User

Unknown

Фльор Савагар е най-красивата жена на света… Или поне за всички останали, но не и в собствените й очи. Грозното патенце не може да повярва, че се е превърнало в красив лебед. Незаконна дъщеря на световноизвестна филмова звезда, тя отраства в манастир, напълно пренебрегната от втория си баща. Жадна за обич и внимание, Фльор очаква с болезнен копнеж редките срещи с майка си. А когато животът я изпраща на снимачната площадка, тя се влюбва в своя партньор – мъжествения красавец Джейк Коранда. Но всичките й илюзии се разбиват на пух и прах, когато открива, че е била предадена от най-близките си. Обезверена и разочарована, Фльор предприема едно самотно пътуване, решена да преоткрие себе си.

Сега, шест години по-късно, Фльор Савагар, Бляскавото момиче, се изправя срещу демоните си, за да се бори за щастието си…

Джейк Коранда е най-блестящият драматург в Ню Йорк и най-сексапилният холивудски актьор. Талантлив, но с труден характер, преследван от мъчителните призраци на миналото, той не е склонен да проявява търпение към придобили международна слава обаятелни млади красавици, дори и да притежават великолепни тела и хаплив, остроумен език. Ала Бляскавото момиче е не само лъскава фасада. Фльор се оказва много по-силна, отколкото Джейк предполага…

ПРОЛОГ

Бляскавото момиче се бе завърнало. Тя се спря под сводестия вход на галерия „Орлани“, за да могат гостите, дошли за представянето, да я познаят. Шумът, долитащ от улицата, се смесваше с приглушените гласове на присъстващите, които се преструваха, че обсъждат достойнствата на примитивните образци на африканската култура, окачени по стените. Въздухът бе изпълнен с уханията на „Джой“, гъши пастет, доставен специално от Франция, и пари. Бяха изминали шест години, откакто лицето й бе едно от най-известните в Америка. Бляскавото момиче се питаше дали те все още я помнят… и какво щеше да прави, ако я бяха забравили?

Гледаше пред себе си с престорено скучаещо изражение, с леко отворени устни, а ръцете й, без всякакви пръстени и гривни, висяха свободно отпуснати покрай тялото. Със сандалите на високи токчета, с изящните каишки около глезените, тя се извисяваше на повече от метър и осемдесет – красива амазонка с гъста лъскава грива, стелеща се под раменете. Някога най-прочутите нюйоркски фризьори се забавляваха със своеобразната игра да определят цвета на косата й само с една дума. Редуваха се предложения като „шампанско“, „лакта“, „карамелено“, но така и не успяха да улучат точното определение, тъй като тонът на косата й бе палитра от всички тези нюанси, плетеница от всевъзможни оттенъци на русото, преливащи се на светлината.

Ала не само косата й можеше да вдъхнови поетите. Всичко в Бляскавото момиче заслужаваше суперлативи. Преди години една прочута, прекалено поривиста модна журналистка уволни помощничката си, допуснала непростимата грешка да нарече очите на знаменитостта „светлокафяви“. Възмутената редакторка лично пренаписа статията, в която описа ирисите на очите на Фльор Савагар като „изпъстрени със златисти и опушено кафяви нюанси, със смайващи изумрудени нотки“.

В тази септемврийска вечер на 1982 година Бляскавото момиче изглеждаше по-красива от всякога, зареяла поглед в тълпата. В не съвсем светлокафявите й очи се долавяха надменни отсенки, а изваяната й брадичка бе леко вирната, но вътрешно Фльор Савагар беше скована от ужас. Тя пое дълбоко дъх, опитвайки се да се успокои, и си напомни, че Бляскавото момиче бе пораснало и никога няма да им позволи отново да я наранят.

Няколко минути се взира в тълпата. Даяна Врийланд*, облечена в безупречен вечерен тоалет на „Ив Сен Лоран“ от елегантна наметка и панталон от черна коприна, разглеждаше бронзова глава от Бенин, а Михаил Баришников**, чието лице сякаш бе моделирано само от бузи и трапчинки, стоеше в центъра на група жени, повече заинтересувани от очарователния руснак, отколкото от африканския примитивизъм. В единия ъгъл известен телевизионен водещ и светската му съпруга си бъбреха с четирийсетина годишна френска актриса, появяваща се за пръв път в обществото след лифтинга, който не бе успяла да запази в тайна. Недалеч от тях красивата трофейна съпруга на бродуейски продуцент, всеизвестен хомосексуалист, стоеше сама, облечена в рокля на Моли Парнис***, фриволно разкопчана до кръста.

[* Влиятелен експерт в областта на модата (1903-1989), била е главен редактор на „Харпърс Базар“ и „Воуг“. – Б.пр.]

[** Руски балетмайстор и актьор (р. 1948 в Рига), емигрирал в Америка през 1974. – Б.пр.]

[*** Модна дизайнерка (1903-1992), създавала тоалетите на първите дами. – Б.пр.]

Роклята на Фльор бе различна от всички останали. Дизайнерът й се бе погрижил за това. Ти трябва да си елегантна, Фльор. Елегантност, елегантност и пак елегантност в ерата на безвкусицата. Бе скроил на верев меднозлатистия сатен и бе сътворил изискана рокля с изчистени линии, с деколте по врата, без ръкави. По средата на едното бедро бе срязал полата по диагонал до глезена на другия крак и бе вмъкнал надиплени волани от най-фина черна дантела, които се спускаха като ефирен водопад до пода. Беше се пошегувал, че с тях се е опитал да скрие краката й с 43 размер.

Всички глави започнаха бавно да се извръщат към нея и тя улови точния миг, когато любопитството на тълпата се смени с вълнение. Бяха я разпознали. Фльор бавно изпусна дъх. В галерията се разнесе шепот. Брадат фотограф пренасочи обектива на своя „Хаселблад“ от френската актриса към нея и щракна снимка, която навярно щеше да заеме цялата корица на утрешния брой на „Ежедневно дамско облекло“, смятащо се за „библия на модата“.

Аделаида Ейбрамс, най-популярната светска клюкарка, списваща собствена колонка, се промъкваше към сводестия вход, разбутвайки тълпата с лакти. Невероятно! Нима истинската Фльор Савагар най-сетне бе възкръснала за света? Аделаида пристъпи припряно и се блъсна в известен милионер, строителен предприемач. Озърна се трескаво, търсейки фотографа си, и видя онази мръсница от „Харпърс Базар“ да се приближава към заветната цел. Тя се шмугна покрай две втрещени светски особи и като коня легенда Секретариат, препускащ за почетния трофей на „Трипъл Краун“, състезанието за тригодишни чистокръвни коне, финишира първа до Фльор Савагар.

Фльор, която бе наблюдавала с интерес надбягването между жълтата репортерка от „Харпърс Базар“ и Аделаида Ейбрамс, сега не можеше да реши дали да се зарадва на победата на Аделаида. Колумнистката беше хитра стара сврака, от която нямаше да се измъкне само с полуистини и уклончиви отговори. От друга страна, Фльор имаше нужда от светската сплетница.

— Фльор, мили боже, наистина не мога да повярвам на очите си! Боже, ти наистина изглеждаш прекрасно!

— Както и ти, Аделаида.

Гласът на Фльор бе приятен и мелодичен, с едва доловим акцент от Средния запад. Никой, който я чуеше, не би се досетил, че английският не е родният й език. Долната част на брадичката й достигаше до къносаната коса на Аделаида и Фльор се наведе, за да си разменят въздушни целувки. Аделаида решително я повлече към един отдалечен ъгъл, ловко отрязвайки достъпа на останалите журналисти.

— Хиляда деветстотин седемдесет и шеста беше лоша година за мен, Фльор – оплака се Аделаида. – Преживях климактериума. Дано Господ те пощади от ада, който преживях аз. Щеше да ми се отрази благотворно, ако ми бе разказала историята си. Но предполагам, че си имала достатъчно неприятности на главата си, за да мислиш за мен. После, когато отново се появи в Ню Йорк… – Тя размаха укорително пръст към брадичката на Фльор. – Да кажем само, че ме разочарова.

— Всяко нещо с времето си.

— Това ли е всичко, което имаш да кажеш?

Фльор я дари с усмивка, която се надяваше да мине за неразгадаема и взе чаша с шампанско от таблата на минаващия покрай тях сервитьор.

Аделаида не остана по-назад и също грабна една.

— Дори и да доживея до сто, никога няма да забравя първата ти корица за „Воуг“. Онази твоя фигура… и великолепните ти големи ръце. Никакви пръстени, никакъв маникюр. Бяха те снимали цялата обвита в кожи, с диамантеното колие на „Хари Уинстън“, струващо навярно четвърт милион.

— Спомням си.

— Всички бяха потресени, когато изчезна, никой не можа да повярва. Сетне Белинда… – По лицето й пробягна пресметливо изражение. – Виждала ли си се наскоро с нея?

Фльор не възнамеряваше да говори за Белинда.

— През по-голямата част от времето бях в Европа. Трябваше да си изясня някои неща.

— Това мога да го разбера. Ти беше съвсем млада. Това беше първият ти филм, а и едва ли може да се каже, че си имала нормално детство. Хората в Холивуд не са толкова чувствителни като нас, нюйоркчаните. Изминаха шест години, ти се върна, но не си предишната. Какво толкова си изясняваше през тези шест години?

— Нещата се усложниха.

Фльор отклони поглед, за да подскаже, че въпросът е приключен.

Аделаида побърза да смени темата.

— Е, загадъчна лейди, ще ми разкриеш ли тайната си? Направо не е за вярване, но ти изглеждаш дори по-добре, отколкото на деветнайсет.

Комплиментът заинтригува Фльор. Понякога, когато гледаше снимките си, сякаш зърваше за миг красотата, която виждаха другите в нея, но някак си отдалеч, като че ли лицето принадлежеше на някой друг. Макар да й се искаше да вярва, че годините са придали по-голяма вътрешна сила и зрялост на чертите й, не бе сигурна как останалите ще възприемат промените.

Фльор не беше суетна просто защото никога не бе успяла да разбере по какво толкова се прехласваха всички. Намираше лицето си твърде грубовато. Фигурата, от която толкова се възторгваха модните редактори, й се струваше прекалено мъжествена. А колкото до ръста й, големите ръце, дългите крака… Просто й се струваха невъзможни.

— Ти си тази, която има тайни – рече Фльор. – Кожата ти е невероятна.

Аделаида си позволи само за миг да се наслади на ласкателството, но побърза да подмине комплимента.

— По-добре ми разкажи за тази рокля. От години никой не е обличал нещо подобно. Напомня ми на някогашната мода… – тя наклони глава към съпругата на продуцента с разкопчаната предница, — …преди вулгарността да замени стила.

— Мъжът, който я сътвори, ще дойде по-късно тази вечер. Той е необикновена личност. Трябва да се запознаеш с него. – Фльор се усмихна. – По-добре да поговоря с журналистката от „Харпърс“, преди да е прогорила дупка в гърба ти.

Аделаида улови ръката й и Фльор зърна върху лицето й сянка на загриженост.

— Почакай. Преди да се обърнеш, трябва да знаеш, че току-що влезе Белинда.

Фльор застина. Прониза я замайващо, болезнено усещане. Не го бе очаквала. Колко глупаво от нейна страна. Би трябвало да е разбрала най-сетне… Дори без да поглежда, знаеше, че всички в стаята са вперили погледи в тях. Бавно се извърна.

Белинда развързваше шала под яката на златистото визонено палто. Замръзна, когато видя Фльор, после незабравимите й наситено сини, с цвета на зюмбюл очи се разшириха.

Белинда беше на четирийсет и пет, русокоса и красива. Брадичката й не бе увиснала, а високите до коленете ботуши от мека кожа обгръщаха слаби, елегантни прасци. Прическата й бе от петдесетте – вчесана настрани коса, в стила на Грейс Кели от филма „Набери „М“ за убийство“*, ала въпреки това изглеждаше модерна.

[* Криминален трилър от 1954 г., режисьор Алфред Хичкок. – Б.пр.]

Без да удостои с поглед хората около нея, тя се насочи право към Фльор. Пътьом свали ръкавиците и ги пъхна в джобовете на палтото. Не забеляза, че едната падна на пода. За нея съществуваше единствено дъщеря й. Бляскавото момиче.

Белинда бе измислила прякора. Толкова идеален за нейната красива Фльор. Белинда докосна малкия амулет, който бе започнала отново да носи на верижка под роклята. Флин й го бе подарил през онези златни дни в „Градините на Аллах“. Ала това не беше истинското начало.

Началото… Тя си спомняше съвсем ясно деня, когато започна всичко. Онзи горещ септемврийски четвъртък на 1955 година в Южна Калифорния. Денят, в който Белинда срещна Джеймс Дийн…

ДЕТЕТО НА БАРОНА

Белинда Бритън взе броя на „Модерен екран“* от рафта със списания в дрогерията на Шуоб на булевард „Сънсет“. Нямаше търпение да гледа новия филм на Мерилин Монро „Проклетите седем години“, макар да й се искаше Мерилин да не правеше всички онези неща с Том Юъл. Той не беше много красив. Предпочиташе да я види с Боб Мичъм, като във филма „Реката, от която няма завръщане“*2, или с Рок Хъдсън*3, или още по-добре с Бърт Ланкастър*4.

[* „Modem Screen“ – списание за феновете, съдържащо снимки, rнтервюта, статии за филмови звезди, излиза от 1930 до 1985 г. – Б.пр.]

