години преди това

49. В наши дни

50. Тридесет години преди това

51. В наши дни

52.

53. Тридесет години преди това

54. В наши дни

55. Тридесет години преди това

56. В наши дни

57. Тридесет години преди това

58. В наши дни

59.

60.

61.

62.

63. Тридесет години преди това

64.

65.

66. В наши дни

67. Тридесет години преди това

68. В наши дни

69.

70.

71. Тридесет години преди това

72. В наши дни

73.

74.

75. Тридесет години преди това

76.

77.

78. В наши дни

79. Тридесет години преди това

80. В наши дни

81. Тридесет години преди това

82. В наши дни

83.

84.

85.

86.

87.

88.

ЕПИЛОГ Тридесет години преди това

Бележки