[*2 Уестърн от 1954 г., с емблематичния актьор Робърт Мичъм (1917 – 1997) от т.нар. „златен период на Холивуд“, наречен „душата на жанра филм ноар“ . – Б.пр.]

[*3 Един от най-популярните американски филмови и телевизионни актьори (1925-1985). – Б.пр.]

[*4 Американски актьор, известен с атлетичната си фигура и неустоимата си усмивка (1913-1994). – Б. пр.]

Преди година Белинда беше влюбена до уши в Бърт Ланкастър. Докато гледаше „От тук до вечността“, имаше чувството, че той прегръща нея, а не Дебора Кар сред разбиващите се вълни, целува нейните устни. Питаше се дали Дебора Кар е разтваряла устни, докато Бърт я е целувал. Съмняваше се, Дебора не й се струваше от този тип, но ако Белинда играеше ролята вместо нея, щеше да посрещне с жар и отворена уста езика на Бърт Ланкастър, никой не биваше да се съмнява в това.

В нейната фантазия прожекторът не беше наред или режисьорът се бе разсеял. Поради някаква причина камерата се въртеше, без да спира, както не спираше и Бърт. Той смъкваше горната част на златистия й цял бански костюм, галеше гърдите й и нашепваше: „Карън“, защото това беше името на героинята й във филма. Но докато свеждаше глава над гърдите й, Бърт знаеше, че ще се люби с Белинда, а не с Карън…

— Извинете, госпожице, бихте ли ми подали един брой на „Рийдърс Дайджест“?

Фантазията й бе пометена, все едно от разбиващите се вълни в някой филм.

Белинда подаде списанието, а след това смени своя брой на „Модерен екран“ с друг, с Ким Новак на корицата. Бяха изминали шест месеца, откакто си бе фантазирала за Бърт Ланкастър, Тони Къртис или някой като тях. Шест месеца, откакто видя лицето, което тутакси бе изтрило останалите красиви лица. Белинда се питаше дали родителите й тъгуваха по нея, но подозираше, че тайно се радваха на заминаването й. Всеки месец й изпращаха сто долара, за да не й се налага да работи някаква черна работа и да ги опозори, ако случайно някой от светските им приятели в Индианаполис узнае за това. Когато се е родила, и двамата й заможни родители са били на четирийсет. Бяха нарекли малката си дъщеря, оказала се неприятно главоболие, Една Корнилия Бритън. При все че не бяха жестоки, те бяха студени и дистанцирани и Белинда бе отраснала със странното, плашещото усещане, че някак си е невидима. Другите хора й казваха, че е красива, учителите й твърдяха, че е умна, но тези похвали не означаваха нищо за нея. Нима бе възможно някой невидим да е специален?

Когато беше на девет, Белинда откри, че всички тревоги и лоши чувства изчезват безследно, когато сяда в киносалона и си представя, че е някоя от ослепителните богини, сияещи на екрана. Неземно красиви създания, с лица и тела, стотици пъти по-вълнуващи и значими от обикновените жени в истинския живот. Те бяха избрани и Белинда се закле, че някой ден и тя ще бъде една от тях, ще заеме мястото си върху същия екран и образът й ще бъде толкова увеличен, че всички ще я забележат и никога повече няма да се почувства невидима.

— Двайсет и пет цента, хубавице.

Касиерът бе красив блондин, с искрящо бели зъби, като излязъл от реклама за дъвка, очевидно безработен актьор. Погледът му се плъзна оценяващо по стройната фигура на Белинда, облечена в модерна, плътно прилепнала тъмносиня памучна рокля, украсена с бели кантове, пристегната в кръста с яркочервен лачен кожен колан. Роклята й приличаше на дреха, която би сложила Одри Хепбърн, въпреки че Белинда смяташе, че е по-скоро от типа на Грейс Кели. Всъщност мнозина намираха, че прилича на Грейс. За да подсили приликата, Белинда се бе подстригала като актрисата.

Прическата подчертаваше дребните, фини черти на лицето и устните й, старателно очертани с тъмночервено червило. Бе мацнала върху скулите от новия фон дьо тен на „Ревлон“, за да се откроят – трик, който бе заимствала от статия в „Огледало на киното“* от Бъд Уестмор, гримьора на звездите. Белинда нанасяше върху светлите си мигли тъмнокафява спирала, за да открои най-хубавото у нея – изумителните й, сини като зюмбюли очи, излъчващи невероятна невинност.

[* „Movie Mirror“ – едно от популярните през средата на миналия век „фен“ списания. – Б.пр.]

Блондинът от рекламата за дъвка се наведе над щанда.

— Смяната ми свършва след час. Какво ще кажеш да ме почакаш? В киното малко по-надолу по улицата дават „Не съм непознат“.

— Не, благодаря.

Белинда взе едно от блокчетата ментов баварски шоколад, които собственикът бе изложил на щанда, и подаде на блондина един долар. Те бяха любимото й лакомство и единственото разточителство, заедно с новия брой на списанието за кинозвезди, което си позволяваше, когато отскачаше два пъти седмично до дрогерията на булевард „Сънсет“. Като допълнителна награда веднъж бе зърнала Ронда Флеминг, застанала край щанда да купува марка крем шампоан, предпочитан от кинозвездите, и Виктор Матюр да излиза през вратата.

— А какво ще кажеш за този уикенд? – не се предаваше касиерът.

— Боя се, че няма да стане.

Белинда взе рестото и го дари с печална, пълна със съжаление усмивка, която не само целеше да поласкае егото му, но сякаш му обещаваше, че притежателката й ще го помни завинаги с горчиво-сладка тъга. Харесваше й ефектът, който оказваше върху мъжете. Предполагаше, че е заради необикновения й външен вид, ала причината бе съвършено различна. Белинда караше мъжете да се чувстват по-силни, по-умни, по-значими и мъжествени. Другите жени биха използвали този си вроден дар в свой интерес, ала Белинда имаше прекалено ниско самочувствие.

Тя се извърна и погледът й попадна върху млад мъж, седнал в една ниша, в дъното на магазина, наведен над книга и чаша с кафе. Сърцето й подскочи, въпреки че вътрешният й глас я предупреди, че може отново да се разочарова. Тя толкова много мислеше за него, че бе започнала да си въобразява, че го вижда навсякъде. Веднъж вървя след един мъж повече от километър само за да открие накрая, че типът имаше голям грозен нос, който не можеше да е част от лицето, населяващо сънищата й.

Запъти се с бавни стъпки към нишата в дъното, докато в гърдите й се бореха възбуда, трескаво очакване и почти сигурно разочарование. Когато той протегна ръка към пакета „Честърфийлд“, Белинда видя, че ноктите на пръстите му са изгризани до живеца. Със заучено движение той изтръска една цигара. Белинда затаи дъх, чакайки го да вдигне глава. Светът около нея сякаш се стопи. Всичко изчезна, с изключение на мъжа.

Той отгърна страницата на книгата, цигарата все още висеше в ъгъла на устата му, и отвори с палец кибрита. Тя почти бе приближила до мястото, когато той драсна с клечката, запали цигарата, всмукна дълбоко дима и вдигна глава. И изведнъж през кълбото синкав дим Белинда се взря в студените сини очи на Джеймс Дийн.

В този миг сякаш се пренесе в киносалона в Индианаполис. Филмът беше „На изток от рая“. Тя седеше на последния ред, когато същото това лице направо взриви екрана. С високото си умно чело и неспокойните си сини очи той нахлу в нейния живот, изтласквайки всички други най-вълнуващи и велики лица, които бе виждала върху белия екран. В гърдите й избухнаха фойерверки, завихри се огнена вихрушка и тя се почувства така, сякаш бяха изпуснали всичкия въздух от тялото й.

Лошото момче Джеймс Дийн, с изгарящия поглед и кривата усмивка. Лошото момче Джими, който щракваше с пръсти и се смееше, докато пращаше целия свят по дяволите. От момента, в който го видя на екрана в тъмния киносалон, той стана всичко за нея. Джими беше бунтовник… неустоима съблазън… горящ фар в мрака… Леко наклонената глава и отпуснатите рамене подсказваха, че това е мъж, който сам управлява живота си. Тя улови посланието му и излезе от киносалона като жена, взела съдбата си в свои ръце. Месец преди да завърши гимназия, изгуби девствеността си на задната седалка на един „Олдсмобил 88“, с момче, чиито нацупени устни й напомняха за тези на Джими. След това опакова куфара си, измъкна се от къщи и се отправи към автобусната спирка на Индианаполис. По пътя смени името си на Белинда и остави завинаги зад гърба си Една Корнилия.

Сега стоеше пред него, докато сърцето й препускаше в лудешки танц. Отчаяно съжаляваше, задето не бе облякла тесния си черен три четвърти спортен панталон вместо тази целомъдрена тъмносиня памучна рокля. Искаше й се да е с тъмни очила, на високи токчета, а русата й коса да е прибрана настрани с гребен от черупка на костенурка.

— Аз… аз съм влюбена във филма ти, Джими. – Гласът й трепереше като пренатегната струна на цигулка. – „На изток от рая“. Обожавам го. – И обичам теб повече, отколкото можеш да си представиш.

Затъкнатата в нацупените му устни цигара приличаше на удивителна. Очите изпод тежките клепачи се присвиха през цигарения дим.

— Нима?

Той й говореше! Белинда не можеше да повярва.

— Аз съм най-голямата ти почитателка – смотолеви задъхано. – Вече не зная колко пъти съм гледала „На изток от рая“, изгубих им бройката. – Джими, ти си всичко за мен! Ти си всичко, което имам. – Беше прекрасен. Ти си прекрасен. Тя се втренчи с обожание в него, огромните й наситено сини, с цвят на зюмбюл очи излъчваха безкрайна любов и преклонение.

Дийн сви тесните си рамене.

— Нямам търпение „Бунтовник без кауза“ да излезе по екраните. Премиерата е другия месец, нали? – Стани и ме отведи в дома си, Джими. Моля те. Отведи ме в дома си и ме люби.

— Аха.

Сърцето й биеше толкова учестено, че й се зави свят. Никой не го разбираше, както тя.

— Чух, че „Гигант“ ще бъде нещо потресаващо. – Люби ме, Джими. Ще ти дам всичко.

Успехът го бе имунизирал срещу блондинки със страхотни сини очи и хубавички лица, зяпащи го с обожание. Той изсумтя и отново се наведе над книгата. Белинда не се обиди, не го помисли за грубиян. Той беше колос, бог. Правилата, написани за всички останали, не важаха за него.

— Благодаря – промърмори тя, докато отстъпваше назад. – Обичам те – пророниха тихо устните й.

Дийн не я чу. А и да беше, не му пукаше. Той бе чувал тези думи безброй пъти.

Остатъкът от седмицата Белинда прекара като в мъгла, съживявайки отново и отново всяка подробност от вълшебната среща. Снимките в Тексас бяха свършили и той навярно скоро щеше да се появи в дрогерията на Шуоб. Тя щеше да ходи там всеки ден, докато не го срещне отново. Но този път нямаше да заеква. Мъжете винаги са я харесвали и Джими нямаше да е изключение. Щеше да носи най-сексапилната си дрешка и той щеше да се влюби в нея.

Но Белинда отново беше облечена в целомъдрената тъмносиня рокля, когато следващата петъчна вечер излезе от малкия евтин апартамент, който делеше с още две други момичета, придружавана от кавалера си. Били Грийнуей беше сексманиак, с белези от акне по лицето, но в същото време беше главният куриер в отдела за кастиг към „Парамаунт“. Преди месец Белинда се бе явила на прослушване в студиото. По нейна преценка тя определено беше едно от най-хубавите момичета в чакалнята, но не разбра дали помощник-режисьорът я бе харесал. Когато излизаше от сградата, се натъкна на Били и на третата им среща той й обеща да й даде копие от протокола с резултатите от кастинга, ако му позволи да докосне гърдите й. Вчера й се обади, за да й каже, че най-после разполага с това, което й е нужно.

Едва бяха приближили колата му, когато той я притегли към гърдите си за дълга целувка. Тя чу шумоленето на хартия в джобчето на карираната му спортна риза и го отблъсна.

— Това ли е протоколът, Били?

Той я целуна по шията. Тежкото му накъсано дишане й напомни за непохватните момчета от Индиана, които завинаги бе загърбила.

— Казах ти, че ще го донеса, нали?

— Дай да го видя.

— После, сладурче.

Ръцете му се спуснаха по бедрата й.

— Ти си излязъл с почтено момиче и аз няма да позволя да ме опипваш. – Тя го удостои с най-студения си поглед и се качи в колата, но знаеше, че няма да види листа, докато не плати цената. – Къде ще ме заведеш тази вечер? – попита Белинда, докато се отдалечаваха с колата от апартамента й.

— Какво ще кажеш да се присъединим към малък купон в „Градините на Аллах“?

— „Градините на Аллах“? – Белинда се оживи. През четирийсетте „Градините“ бяха един от най-известните хотели в Холивуд. Някои от звездите все още отсядаха там. – Как се сдоби с покана за парти в „Градините“?

— Имам си начини.

Той държеше волана с една ръка, а с другата прегръщаше Белинда през раменете. Както очакваше, не я заведе направо в „Градините“. Вместо това подкара колата из тесните извити улички на „Лоръл Каньон“*, докато намери уединено местенце. Изключи двигателя и пусна радиото. Прес Прадо пееше „Череша в розово и бял ябълков цвят“.

[* Квартал в Холивуд Хилс. – Б.пр.]

— Белинда, знаеш, че съм луд по теб.

Били навря муцуна във врата й.

Тя искаше единствено да й даде листа и да я заведе на партито в „Градините на Аллах“, без да се налага да изтърпява всичко това. Все пак трябваше да признае, че последния път не беше чак толкова неприятно, особено след като затвори очи и си представи лицето на Джими.

Били пъхна език в устата й, преди тя да успее да си поеме дъх. Белинда издаде задавен звук, сетне призова лицето на Джими. Ти си много лошо момче, Джими, вземаш това, което искаш, без да питаш. От устните й се изтръгна приглушено стенание, когато почувства грубия завладяващ език. Ти си лошо момче, Джими, но езикът ти е толкова сладък.

Той започна да дърпа трескаво копчетата на тъмносинята рокля, а езикът му се завря още по-навътре в устата й. Хладен полъх премина по гърба и раменете на Белинда, когато Били свали роклята й до кръста и смъкна сутиена. Тя стисна още по-силно очи и си представи, че Джими я гледа. Красива ли съм, Джими? Обичам да ме гледаш. Обичам да ме докосваш.

Ръката му се плъзна нагоре по чорапа над жартиера и се придвижи към голата плът. Той докосна бедрото й от вътрешната страна и тя разтвори леко крака. Докосни ме, Джими. Докосни ме там. Мой красив, Джими. О, да!

Той притисна дланта й към слабините си и се потърка в нея. Очите й рязко се отвориха.

— Не! – Белинда рязко се отдръпна и започна да оправя роклята си. – Аз не съм лека жена.

— Зная, сладурче – прошепна Били с дрезгав и напрегнат глас. – Ти притежаваш истинска класа. Но не е честно да ме възбуждаш така и после да ме отблъскваш.

— Ти сам се възбуждаш. А ако това не ти харесва, можеш да спреш да се виждаш с мен.

Това не му се понрави и той подкара по тъмната уличка. През целия път из „Лоръл Каньон“ запази мрачно мълчание и продължи да се цупи, когато завиха по булевард „Сънсет“. Чак когато спря колата на паркинга пред „Градините на Аллах“, Били бръкна в джоба на ризата и й подаде жадувания лист.

— Няма да ти хареса.

Белинда почувства как в стомаха й се образува странна празнота. Измъкна хартията от пръстите му и погледът й пробягна по напечатания на машина списък. Два пъти го прочете, преди да открие името си. Отстрани имаше кратка бележка. Момичето се взря в думите, опитвайки се да ги проумее. Накрая смисълът им достигна до съзнанието й.

Белинда Бритън – прочете тя. – Страхотни очи, страхотни цици, никакъв талант.

* * *

Някога „Градините на Аллах“ бяха любимото свърталище на холивудските звезди. Първоначално сградата бе построена за дом на Ала Назимова, великата руска киноактриса, а в края на двайсетте бе превърната в хотел. За разлика от „Бевърли Хилс“ и „Бел Еър“, още от самото си откриване „Градините“ никога не се е смятало за напълно почтено и благопристойно място и около него винаги е витаела някаква съмнителна атмосфера. Ала звездите продължаваха да го посещават, привлечени от двайсет и петте бунгала в испански стил, също като нощните пеперуди от светлината. Мъжете живееха в тях между два брака: Роналд Рейгън се бе приютил в едно от бунгалата след раздялата с Джейн Уаймън, Фернандо Ламас след края на брака си с Арлин Дейл. В златните дни на хотела тук можеше да се натъкнеш на най-големите знаменитости: Богарт и неговото бебче, Тайрон Пауър, Ава Гарднър. Тук идваха Синатра и Джинджър Роджърс. Сценаристи седяха на белите сгъваеми дървени столове пред вратите и печатаха по цял ден, прегърбени над пишещите си машини. В едно от бунгалата репетираше Рахманинов, а в друго – Бени Гудман. И винаги някъде имаше купон.

В тази септемврийска вечер на 1955-а „Градините“ изживяваха последните си дни. Мръсни и ръждиви ивици браздяха хоросановите стени, мебелите в бунгалата бяха овехтели и изпочупени, а предишния ден в басейна бе открит мъртъв плъх. Ала колкото и да бе невероятно, цената на бунгалото тук не беше по-ниска от тази в „Бевърли Хилс“, при все че само след четири години мястото щеше да бъде разрушено до основи. Но в тази септемврийска нощ „Градините“ все още бяха живи и както преди, върху небосвода им все още проблясваха звезди.

Били отвори кавалерски пасажерската врата, за да слезе Белинда.

— Хайде, сладурче. Купонът ще те развесели. Ще бъдат няколко момчета от „Парамаунт“. Ще те запозная. Със сигурност ще ги очароваш.

Пръстите й, отпуснати в скута, стиснаха листа в юмрук.

— Ще ме оставиш ли за малко сама, може ли? Ще се срещнем вътре.

— Става, сладурче.

Чакълът захрущя под отдалечаващите му се стъпки. Белинда смачка листа на топка и се отпусна на седалката. Ами ако наистина нямаше талант? Когато си мечтаеше да стане кинозвезда, тя никога не се бе замисляла особено за играта. Предполагаше, че ще вземе няколко урока по актьорско майсторство или нещо подобно.

Редом спря автомобил, от който гърмеше радио. Двойката не си даде дори труд да изключи двигателя и започна страстно да се целува. Навярно гимназисти, дошли да се скрият на паркинга на „Градините на Аллах“.

Внезапно музиката спря и се разнесе гласът на говорителя.

Беше водещата новина.

Говорителят прочете информацията спокойно, сякаш ставаше дума за нещо обичайно, сякаш не беше нещо ужасяващо, слагащо край на живота на Белинда и на целия й свят. В съзнанието й отекна протяжен вик на болка.

Джеймс Дийн беше мъртъв.

Тя отвори вратата и се затича през паркинга, накъдето й видят очите, нехаеща за нищо и никого. Втурна се през храстите и хукна надолу по една пътека, опитваща се отчаяно да избяга от задушаващата я мъка. Профуча покрай басейна с формата на родното Черно море на Азимова, покрай големия дъб в другия му край, на който висеше телефонен апарат с табелка „Само за служители“. Тича, докато не се озова пред дълга хоросанова стена, опасваща някакво бунгало. Прислони се в мрака до стената и избухна в плач, оплаквайки погубените си мечти.

Джими, също като нея, беше от Индиана, а сега беше мъртъв. Загинал на шосето за Салинас, шофирайки сребристото си порше, което той бе нарекъл „Малкото копеле“. Той бе заявил, че всичко е възможно. Един мъж сам кове съдбата си; една жена сама направлява живота си.

— Скъпа моя, вдигаш ужасен шум. Имаш ли нещо против, ако отидеш някъде другаде да оплакваш бедите си? Освен, разбира се, ако не си пленителна красавица. В такъв случай си поканена да минеш през портичката и да пийнеш с мен.

Дълбок, плътен глас с британски акцент долетя до нея над хоросановата стена.

Белинда рязко вдигна глава.

— Кой сте вие?

— Интересен въпрос. – Последва кратка тишина, нарушавана единствено от музиката в далечината. – Да кажем, че съм мъж, изтъкан от противоречия. Любител на приключения, жени и водка. Не е задължително в този порядък.

Имаше нещо в гласа му… Белинда изтри сълзите с опакото на ръката и се огледа за портичката. Когато я откри, пристъпи вътре, привлечена от гласа му и надеждата да разсее ужасната болка.

Бледожълта светлина осветяваше средата на малък вътрешен двор. Тя се втренчи в тъмната фигура на мъжа, очертана от нощните сенки.

— Джеймс Дийн е мъртъв – промълви. – Загинал е в автомобилна катастрофа.

— Дийн? – Чу се подрънкване на кубчета лед в чашата му, когато мъжът вдигна ръка. – А, да. Буен младеж. Винаги се забърква в скандали. Не че имам нещо против него. Аз самият съм устройвал немалко. Седни, скъпа моя, пийни едно питие.

Тя не помръдна.

— Аз го обичах.

— Любовта, както съм установил през годините, е мимолетно чувство, което най-лесно може да бъде задоволено с едно хубаво чукане.

Белинда беше потресена. Никой до този момент не бе произнасял думата в нейно присъствие и тя изрече първото, което й хрумна.

— Аз нямах дори това.

Мъжът се засмя.

— Е, това, скъпа моя, наистина е трагедия.

Тя чу тихо проскърцване, сетне той се изправи и се запъти към нея. Беше висок, навярно над метър и осемдесет и пет, малко пълен в талията, с широки рамене и права осанка. Носеше бял памучен панталон, бледожълта риза и шал, завързан хлабаво около врата. Белинда по навик забеляза подробностите – чифт платнени моряшки мокасини, часовник с кожена каишка, плетен колан с цвят каки. После вдигна поглед и се взря в уморените от живота очи на Ерол Флин.

* * *

По времето, когато Белинда срещна Ерол Флин, той имаше зад гърба си три развода и няколко пропилени богатства. Беше на четирийсет и шест, но изглеждаше с двайсет години по-стар. Прочутите му мустаци вече бяха прошарени; красивото лице с изсечени скули и изваян нос бе подпухнало и набраздено от водка, наркотици и цинизъм. Лицето му бе като карта на живота му. След четири години щеше да бъде мъртъв, жертва на дълъг списък от болести, които щяха да убият повечето хора доста по-рано. Ала повечето хора не бяха Ерол Флин.

Две десетилетия той владееше екрана с авантюристичен дух и плам, бореше се със злодеи, побеждаваше в жестоки битки, спасявайки девици. Капитан Блъд, Робин Худ, Дон Жуан – Флин бе изиграл всички. Понякога, ако беше в настроение, дори ги играеше добре.

Доста преди да дойде в Холивуд, Ерол Флин бе участвал във всевъзможни приключения не по-малко опасни от тези, които бе изиграл в киното. Беше изследовател, моряк, златотърсач. Беше търгувал с роби в Нова Гвинея. Белегът върху петата му бе спомен от куршума на шайка ловци на глави. Имаше друг върху корема – от сбиване с водач на рикша в Индия. Или поне така твърдеше той. Флин си беше такъв – с него нищо и никога не бе сигурно.

И винаги в живота му бе имало жени. Те не можеха да му се наситят, както и Флин на тях. Особено харесваше младите. Колкото по-млади, толкова по-добре. Да гледа младежко лице, да прониква в младо тяло, му създаваше илюзията, че си възвръща поне частица от отдавна изгубената невинност. И го забъркваше в безброй неприятности.

През 1942 година го арестуваха за установено със закона изнасилване и го изправиха пред съда. Въпреки че момичетата изгаряха от желание да бъдат с него, според калифорнийското законодателство беше подсъдно да имаш полови отношения с момиче или момче под осемнайсет години, независимо дали бе по желание, или не. Ала девет членове на журито бяха жени и Флин бе оправдан. И макар това да увековечи мита за неговата мъжественост, Флин мразеше да е обект на сексуални шеги.

Процесът не намали страстта му по млади момичета и при все че беше на четирийсет и шест, алкохолик и безпътен развратник, те все още го намираха за неустоим.

— Ела тук, скъпа, седни до мен.

Той докосна ръката й и на Белинда й се стори, че земята спря да се върти. Тя се свлече в креслото, до което той я заведе, миг преди коленете й да омекнат. Ръката й трепереше, когато пое чашата, която той й подаде. Това не беше сън. Беше истинско. Двамата с Ерол Флин бяха сами заедно. Той й се усмихна с кривата си усмивка, дяволит и изтънчен съблазнител, прочутата му лява вежда малко по-повдигната от дясната.

— На колко си години, скъпа моя?

Отне й минута, за да си възвърне дар слово.

— На осемнайсет.

— Осемнайсет… – Лявата вежда се повдигна по-високо. – Предполагам, че не… не, разбира се, че не. – Актьорът подръпна мустака си и се засмя извинително, едновременно очарователно и обезоръжаващо. – Случайно да имаш в себе си акт за раждане?

— Акт за раждане? – Белинда го погледна озадачено. Какъв странен въпрос. Но тогава си припомни старите истории за съдебния процес и се засмя. – Не, не нося акта си за раждане, господин Флин, но наистина съм на осемнайсет. – Смехът й се извиси дързък и закачлив. – Щеше ли да има значение, ако не бях?

Отговорът беше достоен за истинския Флин.

— Разбира се, че не.

През следващия час двамата си бъбреха и опознаваха, разменяйки си любезности и духовитости в този дух. Флин й разказа пикантна история за Джон Баримор* и я разсмя с няколко анекдота за партньорките си във филмите. Тя му сподели за случилото се в „Парамаунт“. Той я помоли да го нарича Барон – любимия му прякор. Белинда обеща, но някак си езикът не й се подчиняваше и тя продължи да го нарича „господин Флин“. След като измина един час, Флин я хвана за ръката и я съпроводи в бунгалото.

[* Американски актьор (1882-1942), легенда на американското кино, дядо на Дрю Баримор. – Б.пр.]

С известно смущение Белинда попита дали може да използва банята. След като пусна водата и изми ръцете си, тя надникна набързо в шкафчето с тоалетни принадлежности. Четката за зъби на Ерол Флин. Бръсначът на Ерол Флин. Погледът й пробяга по лекарствата и разхлабителните таблетки на Ерол Флин. Когато затвори вратичката, лицето й, отразено в огледалото върху шкафчето, беше зачервено, а очите й блестяха от вълнение. Тя беше насаме с велика кинозвезда!

Той я чакаше в спалнята, облечен в халат е цвета на отлежало бургундско вино, и пушеше цигара, затъкната в късо кехлибарено цигаре. Върху нощната масичка имаше пълна бутилка с водка. Белинда се усмихна плахо. Не знаеше какво трябва да направи. Той изглеждаше едновременно развеселен и доволен.

— Противно на това, което може би си прочела за мен, скъпа моя, аз не съм изнасилвач на млади жени.

— Не мисля, че сте, господин Флин… Барон.

— Напълно ли си сигурна, че осъзнаваш какво правиш?

— О, да.

— Добре. – Той всмукна за последен път от цигарата, сетне я угаси и остави цигарето в пепелника. – В такъв случай може би ще пожелаеш да се съблечеш?

Тя преглътна с усилие. Никога досега не се бе събличала напълно гола пред мъж. Беше позволявала да й събуят гащичките или да разкопчаят роклята, както тази вечер с Били, но това бе привилегия на момчетата. Самата тя никога не се бе събличала за когото и да било. Разбира се, Ерол Флин не беше, който и да е.

Пресегна се зад гърба и пръстите й непохватно се забориха с копчетата. Най-сетне ги разкопча и плъзна роклята надолу по бедрата. Не смееше да го погледне и вместо това се замисли за прекрасните му филми: „Сутрешен патрул“, „Цел – Бирма“, „Атаката на леката бригада“. Беше ги гледала по телевизията. Огледа се нервно, търсейки къде да сложи роклята. Зърна гардероба в другия край на стаята. Приближи, отвори го, намери закачалка и окачи роклята. После събу обувките и се опита да реши какво да предприеме по-нататък.

Осмели се да го стрелне с поглед и по гърба й пробяга лека тръпка на удоволствие. Нежният й поглед изглади бръчките, заличи двойната брадичка и лицето на Флин отново стана като на екрана. Белинда си припомни колко беше красив в „Срещу всички знамена“. Там той играеше британски морски офицер, а Морийн О’Хара се бе превъплътила в ролята на пирата Спитфайър. Белинда плъзна ръка под дантеления подгъв на комбинезона, разкопча жартиерите, смъкна чорапите и грижливо ги сгъна. След това свали и колана. Съвсем наскоро бяха излъчили по телевизията „Пътят към Санта Фе“. Там Флин си партнираше с Оливия де Хавиланд и двамата бяха великолепни. Той беше толкова мъжествен, а Оливия, както винаги, бе съвършена дама.

Белинда беше почти гола, само по комбинезон, сутиен, гащички и гривната, която й бе талисман. Трудно разкопча малката златна закопчалка, защото ръцете й трепереха и пръстите не я слушаха. Остави я прилежно до чорапите. Искаше й се той да стане и да довърши останалото, но Флин, изглежда, нямаше намерение да помръдва. Момичето бавно изхлузи комбинезона през глава.

Изведнъж си спомни, че той беше женен. Беше срещнал Патриша Уаймор*, настоящата си съпруга, по време на снимките на уестърна „Скалистите планини“. Патриша беше истинска щастливка да се омъжи за мъж като Ерол Флин, ала слуховете за раздялата им сигурно бяха верни, иначе той щеше да бъде с нея, а не с Белинда. Тя бе чела достатъчно филмови списания и знаеше колко е трудно да се запази един брак в Холивуд.

[* Американска филмова, телевизионна и театрална актриса (1926-2014) от петдесетте и шейсетте години, известна най-вече с брака си с Ерол Флин. – Б.пр.]

Когато най-после остана напълно гола, по изражението му разбра, че той харесва това, което вижда.

— Ела тук, скъпа моя.

Смутена, но развълнувана, Белинда пристъпи към него. Той докосна брадичката й и тя едва не припадна от възбуда. Очакваше, че ще я целуне, ала вместо това Флин плъзна ръце по раменете й. Тя искаше да я целува, както целуваше Оливия де Хавиланд, Морийн О’Хара и всички красиви жени, които бе обичал на екрана, но той разтвори полите на халата си. Отдолу беше гол. Очите й отказваха да видят провисналата загоряла кожа.

— Боя се, че ще се наложи малко да ми помогнеш, скъпа моя – рече той. – Водката и сексът невинаги вървят ръка за ръка.

Белинда се взря в очите му. За нея щеше да е чест да му помогне, ала не бе съвсем сигурна какво точно иска той от нея.

Като истински познавач на поведението и психиката на младите момичета, Ерол Флин разбра колебанието й и й обясни. Тя бе едновременно потресена и възхитена. Значи, така се любят прочутите мъже! Беше странно, но някак си не й се стори неприлично или неуместно.

Белинда бавно коленичи.

Наложи се доста да се потруди и тя се умори, но той най-после й помогна да стане и я поведе към леглото. Матракът хлътна, когато Флин легна върху нея. Сега Белинда бе сигурна, че най-после ще получи жадуваната целувка, но той отново я разочарова.

Кинозвездата побутна краката й и тя послушно ги раздалечи. Неговите очи бяха затворени, ала нейните бяха широко отворени, за да се наслади на всеки миг. Ерол Флин щеше да я люби. Ерол Флин. Небесен хор запя в сърцето й. Тя почувства леко проникване. Тласък. Това наистина беше Ерол Флин!

Тялото й се взриви.

* * *

По-късно той я попита как се казва и й предложи цигара. Тя не пушеше, но всмукна неуверено няколко пъти. Беше толкова вълнуващо и романтично да лежи редом до него, облегната на таблата на леглото. За пръв път от няколко часа си спомни за Джими. Бедният Джими, да умре толкова млад. Животът понякога можеше да бъде много жесток. Каква късметлийка беше, че е тук, жива и щастлива.

Флин й разказа за яхтата си „Зака“ и за неотдавнашните си пътешествия. Белинда нямаше намерение да си пъха носа в чуждите дела, но любопитството я глождеше, искаше да узнае за жена му.

— Патриша е много красива.

— Прекрасна жена. Държах се много лошо с нея. – Той пресуши чашата си, сетне се пресегна през нея, за да я напълни отново от бутилката върху нощното шкафче. Докато наливаше, рамото му се впи болезнено в гърдата й. – При мен винаги така се получава с жените. Не искам да ги нараня, но не съм създаден за брак.

— Ще се разведеш ли?

Белинда изтръска стеснително пепелта от цигарата.

— Вероятно. Макар че, Бог ми е свидетел, не мога да си го позволя. Данъчните са ме погнали, искат почти милион, а съм натрупал толкова неизплатени издръжки, че им изгубих бройката.

В очите на Белинда проблеснаха сълзи на съчувствие.

— Не е честно човек като теб да се тревожи за подобни неща. Та ти даряваш удоволствие на толкова много хора по земята.

Флин я потупа по коляното.

— Ти си мило момиче, Белинда. И красиво. Има нещо в очите ти, което ме кара да забравя, че остарявам.

Тя си позволи дързостта да склони глава на рамото му.

— Не бива да говориш така. Ти не си стар.

Той се усмихна и я целуна по темето.

— Мило момиче.

* * *

В края на седмицата Белинда се нанесе в бунгалото на Флин в „Градините на Аллах“. Отлетя един месец. В края на октомври той й подари златния амулет – малък диск, окачен на специална рамка, от едната му страна в средата бе гравирано „обичам“, а от другата „Аз“ и „те“. Когато го бръснеше с върха на пръста си, дискът се завърташе и се получаваше посланието „Аз те обичам“. Белинда разбираше, че Флин не го мислеше наистина, но амулетът й бе особено скъп и тя го носеше с гордост, като символ, показващ на света, че тя е момичето на Ерол Флин.

Окъпана в сиянието на славата му, тя разцъфтя и старото усещане за невидимост изчезна. Никога досега не се бе чувствала толкова красива, толкова умна и значима. Двамата спяха до късно и прекарваха дните си или на борда на „Зака“, или край басейна, а нощите – по клубовете и ресторантите. Тя се научи да пуши и пие, да не се блещи, когато срещне знаменитости, без значение колко е развълнувана и разтреперана отвътре. Разбра също, че изглежда знаменитостите я харесваха. Един актьор, приятел на Флин, й обясни причината: тя не съдеше никого, а само даряваше обожание и преданост. Забележката я бе озадачила. Как би могла тя да съди? Обикновените хора нямаха право да съдят звездите.

Понякога през нощта с Флин се любеха, но по-често разговаряха. Беше й болно да вижда колко печал и тревоги бяха скрити зад безгрижната му разгулна фасада. Белинда реши, че ще се посвети изцяло на Ерол Флин, на стремежа да го направи щастлив.

Гледа „Бунтовник без кауза“* и отново си спомни за Джими, и осъзна, че мечтата й все пак не бе умряла. Сега Белинда общуваше с шефове на филмови студия, а не с нисши асистенти на директорите по кастинга. Трябваше да се възползва от тези контакти и да се подготви за неизбежното, когато Флин я напусне заради друга жена. Не се заблуждаваше и не хранеше илюзии. Тя не беше достатъчно значима и интересна, за да го задържи задълго при себе си.

[* Култов филм с Джеймс Дийн, излязъл месец след смъртта му. – Б.пр.]

Флин й купи предизвикателни яркочервени бикини и често седеше край басейна, отпивайки от водката си, докато я наблюдаваше как се плиска във водата. Нито една от жените в „Градините на Аллах“ нямаше смелостта да се облече в модерните бански костюми, но Белинда не изпитваше притеснение. Харесваше й да усеща възхитения поглед на Флин. Харесваше й да излиза от водата и той да я чака с голяма хавлия, за да я загърне. Чувстваше се закриляна, в безопасност и обожавана.

Една късна сутрин, докато Флин още спеше, Белинда облече червения бански и се гмурна в безлюдния басейн. Преплува няколко дължини, потопи се под водата и отвори очи, за да погледне инициалите на Ала Назимова, изсечени в бетона на дъното. Когато изплува на повърхността, се озова пред чифт лъснати до блясък кожени обувки.

— Тiеns* В басейна на „Градините на Аллах“ се е завъдила русалка. Русалка с очи, по-сини от небето.

[Виж ти! – Б.пр.]

Пляскайки с ръце във водата, Белинда присви очи срещу ослепително ярките лъчи на сутрешното слънце и видя един мъж, надвесен над нея. Определено беше европеец. Белият му безупречно изгладен костюм, с лек сивкав оттенък, приличаше на копринен, каквито носеха богатите мъже, които имаха лакеи. Беше среден на ръст, слаб, с аристократична външност и тъмна коса, умело подстригана, за да прикрие започващото оредяване. Очите му бяха малки и скосени, а носът – доста широк, леко извит в края. Не беше красив, но несъмнено впечатляващ. От него се разнасяше ухание на пари, могъщество и скъп одеколон. Според Белинда наближаваше четирийсетте и съдейки по акцента му, бе французин, макар че чертите му бяха доста екзотични. Може би беше европейски филмов магнат.

— Не е русалка, monsieur* – усмихна се дръзко тя. – Само едно съвсем обикновено момиче.

[* Господине (фр.). – Б.пр.]

— Ordinaire?* Не бих казал. Всъщност très extraordianaire**.

[* Обикновено? (Фр.) – Б.пр.]

[** Твърде необикновено (фр.). № Б.пр.]

Белинда прие благосклонно комплимента и отговори на възможно най-добрия френски, който бе усвоила в гимназията.

— Merci beaucoup, monsieur. Vous etes trop gentil.*

[* Много благодаря, господине. Много сте любезен. (Фр.) – Б.пр.]

— Я кажи, ma petite* русалко, имаш ли опашка под тези charmant** червени бикини?

[* Малка моя (фр.). – Б.пр.]

[** Очарователни (фр.). – Б.пр.]

Очите му блеснаха развеселено, но Белинда забеляза нещо пресметливо зад тази преднамерена безочливост. Този мъж не правеше и не казваше нищо случайно.

— Mais non, monsieur* – отвърна Белинда спокойно. – Само два обикновени крака.

[* Не, господине (фр.). – Б.пр.]

Той повдигна вежди.

— Може би, мадмоазел, ще ми позволи сам да преценя?

Тя се втренчи за миг в него, сетне се гмурна под водата и заплува с дълги, плавни загребвания към стълбичката в другия край на басейна. Но когато излезе от водата, мъжът бе изчезнал. Половин час по-късно Белинда влезе в бунгалото и го завари да разговаря с Флин. И двамата пиеха „Блъди Мери“.

Сутрин Флин не беше в най-добрата си форма и редом с излъскания непознат изглеждаше размъкнат и остарял. При все това беше доста по-красив. Тя кацна на облегалката на стола му и отпусна ръка върху рамото му. Искаше й се да има смелостта да го целуне нехайно за добро утро по бузата, ала редките им нощни забавления в леглото не й позволяваха да чувства, че има право на подобна фамилиарност. Флин я прегърна през кръста.

— Добро утро, скъпа моя. Доколкото разбрах, двамата вече сте се срещнали край басейна.

Погледът на непознатия се плъзна по дългите й загорели крака, подаващи се изпод пухкавата хавлиена кърпа, с която се бе загърнала.

— Да, виждам, че няма опашка – подсмихна се гостът и се изправи грациозно. – Алексей Савагар, мадмоазел.

— Той скромничи, скъпа моя. Нашият гост всъщност е граф Алексей Николай Василий Савагарин. Правилно ли го произнесох, старче?

— Семейството ми остави титлата си в Петербург, топ ami*, както добре ти е известно. – Въпреки че в гласа на Алексей прозвуча лек укор, Белинда долови, че е доволен, задето Флин бе използвал титлата му. – Сега сме се превърнали в безнадеждни французи.

[* Приятелю (фр.). – Б. пр]

— И дяволски богати. Семейството ти не е оставило рубините си в Майка Русия, нали, старче? Не би го направило за нищо на света. — Флин се извърна към Белинда. – Алексей е в Калифорния, за да купи няколко стари коли, които ще изпрати по море в Париж, за да попълни колекцията си.

— Какъв селяндур си, топ ami. „Алфа Ромео“ от 1927-а едва ли може да се нарече „стара кола“. Освен това аз съм тук по делови въпроси.

— Алексей е увеличил семейното богатство с изгодни инвестиции в електрониката. Каква беше онази джаджа, за която ми разказваше? Нещо свързано с електронните лампи, нали?

— С транзисторите. Те ще заменят електронните лампи.

— Транзистори. Така беше. И ако от тях могат да се натрупат пари, можеш да се обзаложиш, че Алексей е седнал върху цяла планина от малките дяволийки. Ще си помислиш, че с радост ще ми заеме част от печалбата, за да направя следвания си филм.

Макар че гледаше към нея, Белинда имаше усещането, че всъщност говори на Алексей.

Алексей го изгледа развеселено.

— Не съм натрупал богатството си, хвърляйки пари на вятъра. Освен ако, разбира се, не пожелаеш да се разделиш със „Зака“. Това вече ще бъде съвсем друга работа.

— Ще получиш „Зака“ само през трупа ми – отвърна Флин със стоманена нотка в гласа.

— Съдейки по това, как вървят нещата, топ ami, може да не се наложи да чакам дълго.

— Спести ми проповедите си. Белинда, забъркай ни още два коктейла „Блъди Мери“.

— Разбира се.

Тя взе чашите и се отправи към кухненския бокс, свързан с дневната. Нито един от мъжете не си направи труда да снижи глас, затова тя ясно чуваше разговора им, докато разбъркваше в чашите им водка и доматен сок. Отначало двамата обсъждаха транзисторите и бизнеса на Алексей, но не след дълго минаха на по-лични теми.

— Белинда е доста по-добра придобивка в сравнение с последното ти завоевание, топ ami – чу тя гласа на Алексей. – Очите й са изумителни. Макар че е малко старичка, нали? Прехвърлила е шестнайсетте.

— Хвърляш камъни в моята градина, а, Алексей? – засмя се Флин. – Недей да кроиш планове за нея. Само ще си изгубиш времето. Белинда е моята радост. Тя е като вярно кученце, много послушно и красиво. От нея получавам само обожание. Никакво мърморене, никакви лекции за пиенето ми. Търпи лошите ми настроения и е удивително умна и находчива. Ако повече жени бяха като Белинда, щеше да има много по-щастливи мъже.

— Mon Dieu* говориш така, сякаш възнамеряваш отново да се разходиш до олтара. Сигурен ли си, че можеш да си го позволиш?

[* Боже мой (фр.). – Б. пр.]

— Тя е просто краткотрайно забавление – отвърна Флин с войнствена нотка в гласа. – При това дяволски приятно.

Страните на Белинда пламтяха, когато им отнесе питиетата. Не й хареса коментара му за кучето, но останалите неща, които каза за нея, бяха мили.

— Ето те и теб, скъпа. Тъкмо разказвах на Алексей за теб.

Тя долови леко напрежение между двамата мъже, което не бе забелязала досега.

— Според думите на Барон, вие сте истинско съкровище, мадмоазел. Умна, находчива, любяща, красива – макар че не мога да преценя докрай вашата красота… така че той може и да лъже.

Флин отпи глътка от чашата, която му бе подала.

— Мислех, че сте се срещнали край басейна.

— Тя беше под водата. А сега, както сам виждаш…

Алексей кимна към хавлиената кърпа, с която се бе увила.

Двамата мъже се спогледаха продължително. Така ли й се стори, или в очите на Алексей проблесна предизвикателство? Белинда имаше чувството, че е свидетел на някаква стара, позната игра между двамата, която тя не разбираше.

— Белинда, скъпа, ще свалиш ли това?

Флин смачка празната цигарена кутия.

— Кое?

— Хавлията, скъпа моя. Свали я, бъди добро момиче.

Тя отмести поглед от единия мъж към другия. Флин пъхаше нова цигара в кехлибареното цигаре, но Алексей я наблюдаваше съсредоточено. Стори й се, че зад развеселеността в погледа му прозираше симпатия.

— Ти я смущаваш, топ ami.

— Глупости. Белинда няма нищо против. – Флнн стана от креслото и се приближи при нея. Наклони брадичката й със същия жест, както толкова често го бе виждала да прави на екрана с Оливия де Хавиланд. – Тя ще направи всичко, което я помоля. Нали, скъпа?

Наведе се и докосна леко устните й със своите.

Белинда се поколеба само за миг, преди пръстите й да започнат да развързват възела на кърпата. Флин я докосна по бузата с опакото на ръката си. Тя бавно разтвори краищата на кърпата. Извърна се към Флин и я остави да падне на пода.

— Ако нямаш нищо против, позволи на Алексей да те види, скъпа моя. Искам добре да се наслади на гледката, която парите му не могат да купят.

Белинда вдигна тъжния си поглед към Флин, ала очите му бяха приковани в Алексей и в тях се четеше отсянка на тържество. Тя бавно се обърна към французина. От хладния въздух кожата й настръхна, а влажните миниатюрни парчета плат на горнището бяха прилепнали към гърдите й. Тя си каза, че е детинско да се притеснява. Това не бе по-различно, отколкото когато стои край басейна. Но въпреки това не можеше да се застави да срещне скосените, екзотични очи на Алексей Савагар.

— Тялото й е красиво, топ ami – рече руснакът. – Поздравявам те. Но само хабите напразно красотата си за този повехнал кумир, мадмоазел. Мисля, че все пак ще успея да ви открадна.

Тонът му бе небрежен, ала нещо в изражението му й подсказваше, че думите му не бяха изречени напусто.

— А аз не мисля така. – Тя се опита да говори хладно и изискано като Грейс Кели в „Да хванеш крадец“, ала не й се получи. Нещо в този мъж я плашеше. Може би бяха властта и могъществото, които излъчваше така непринудено, както носеше белия си копринен костюм. Тя се наведе, за да вдигне кърпата, но когато се изправи, ръката на Флин стисна голото й рамо, за да й попречи да се загърне с нея.

— Не обръщай внимание на Алексей, Белинда. Съперничеството ни не е от вчера. – Дланта му се плъзна по дължината на ръката й и се притисна собственически към голия й корем. Кутрето му се пъхна в пъпа й. – Не понася да ме вижда с жена, която не може да има. Това води началото си от дните на младостта ни, когато му крадях всички жени. Приятелят ми не умее да губи.

— Не открадна всички. Спомням си няколко, които бяха повече привлечени от парите ми, отколкото от красивото ти лице.

Белинда затаи дъх, когато топлата ръка на Флин се спусна по-надолу и се притисна интимно към слабините й, едва прикрити с яркочервените бикини.

— Но те бяха стари. Изобщо не бяха нашият тип.

Противно на волята си, тя вдигна глава и видя, че Алексей се е облегнал назад в креслото – истински портрет на аристократично безгрижие – кръстосал краката си, обути в елегантен панталон. Той също вдига очи към нейните и за миг тя забрави, че Флин е в стаята.

* * *

Алексей ги придружаваше на разходките на борда на „Зака“ и ги водеше на обяд в най-добрите ресторанти на Южна Калифорния. Понякога подаряваше на Белинда бижута, изящни и скъпи. Тя ги държеше в кутии и носеше само малкия златен въртящ се амулет на Флин на верижка около врата.

— Що за просташка дрънкулка – смъмри Алексей Флин за евтиния талисман. – Белинда определено заслужава нещо по-добро.

— О, да, много по-добро – съгласи се Флин. – Но не мога да си го позволя, старче. Не всички сме родени със сребърна лъжичка в уста.

Двамата се бяха запознали на частната яхта на шаха на Иран преди близо десетилетие, ала през изминалите години приятелството им било с горчив привкус. Присъствието на Алексей напомняше на актьора за миналите грешки и изгубените възможности. Въпреки това той не бе спрял да се надява да убеди руснака да инвестира част от богатството си в бъдещата му кариера, но напоследък съперничеството между двамата се бе изострило.

Под външното обаяние и безгрижното поведение на Алексей Савагар се криеше мъж, който се отнасяше сериозно към живота. Аристократ по рождение, той гледаше отвисоко на ниския и скромен произход на Флин и недостатъчното му образование. Като бизнесмен се отнасяше презрително към живота му на плейбой и отсъствието на всякаква дисциплина. Но на трийсет и осем – с богатство и власт, неподлежащи на съмнение – Алексей бе открил, че радостта от живота е безценна стока, която най-трудно се купува. А и Флин не представляваше сериозна заплаха за него. Поне не до момента, когато не видя русалката в басейна на „Градините на Аллах“.

Двамата имаха сходни вкусове – харесваха млади момичета и разцвета на невинността, с порозовели от свян страни. Славата на Флин и сексуалният магнетизъм като че ли му даваха предимство, но богатството на Алексей и безупречните маниери често бяха неустоим афродизиак. За Флин Белинда беше новата пешка в играта, която двамата играеха от години. Той не подозираше, че Алексей гледа на нея по друг начин.

Собствената му реакция и чувствата, които Белинда Бригън събуждаше у него, удивяваха руския аристократ. Тя беше глупаво дете, абсурдно обсебено от кинозвездите. С изключение на младостта, нямаше с какво толкова да се похвали. Макар че беше умна, бе слабо образована и не притежаваше почти никаква обща култура. Несъмнено беше красива, но той познаваше много красиви жени. При все това, редом до покварената невинност, която Белинда излъчваше, много по-светските му и изискани приятелки изглеждаха стари и похабени. Белинда беше съвършената комбинация между дете и блудница, с чист и невинен ум и чувствено тяло на опитна изкусителка.

Ала привличането, което изпитваше към Белинда, беше много по-дълбоко и сериозно от обикновено сексуално желание. Тя приличаше на възторжено дете с пламтящи очи, нетърпеливо и жадно за истинския живот, който тепърва започва, пълно с вяра и надежди за бъдещето. Алексей искаше да бъде мъжът, който ще я въведе в огромния вълнуващ свят. Този, който ще я закриля и подкрепя и ще я превърне в идеалната жена. Дните се нижеха и на него му се струваше, че цинизмът, натрупан с годините, изчезва без следа. Отново се чувстваше като юноша, пред когото се простираше цял живот, пълен с обещания.

Към края на ноември Флин обяви, че заминава за Мексико за една седмица, и помоли Алексей да се грижи за нея. Руснакът се усмихна бавно на Белинда, сетне се извърна към Флин.

— Ако бях на твое място, щях добре да си помисля, преди да изчезна от сцената.

Флин се засмя.

— Белинда дори не носи дрънкулките, които си й подарил, нали, скъпа моя? Не мисля, че има за какво да се тревожа.

Белинда също се засмя, сякаш това бе остроумна шега, но Алексей Савагар я смущаваше. Досега никой не се бе отнасял към нея с такава почтителност и внимание. Собствените й чувства я объркваха. Той беше влиятелен и богат мъж, но не беше филмова звезда – не беше Ерол Флин – тогава защо присъствието му толкова я вълнуваше?

През следващата седмица Алексей бе неин постоянен спътник. Двамата се носеха наоколо с главозамайваща скорост в яркочервеното му ферари, което сякаш бе продължение на отлично поддържаното му тяло.

Белинда се улавяше, че гледа ръцете му, управляващи автомобила, наблюдава увереността на движенията му, силата на пръстите му. Питаше се какво е усещането да си толкова уверен в себе си? Докато летяха по улиците на Бевърли Хилс, тя чувстваше как устремният трепет на двигателя се просмуква в бедрата й. Представяше си любопитните погледи и шушукането на околните. Коя бе тази блондинка, успяла да възбуди интереса на двама толкова значими мъже?

Вечер посещаваха „Чирос“ или „Чейзънс“, изисканите свърталища на знаменитостите. Понякога разговаряха на френски, като Алексей се стараеше да говори простичко, за да може Белинда да го разбира. Той й разказа за колекцията си от ретро автомобили, описа й забележителностите на Париж, а една вечер, когато бяха спрели ферарито високо на хълма и светлините на града блещукаха в краката й, той заговори за семейството си.

— Баща ми е бил руски аристократ, достатъчно умен, за да замине за Париж преди избухването на Първата световна война. Там се запознал с майка ми. Тя го убедила да промени името си, като го съкрати от Савагарин на Савагар, за да се впише по-лесно в парижкото общество. Аз съм роден една година преди края на войната и една седмица преди баща ми да умре. Наследил съм любовта към изящните предмети от моята майка, французойка. Но не се заблуждавай. Под външното изискано лустро си оставам необуздан руснак.

Жестокостта на Алексей едновременно очароваше и плашеше Белинда. На свой ред тя му разказа за себе си, описа му родителите си и самотното си детство. Той слушаше със съпричастност и внимание, които я ласкаеха, докато му споделяше мечтите си да стане звезда, както и лични тайни, за които никой друг не знаеше. Алексей заговори за Флин.

— Той ще те изостави, та cherie. Сигурно го разбираш.

[* Скъпа моя (фр.). – Б.пр.]

— Зная. Той навярно ще ме отпрати, за да бъде с други жени. Може би дори ще се върне при съпругата си. – Белинда го погледна умолително. – Моля те, не ми разказвай, ако знаеш. Той си е такъв, не може да се промени и аз го разбирам.

— Какво обожание. – Алексей изкриви леко устни. – Както винаги, моят приятел е късметлия. Жалко, че не те оценява. Може би със следващия компаньон ще ти провърви повече.

— Говориш така, сякаш съм лека жена – тросна се Белинда. – Това не ми харесва.

Странните скосени очи на Алексей сякаш пронизваха дрехите й, проникваха през кожата, достигаха до най-тайното кътче в душата й, известно само нему.

— Жена като теб, та cherie, винаги ще се нуждае от мъж. – Той улови ръката й и си поигра с върховете на пръстите, изпращайки леки тръпки по тялото й. – Ти не си от онези енергични модерни жени. Ти си от тези, които трябва да бъдат закриляни и пазени, моделирани, за да бъдат превърнати в нещо скъпоценно и прекрасно. – За миг й се стори, че зърва болка в очите му, но тя бързо изчезна. Когато заговори, гласът му прозвуча грубо: – Продаваш се твърде евтино.

Тя отскубна ръката си от неговата. Той не разбираше. Нямаше нищо евтино в това, да се отдаде на Флин.

Скоро след Коледа всичко приключи катастрофално, когато Флин се умори от играта с Алексей. Тримата седяха на един диван в „Романов“. Флин пъхна нова цигара в кехлибареното си цигаре и заяви, че заминава и ще прекара няколко месеца в Европа. Избягваше погледа й и Белинда разбра, че не е поканена да го придружи.

Сякаш огромна задушаваща буца изпълни гърдите й. Очите й се наляха със сълзи. Тъкмо когато и последната капка самоконтрол се отцеди от нея, усети остра болка в бедрото си. Ръката на Алексей я стисна силно под масата, забранявайки й да се самоунижава. Като че ли силата му се преля в нея и тя успя да издържи остатъка от вечерта. Когато на първия ден от новата година Флин отлетя, Алексей я взе в прегръдките си и й позволи да се наплаче. По-късно тя прочете във вестника, че новата спътница на Флин е петнайсетгодишна.

Макар че отдавна бе приключил с деловите си ангажименти в Калифорния, Алексей като че ли нямаше намерение да се връща в Париж. Наемът на бунгалото бе платен до края на януари – не от Флин, както Белинда подозираше – и следващите няколко седмици двамата прекарваха заедно почти всяка вечер. Една нощ той неочаквано се наведе и я целуна леко по устните.

— Недей!

Белинда скочи на крака, изпълнена с негодувание и гняв от проявата на интимност. Алексей не беше Флин и тя не беше проститутка. Втурна се през вратите от двора в гостната и грабна една цигара от порцелановата поставка върху малката масичка.

Останал сам на верандата, Алексей Савагар прати по дяволите всички години на железен контрол и самодисциплина. Изстреля се от мястото си и влетя в дневната.

— Тъпа малка кучка!

Белинда рязко се извъртя, потресена от злобата в гласа му, а когато видя лицето на Алексей, отстъпи назад. Добре шлифованата френска маска се бе свлякла, разголвайки истинската физиономия на атавистичния продукт на безброй поколения руски дворяни.

— Как смееш да ми отказваш? – озъби се той. – Ти си просто една уличница. Но вместо да се чукаш за парите на един мъж, се продаваш заради славата му.

Белинда издаде приглушен вик, когато той се насочи към нея. Алексей я сграбчи за раменете и я притисна грубо към стената. Пръстите му се впиха в брадичката й и преди тя да успее отново да извика, устата му завладя нейната. Той ухапа устните й, насилвайки я да ги разтвори. Белинда се опита да избута езика му, който нахлу в устата й, но пръстите му се сключиха здраво около гърлото й, отправяйки красноречиво послание. Той беше граф Алексей Николай Василий Савагарин, всемогъщ господар на крепостните, имащ право по рождение да притежава всичко, което пожелае, и тя бе длъжна безропотно да му се подчинява.

След като покори устата й, той се отдръпна.

— Аз заслужавам уважение. Флин е глупак, придворен шут. Той живее безотговорно, пилеейки чара си, и умее единствено да хленчи, когато нещата се влошат. Но ти си прекалено глупава, за да го разбереш, затова трябва аз да те науча.

Белинда простена задавено, когато ръката му се пъхна под полата й. Той смъкна гащичките й и раздалечи с коляно бедрата й. Без да обръща внимание на хлипанията й, я облада с аристократичните си пръсти, нахлувайки във всички места, на които си представяше, че е бил Флин. През пелената на ужаса нещастницата усещаше възбудения му член, притиснат върху бедрото й. Нападението му беше акт на притежание, свято право на царете, неопровержимо потвърждение на социалния порядък в класовото общество, в което аристокрацията стои много по-високо от всяка кинозвезда.

Тя плачеше, когато Алексей разтвори блузата й, и не забеляза нежното му докосване. Сълзите й капеха върху ръцете му, докато той разкопчаваше сутиена и галеше гърдите й, целувайки ги с нежност, каквато Флин никога не бе проявявал, мърморейки думи на френски или може би на руски, които тя не разбираше.

Бавно и постепенно Алексей я успокои.

— Прости ми, малка моя. Съжалявам, че те изплаших. – Той угаси лампата, вдигна я и я сложи на коленете си. – Постъпих ужасно с теб – прошепна, – но ти трябва да ми простиш – заради себе си и заради мен. – Устните му докоснаха косата й. – Аз съм единствената ти надежда, cherie*. Без мен ти никога няма да се превърнеш в жената, която би могла да бъдеш. Без мен, ти ще се носиш по течението и ще водиш жалко съществуване ден за ден, опитвайки се да откриеш отражението си в очите на мъжете, които не те заслужават.

[* Скъпа (фр.). – Б.пр.]

Алексей милва косата й, докато тялото й се отпусна.

Когато Белинда най-сетне заспа в прегръдките му, Алексей дълго с взира в притихналия мрак. Как можа толкова глупаво да се влюби? Тази жена, чиито наситено сини очи с цвят на зюмбюл изпълваха прочутите киноактьори с такова покорно обожание, бе събудила в него неподозирани чувства. Той бе възпитан да живее живота си единствено от позицията на сила и за пръв път от години не знаеше как да постъпи. Не се съмняваше, че може да завоюва любовта на Белинда – това бе проста работа, а и тя изпитваше към него много по-силни и дълбоки чувства, отколкото й се искаше да признае. Не, завоюването на любовта й не го плашеше. Това, което го ужасяваше, бе властта, която тя бе придобила над него.

Алексей бе приучен на самодисциплина от най-ранна възраст. Припомни си един случай от детството, когато се бе разболял от някаква детска болест. Лежеше, пламнал от треската, в спалнята си, когато майка му влезе. Обсипаните й с пръстени пръсти стискаха тетрадката му с граматични упражнения, а погледът й бе твърд и обвинителен. Нима наистина не бе довършил превода си по латински? Той й обясни, че е болен и се чувства зле.

Само селяните намират оправдания, за да се измъкнат от задълженията си. Майка му го извлече от леглото и го настани зад бюрото. Очите му горяха, ръцете му трепереха, но той писа, докато не довърши превода. Майка му стоеше до прозореца, рубините върху гривните й проблясваха на слънчевите лъчи, докато тя пушеше цигара след цигара.

Суровите спартански училища оформяха характера на богатите френски наследници, превръщайки ги в мъже, достойни да носят гордите фамилни имена. Там изчезнаха и последните навици от детството. На осемнайсет години Алексей се впусна в борба за изземването на контрола върху огромното състояние на семейство Савагар – първо се справи със застаряващите попечители, затлъстели и затънали в мързел, а след това окончателно отстрани майка си. Превърна се в един от най-могъщите мъже на Франция, имаше къщи на два континента, безценна колекция от европейски шедьоври, цяла върволица млади момичета, готови да изпълнят всеки негов каприз. Докато не срещна Белинда Бритcн, с неопетнения си оптимизъм и по детски възторжена представа за света, Алексей Савагар не съзнаваше какво липсва в живота му.

* * *

На следващата сутрин Белинда се събуди в леглото си, все още с дрехите, завита с тънко одеяло. Погледът й попадна върху листа хартия с логото на хотела, подпрян върху възглавницата. Бързо прегледа редовете, изписани със ситен, елегантен почерк.

Ма cherie,

Днес отлитам за Ню Йорк. Твърде дълго време занемарявах делата си. Може би ще се върна, а може би – не.

Алексей

Тя смачка листа на топка и го хвърли ядно на пода. Да върви по дяволите! След това, което й причини миналата вечер, тя се радваше, че е заминал. Той беше чудовище. Белинда спусна крака от леглото и стомахът изведнъж я присви болезнено. Тя се отпусна отново върху възглавницата, затвори очи и си призна, че е изплашена до смърт. Алексей се бе грижил за нея и без него тя не знаеше как ще се справи.

Закри очите си с ръка и се опита да пропъди страховете, като си представи лицето на Джеймс Дийн – непокорните коси, намръщения поглед и бунтарски нацупените устни. Постепенно започна да се успокоява. Един мъж сам кове съдбата си; една жена сама направлява живота си. Докато беше с Флин, беше загърбила амбициите си. Време беше отново да поеме в свои ръце юздите на живота си.

Остатъкът от януари Белинда прекара в опити да възстанови контактите си. Обаждаше се по телефона, пишеше бележки до директорите на филмови студиа, с които се бе запознала чрез Флин, обикаляше местата, където се навъртаха влиятелните хора във филмовите среди, но не постигна нищо. Срокът, за който наемът за бунгалото в „Градините на Аллах“ бе платен, изтече и тя бе принудена да се върне в стария си апартамент. Там постоянно влизаше в разправии със съквартирантките си, докато накрая те й заявиха, че трябва да се изнесе. Белинда не им обърна внимание. Тъпи крави, задоволяваха се с толкова малко.

Истинската катастрофа се разрази с пристигането на светлосин плик. Писмото от майка й информираше Белинда, че родителите й повече нямат намерение да финансират глупостите й. В плика бе приложен последният им чек.

Белинда опита да си намери работа, макар и не твърде усърдно, тъй като постоянно се чувстваше зле – измъчваха я странни главоболия, стомахът й се бунтуваше, повръщаше, като при не много тежък грип. Започна да икономисва малкото пари, които й бяха останали, пропускаше хранения, което не беше особено трудно, тъй като и без това нямаше апетит, престана да ходи в дрогерията на Шуоб и не спираше да се пита как е възможно толкова ужасни неща да се случват на жената, която някога Ерол Флин е обичал.

Една сутрин Белинда нямаше дори сили да стане и да се облече и изведнъж я осени прозрението, че е бременна с детето на Флин. Два дни лежа в паянтовото легло, втренчена в тавана, опитвайки се да осмисли станалото. Припомни си разказите, нашепвани ужасено, за момичетата от Индианаполис, прекрачили границата на приличието, слухове за прибързани сватби или, още по-лошо, за безбрачни деца. Ала онези момичета бяха от бедните квартали, а не от уважавани семейства като дъщерята на доктор Бритън, Една Корнилия. Момичета като нея първо се омъжваха, а след това раждаха бебета. Обратното бе немислимо.

Замисли се да се свърже с Флин, но не знаеше къде да го търси. Освен това, честно казано, не си представяше, че той ще й помогне. И тогава се сети за Алексей Савагар.

Отне й два дни, за да го открие. Беше отседнал в хотел „Бевърли Хилс“*. Белинда му остави съобщение.

Госпожица Бритън ще очаква господин Савагар в пет часа тази вечер в „Поло Лоундж“.*

[* Изискан хотел на булевард „Сънсет“, посещаван от знаменитости и богаташи. – Б.пр.]

* * *

Късният февруарски ден беше студен и тя отдели доста време на избора на тоалета си. Облече светло карамелен кадифен костюм и бяла найлонова блузка, през която прозираше дантелата на комбинезона й. Сложи си комплекта от перления наниз и изящните обеци, който родителите й бяха подарили вместо празненство, за шестнайсетия й рожден ден. Шапката, украсена със светло карамелена панделка в тон с костюма, бе килната под жизнерадостен ъгъл върху главата й. Чифт благоприлични бели памучни ръкавици и недотам благопристойни обувки на тънки високи токчета довършваха тоалета й. Белинда отиде с раздрънкания си студебейкър до дрогерията на Шуоб, откъдето извика такси, което да я закара до елегантния покрит параден вход на хотела.

Флин я бе водил няколко пъти в „Поло Лоундж“, ала когато пристъпи във фоайето, тя отново се изпълни с вълнение. Съобщи на метрдотела името на Алексей и го последва до един от извитите дивани с лице към вратата – едно от най-предпочитаните места за сядане в най-прочутия лоби бар в страната. Въпреки че Белинда не обичаше мартини, си поръча едно, защото се смяташе за изискана напитка, а тя искаше да демонстрира светските си маниери пред Алексей.

Докато го чакаше, се опита да се успокои и разсее, като наблюдаваше останалите посетители. Ван Хефлин седеше наблизо в компанията на слаба блондинка. Край две от масите зърна Гриър Гарсън и Етъл Мерман, а в другия край на залата видя един от директорите на студия, с когото се бе запознала, докато беше с Флин. Във фоайето се появи прислужник на хотела, облечен в сако с месингови копчета.

— Обаждане за гус’дин Хелфин. Обаждане за гус’дин Хелфин.

Ван Хелфин вдигна ръка и на масата му се появи розов телефон.

Белинда въртеше между ръцете си дългото хладно столче на чашата, опитвайки се да не забелязва, че пръстите й треперят. Стана пет часът, но Алексей все още го нямаше. Последния път, когато бяха заедно, тя бе засегнала гордостта му. Дали изобщо щеше да дойде? Не знаеше какво щеше да прави, ако той не се появи.

Влязоха Грегъри Пек и новата му жена, французойката Вероник. Тя беше бивша журналистка, тъмнокоса и красива, и Белинда усети как я жегва жилото на завистта. Световноизвестният съпруг на Вероник й се усмихна нежно и й каза нещо, предназначено единствено за нейните уши. Вероник се засмя и покри ръката му със своята, с ласкав и привичен собственически жест. В този миг Белинда възненавидя Вероник Пек, както никого не бе ненавиждала досега.

В шест часа Алексей влезе във фоайето на „Поло Лоундж“. Спря се за миг до вратата и размени няколко думи с метрдотела, преди да се насочи към нея. Беше облечен в перленосив копринен костюм, както винаги безупречен, и неколцина посетители го поздравиха, когато мина покрай масите им. Тя бе забравила какво голямо внимание привличаше Алексей към себе си. Флин й бе казал, че се дължи на невероятното му умение да умножава парите.

Той се настани грациозно на дивана, донасяйки със себе си полъх на скъп одеколон. Имаше неразгадаемо изражение и Белинда усети леки тръпки да пробягват по гърба й.

— „Шато О’Брион“, реколта 1952-ра – поръча на приближилия се сервитьор и посочи към недопитото й мартини. – Отнесете това. Мадмоазел ще пие вино с мен.

Докато сервитьорът се отдалечаваше, Алексей поднесе ръката й към устните си и нежно я целуна. Белинда се опита да не мисли за последната им среща, когато целувките му далеч не бяха толкова нежни.

— Струваш ми се нервна, та cherie.

Нямаше място за съмнения и размисъл, тъй като съединилите се малки клетки в нея неспирно се множаха, затова Белинда повдигна небрежно рамене.

— Мина доста време. Аз… липсваше ми. – Чувство за несправедливост внезапно избуя в гърдите й. – Как можа да изчезнеш просто така? Дори не се обади, нито ми писа.

Той я погледна развеселено.

— Ти се нуждаеше от време да помислиш, cherie. Да видиш дали ще ти хареса да бъдеш сама.

— Никак не ми хареса – отвърна Белинда рязко.

— Така си и мислех, бях сигурен, че няма да ти хареса. – Погледна я толкова съсредоточено, че тя се почувства като притисната под стъкълцето, поставено под обектива на микроскопа. – Кажи ми какво разбра, докато беше насаме със себе си.

— Разбрах, че съм свикнала да завися от теб – отвърна тя предпазливо. – След като си замина, всичко се разпадна, а ти не беше до мен, за да ми помогнеш да събера парчетата. Струва ми се, че не съм толкова самостоятелна, както мислех.

Сервитьорът донесе бутилката вино, отвори я и наля малко в чашата на Алексей за проба. Той отпи глътка, кимна разсеяно и го изчака да се отдалечи, преди отново да насочи вниманието си към Белинда. Тя му разказа за живота си през последния месец: за неуспеха с продуцентите и неспособността й да привлече интереса на нито един от тях, за това, че родителите й са решили да й спрат издръжката. Разказа му за всичките си нещастия, освен за най-главното.

— Разбирам промърмори той. Толкова много се е случило за толкова кратко време. Има ли още неволи, които искаш да изплачеш на рамото ми?

Момичето преглътна с усилие.

— Не, няма нищо друго. Но не ми останаха никакви пари и имам нужда от теб да ми помогнеш да взема някои решения.

— Защо не се обърна към бившия си любовник? Той със сигурност ще ти помогне. Не се съмнявам, че ще се втурне към теб като рицар на бял кон, в блестящи доспехи, размахващ страховития си меч и громейки безмилостно всички злодеи, причина за нещастията ти. Защо не отидеш при Флин, Белинда?

Тя прехапа вътрешната страна на бузата си, за да не изтърве нещо излишно. Алексей не разбираше Флин – никога не го бе разбирал – ала тя не можеше да го каже. Налагаше се някак си да притъпи злъчта му, дори ако това означаваше да излъже.

— Онези дни, в „Градините на Аллах“… Никога не ми се бе случвало нещо подобно. Незнайно как, но вие двамата се преплитахте в съзнанието ми. Бях се заставила да повярвам, че всичките ми чувства са породени от Флин, но след като ти замина, осъзнах, че ти си бил източникът им. – Беше репетирала старателно какво да каже. – Нуждая се от помощ и не зная към кого другиго да се обърна.

— Разбирам.

Но Алексей не разбираше, ни най-малко. Белинда започна да сгъва салфетката, избягвайки погледа му.

— Аз… аз нямам никакви пари, а не мога да се върна в Индианаполис. Аз… аз бих искала да ми дадеш назаем – само за една година, докато накарам студията да ме забележат.

Отпи глътка от виното, което не искаше. С парите на Алексей можеше да замине на някое място, където никой не я познаваше, и да роди детето си.

Той не каза нищо и нервността й се усили.

— Не зная към кого другиго да се обърна. Ще умра, ако се върна в Индианаполис. Сигурна съм, че ще умра.

— По-добре смърт, отколкото Индианаполис – подхвърли той с развеселени нотки в гласа. – Колко по детски поетично и колко типично за теб, моя сладка Белинда. Но ако ти заема тези пари, какво ще получа в замяна?

Прислужникът мина покрай масата им, а месинговите копчета върху сакото му проблеснаха.

— Обаждане за гус’ин Пек. Обаждане за гус’ин Пек.

— Каквото пожелаеш – промълви Белинда.

В мига, в който го изрече, разбра, че е допуснала ужасна грешка.

— Разбирам – изсъска той. – Ти отново се продаваш. Я ми кажи, Белинда, какво те отличава от онези крещящо облечени млади жени, които метрдотелът разгонва от вратата? Какво те отличава от проститутките?

Очите й се замъглиха от несправедливите му думи. Той нямаше да й помогне. Защо си бе въобразила, че ще го стори? Тя се изправи и грабна чантата си, преди да се е унижила окончателно, извършвайки непростимия грях да се разплаче на публично място, толкова блестящо като фоайето на „Поло Лоундж“. Ала преди да успее да направи и крачка, Алексей улови ръката й и нежно я дръпна към дивана.

— Прости ми, cherie. Отново те нараних. Но щом продължаваш да хвърляш ножове по мен, рано или късно, би трябвало да очакваш да прокървя.

Тя сведи ниско глава, за да скрие сълзите, търкалящи се по страните й. Една от тях остави тъмно петно върху полата на светло карамеления й костюм.

— Може би ти можеш да вземаш от хората, без да им даваш нищо в замяна, но аз не мога. – Пръстите й се опитваха непохватно да разкопчаят закопчалката на чантата, за да извади носна кърпичка. – Ако това ме прави проститутка в твоите очи, мога само горчиво да съжалявам, задето се обърнах за помощ към теб.

— Не плачи, cherie. Караш ме да се чувствам като чудовище.

Кърпичка, сгъната в безупречен триъгълник, падна на коленете й.

Белинда я стисна, сведе още по-ниско глава и попи очите си.

Постара се движенията й да са колкото е възможно по-незабележими за околните, ужасена, че Ван Хелфин може да я наблюдава или слабата блондинка с него, или Вероник Пек. Ала когато вдигна глава, установи, че никой не гледа към тях.

Алексей се облегна назад и се взря внимателно в нея.

— Всичко е много просто за теб, нали? – Гласът му изведнъж стана дрезгав. – Ще се откажеш ли от фантазиите си, cherie? Ще ме обожаваш ли?

Изрече го, сякаш ставаше дума за нещо обикновено, но то далеч не беше такова. Алексей я очароваше. Дори я вълнуваше, харесваше й начинът, по който хората я гледаха, когато беше с него. Но лицето му никога не е било увеличавано от сребристия екран до такива размери, че да го види целият свят.

Алексей извади цигара от сребърна табакера. Стори й се, че пръстите му треперят, но когато щракна запалката, пламъкът беше равномерен.

— Ще ти помогна, cherie, макар вътрешно да съм убеден, че не бива да го правя. Когато завърша делата си тук, ще заминем за Вашингтон и ще се оженим във френското посолство.

— Ще се оженим? – Белинда не повярва на ушите си, сигурно не бе чула правилно. – Ти няма да се ожениш за мен.

Твърдите линии около устата му омекнаха, а очите му заискриха с истинска любов.

— Няма ли, cherie? Аз те искам, но не за любовница, а за съпруга. Глупаво от моя страна, нали?

— Но аз вече ти казах…

— Qa suffit.* Не повтаряй отново предложението си.

Изплашена от настойчивостта му, Белинда се отдръпна от него.

[Достатcчно! (фр.) – Б.пр.]

— Като бизнесмен, аз никога не рискувам глупаво, а с теб няма никакви гаранции, нали, cherie? – Той прокара пръст по ръба на чашата си. – Helas*, но в същото време аз съм и руснак. Ти не искаш филмова кариера, при все че още не го разбираш. В Париж ще заемеш мястото си като моя съпруга. Това ще бъде нов живот за теб. Непознат, но аз ще те напътствам и много скоро за теб ще заговори целият град – младата жена на Алексей Савагар, още почти дете. – Усмихна се. – Вниманието ще ти хареса.

[* Уви (фр.). – Б.пр.]

Мислите й бясно препускаха. Не можеше да си се представи като съпруга на Алексей, винаги под изпитателния поглед на тези странни, скосени очи. Алексей беше богат и влиятелен, известен в своя свят. Той бе казал, че в Париж ще говорят за нея. Ала тя не можеше да се откаже от мечтите си да стане звезда.

— Не зная, Алексей. Не съм мислила…

Лицето му отново взе да добива твърдо, затворено изражение. Тя усети как той се отдалечава. Ако сега му откаже – ако се поколебае дори за миг – гордостта му никога нямаше да му позволи отново да й прости. Имаше само един-единствен шанс.

— Да! – Смехът й прозвуча писклив и напрегнат. Бебето! Трябваше да му каже за бебето. – Да. Да, разбира се, Алексей. Ще се омъжа за теб. Искам да се омъжа за теб.

Известно време той остана неподвижно, сетне поднесе ръката й към устата си. Усмихна се, завъртя китката й и докосна с устни пулсиращата веничка. Белинда се опита да не обръща внимание на бумтящото си сърце, на страха, бушуващ в кръвта й, на отчаяния въпрос: какво направих?

Той поръча „Дом Периньон“.

— За края на фантазията.

Алексей вдигна чашата си.

Тя облиза пресъхналите си устни.

— За нас.

От съседния диван долетя нежният смях на Вероник Пек, мелодичен и милващ като звън на сребърни звънчета.

* * *

За огромно изумление на Белинда, първата й брачна нощ, както бе редно, се случи след сватбата – една седмица след срещата й с Алексей в „Поло Лоундж“. Двамата се ожениха във френското посолство във Вашингтон и веднага след церемонията заминаха на меден месец в лятната вила на посланика.

Белинда излезе от ваната във вилата на посланика и се подсуши с пухкавата кърпа с цвят на индийско орехче. Сърцето й се сви от тревога. Така и не се бе решила да каже на Алексей за бебето. Ако имаше късмет и бебето се роди малко, той можеше да повярва, че детето е негово и се е родило преждевременно. Ако не повярва, навярно щеше да се разведе с нея, но детето щеше да носи неговото име и тя нямаше да живее с позорното клеймо на самотна майка. Щеше да се върне в Калифорния и да започне начисто, но този път с парите на Алексей.

Всеки ден тя получаваше изненадващо ново доказателство за дълбочината на чувствата на Алексей. Не само я отрупваше с подаръци, но се отнасяше с безкрайно търпение към глупавите й грешки, които постоянно допускаше, навлизайки в неговия свят. Изглежда, каквото и да направеше, не можеше да го ядоса. Мисълта й действаше успокоително и й вдъхваше увереност.

Погледна кутията, опакована в сребриста хартия, оставена на тоалетката в банята. Той искаше да облече това, което беше в нея, за първата им брачна нощ. Белинда се надяваше да е комплект от черна дантелена нощница и пеньоар, какъвто би облякла Ким Новак.

Но когато повдигна капака на кутията, тя едва не се разплака от разочарование. Дългата бяла памучна дреха, сгушена сред облак прозрачна опаковъчна хартия, приличаше повече на детска нощница, отколкото на пеньоара от нейните фантазии. Въпреки че платът беше фин и прозрачен, нощницата бе изрязана по врата, с тънка ивица дантела и редица тесни розови панделки, връзващи благопристойно дрехата отпред. Когато Белинда извади дрехата от кутията, нещо падна в краката й. Наведе се и вдигна чифт бели памучни гащички в тон с нощницата, с дантелени къдрички покрай бедрата. Тя си припомни гордостта на Алексей и неприятния факт, че тя не отива девствена при него.

Минаваше полунощ, когато младата невеста влезе в елегантната спалня в нефритенозелени тонове. Брокатените завеси бяха спуснати, а полираните мебели от тиково дърво проблясваха на меката светлина, струяща от лампите с кремави копринени абажури. Стаята беше на светлинни години далеч от крещящата безвкусица на интериора в испанското бунгало в „Градините на Аллах“. Алексей беше облечен в бледозлатист халат. С малките си очи и тъмната редееща коса, на екрана би могъл да изиграе единствено ролята на злодея. Но могъщ и властен злодей. Остана взрян безмълвно в нея от другия край на спалнята, докато тишината не стана твърде потискаща.

— Да не би да си сложила червило, cherie? – заговори той накрая.

— Да, не биваше ли?

Алексей извади носна кърпичка от джоба на халата.

— Ела по-близо до светлината. – Тя запристъпва по дебелия килим боса, вместо с черни сатенени домашни пантофки с високи токчета, с каквито си се представяше. Алексей повдигна брадичката й и нежно изтри червилото от устата й с бялата ленена кърпичка. – Никакво червило в спалнята, топ amour*. Ти си достатъчно красива и нямаш нужда от него. – Отстъпи назад и я огледа бавно от глава до пети. Погледът му се спря върху лакираните с яркочервен лак нокти на краката й. – Седни на леглото.

[* Любов моя (фр.). – Б.пр.]

Белинда се подчини. Той се разрови из тоалетния й несесер, докато не откри шишенце лакочистител. Коленичи пред нея и започна старателно да почиства лака от ноктите с носната кърпичка. Когато свърши, гризна леко извивката на ходилото й, сетне го докосна с език.

— Облече ли гащичките, които ти дадох?

Тя сведе смутено очи, прикова поглед в яката на халата му и кимна.

— Bien! Ти си моята сладка невеста. Ела при мен и ми достави наслада. Ти си срамежлива, неопитна и може би малко изплашена. Така би трябвало да бъде.

Тя наистина беше изплашена. Ласкавите думи, нощницата за девственица… Той се държеше с нея, сякаш беше непорочна девойка, ала това не можеше да изтрие от живота й времето, прекарано с Ерол Флин. Споменът за нощта, когато Алексей я нападна, пропълзя като червей в мозъка й. Белинда се опита да се отърси от него. Каза си, че той просто е ревнувал от Флин, но сега тя беше негова съпруга и той никога нямаше да я нарани.

Алексей се изправи и й подаде ръка.

— Ела при мен, cherie. Чаках твърде дълго, за да те любя.

Положи я внимателно върху леглото. Когато тя легна, той докосна леко устните й със своите. Белинда заповяда на въображението си да си представи Флин.

— Прегърни ме, cherie – промърмори Алексей. – Аз вече съм твой съпруг.

Тя се подчини, а когато лицето му приближи нейното, се опита да извика образа на Флин, но не се оказа толкова лесно, тъй като Ерол рядко я целуваше и никога така страстно, както Алексей.

— Целуваш се като дете – пророни съпругът й, движейки устни до нейните. – Разтвори устата си за мен и дай воля на езика си.

Белинда предпазливо отвори устни. Целуваше я Флин. Устата на Флин се впиваше в нейната. Но лицето на великата звезда отказваше да добие очертания.

Тялото й се отпусна, заля я топла вълна. Тя привлече Алексей към себе си, езикът й се заизвива все по-дръзко в устата му. Белинда простена тихо, когато той се отдръпна от нея.

— Отвори очи, Белинда. Искам да ме гледаш, когато те любя. – Хладният въздух погали кожата й, когато той дръпна панделките отпред и отметна краищата на нощницата. – Виж как ръцете ми милват гърдите ти, cherie.

Тя отвори очи под изгарящата настойчивост на погледа му, под пламтящите очи, които прогаряха плътта и костите, за да открият и най-малкото семенце на измамата. В гърдите й се смесиха панически ужас и възбуда. Тя се опита да придърпа краищата на нощницата.

Алексей се засмя с дълбок гърлен смях и тя се досети, че е сбъркал страха й за плахост и свян. Преди да успее да му попречи, той смъкна нощницата и я изхлузи надолу по бедрата. Белинда остана да лежи върху леглото само по памучните гащички, обточени с дантела. Алексей улови ръцете й и ги нагласи покрай тялото.

— Нека да погледна. – Ръцете му се придвижиха към гърдите й, пръстите му нежно ги обхванаха, а палците му започнаха да ги галят с леки кръгови движения, докато зърната й се втвърдиха като малки розови пъпки. Той докосна първо едното, после другото. – Ще те смуча – прошепна.

Заляха я горещи вълни, когато главата му се сведе. Алексей пое едното зърно в уста, обви го с език и жадно го засмука, сякаш сучеше живително мляко. Тялото й изтръпна от възбуда, която се разгоря предателски с нова сила, когато съпругът й започна да милва бедрата й от вътрешната страна. Пръстите му се промъкнаха под дантелените воланчета на гащичките, както много отдавна го бе сторил Били Грийнуей, сетне проникнаха в нея с привично движение, толкова различно от непохватните изпълнения на момчетата в миналото.

— Толкова си тясна – промълви Алексей и се отдръпна.

Смъкна гащичките й надолу по бедрата, разтвори краката й и започна да прави нещо с устата си, толкова забранено и греховно, но така невероятно възбуждащо, че тя не можеше да повярва, че наистина се случва. Отначало се опита да се възпротиви, но Алексей умело и бързо потуши бунта й. Завладя тялото й и тя му се подчини. Извика, когато я доведе до толкова божествен оргазъм, че тя имаше чувството, че се разпада на хиляди частици.

Когато всичко свърши, той остана да лежи до нея. Стореното от него бе мръсно и Белинда я беше срам да го погледне.

— Никога не ти се е случвало досега, нали? – Тя долови задоволство в гласа му и се обърна с гръб към него. – Каква сладка, малка скромна женичка си имам. Срамуваш се от себе си, задето изпитваш удоволствие, което е напълно естествено.

Наведе се да я целуне, но Белинда извърна глава. Нищо не можеше да я застави да целуне уста, която току-що е била там долу.

Алексей се засмя, стисна главата й между дланите си и разтвори с целувка устните й.

— Виж колко си сладка. – Чак тогава я пусна, развърза колана на халата си и го остави да падне на пода. Тялото му беше гъвкаво и загоряло, покрито с тъмни косми, а мъжествеността му стърчеше възбудено. – А сега ще те опозная за собствено удоволствие – заяви той.

Докосна всяка част от нея, оставяйки клеймото на Алексей Савагар, и отново я възпламени от желание. Когато най-сетне проникна в нея, тя обви крака около него, впи пръсти в твърдите полукълба на задника му, безмълвно умолявайки го да се движи по-бързо. Миг преди да достигне оргазъм, Алексей прошепна дрезгаво в ухото й:

— Ти си моя, Белинда. Ще ти поднеса целия свят.

На сутринта върху чаршафите имаше кърваво петно от малката драскотина, която той направи на бедрото й.

Париж се оказа точно такъв, какъвто си го бе представяла Белинда. Алексей я разведе из всички места, които туристите обожаваха. Качи я на върха на Айфеловата кула точно един час преди залез-слънце и я целува, докато тялото й не отмаля. Имаше чувството, че всеки миг ще полети към безкрая. Двамата плаваха с лодка в Люксембургската градина, бродеха из Версай под грохота на разразилата се буря. Откриха в Лувъра безлюдно ъгълче, където той пожела да опипа гърдите й, за да ги сравни с тези на мадоните от Ренесанса. Показа й Сена на зазоряване близо до моста „Сен Мишел“, когато сякаш целият град лумваше под лъчите на изгряващото слънце, струящи върху прозорците на старите сгради. Посещаваха Монмартър през нощта, обикаляха потъналите в цигарен дим кафенета на порока по „Пигал“, където той я дразнеше приятно, нашепвайки й сладострастни слова, които караха дъха й да секва, а кръвта да бушува във вените. Обядваха пъстърва и трюфели в Булонския лес под полилеите, висящи под старите кестени, пиеха „Шато Лафит“ в някое уединено кафене край прозорец с разцъфнали лалета. С всеки изминал ден Алексей ставаше все по-безгрижен, често се смееше и сякаш отново се бе превърнал в юноша.

Когато настъпваше нощта, я отвличаше в голямата спалня на сивото каменно имение на „Рю дьо Биенфезанс“ и отново, и отново я обладаваше, докато тялото й сякаш ставаше неотделима част от неговото. Белинда започна да ненавижда работата му, която всяка сутрин го откъсваше от нея. Тя оставаше сама и имаше твърде много време да мисли за бебето, което носеше. Бебето на Флин. Детето, за чието съществуване Алексей не подозираше.

Животът на „Рю дьо Биенфезанс“ без Алексей беше почти непоносим. Белинда не бе подготвена за пищността на сивата каменна резиденция с просторните салони, апартаменти и трапезария, около чиято дълга маса можеха да се настанят петдесет гости. Отначало бе опиянена от идеята да живее сред такъв разкош, но огромната къща много скоро започна да я потиска. Тя се чувстваше малка и беззащитна, докато стоеше в овалното фоайе, облицовано с мраморни плочи с червени и зелени жилки, и се взираше в разпятията, висящи по стените, и гоблените, изобразяващи страховити библейски сцени. Върху тавана в главния салон бяха изрисувани алегорически фигури в дълги плащове и с мечове, сражаващи се с гигантски змии. От двете страни на прозорците, закрити с тежки завеси, се извисяваха внушителни четириъгълни колони, над които бяха надвиснали богато украсени фризове. И над цялото това мрачно великолепие властваше Соланж Савагар, майката на Алексей.

Соланж беше висока и слаба, с късо подстригана боядисана черна коса, голям нос и сбръчкано като пергамент лице. Всяка сутрин точно в десет часа тя се обличаше в един от безбройните си елегантни бели вълнени костюми, запазена марка на прочутия дизайнер Норел, сътворени за нея преди войната, надяваше рубините си и се настаняваше в креслото си в стил „Людовик XV“ в средата на главния салон, за да поеме ежедневното управление на къщата и нейните обитатели. Вероятността, че Белинда, непростимо младата американка, незнайно как успяла да омагьоса сина й, би могла да заеме мястото на Соланж, просто не съществуваше. Резиденцията на „Рю дьо Биенфезанс“ бе царството на Соланж.

Алексей даде ясно да се разбере, че майка му трябва да се уважава, но Соланж правеше невъзможно приятелското общуване. Не говореше английски, освен когато критикуваше – изпитваше удоволствие да изтъква язвително всеки гаф на Белинда и след това да разказва на Алексей за простъпките й. Всяка вечер в седем тримата се събираха в големия салон, където Соланж пиеше на малки глътки бял вермут и пушеше една след друга цигари „Голоаз“, чийто филтър винаги бе изцапан с червило. Говореше отривисто със сина си на френски, напълно пренебрегвайки снаха си.

Алексей разпръсваше с целувки всички оплаквания на Белинда.

— Майка ми е една озлобена стара жена, която е изгубила твърде много в този живот. Тази къща е единственото царство, което й е останало. – Страстните му целувки се пренасяха върху гърдите й. — Бъди търпелива с нея и се старай да й угаждаш, cherie. Заради мен.

И тогава изведнъж всичко се промени.

Една вечер в средата на април, шест седмици след сватбата, Белинда реши да изненада Алексей и се накипри в прозрачната черна нощничка, която си бе купила същия следобед. Докато се въртеше в съблазнителни пируети край леглото, лицето му изведнъж пребледня и той изскочи от спалнята. Тя остана да го чака в мрака, ядосана на себе си, задето не бе осъзнала колко ненавижда Алексей всякакви други нощни одеяния, освен семплите бели нощници, които й избираше. Часовете се нижеха бавно и тягостно, но съпругът й не се връщаше. На сутринта тя бе изтощена от сълзите и безсънната нощ.

Вечерта отиде при свекърва си.

— Алексей изчезна. Искам да зная къде е.

Старинният рубин, който Соланж въртеше на пръста си, й намигна злорадо.

— Моят син ме уведомява само за това, което той иска аз да зная.

Алексей се върна след две седмици. Белинда стоеше на мраморната стълба в рокля на Балмен^1, която й бе твърде тясна в талията, и го наблюдаваше как подава куфарчето си на иконома. Изглеждаше с десет години по-стар. Когато я съзря, устните му се извиха в цинична насмешка, която тя не бе виждала от първата им среща.

[* Прочут френски моден дизайнер (1914-1982), любимец на богатите и известните, обличал Марлене Дитрих, Вивиан Ли, София Лорен, Брижит Бардо, включително във филма „И Бог създаде жената“, и много други. – Б.пр.]

— Моята скъпа съпруга. Както винаги, изглеждаш прекрасно.

Поведението му през следващите няколко дни я объркваше и смущаваше. В обществото той се държеше с нея почтително, но когато оставаха насаме, сякаш я наказваше със секса. Забрави напълно за нежността и я обладаваше грубо, като безмилостен завоевател. Възбуждаше я до крайност, но не й позволяваше да изпита истинска наслада, тъй като удоволствието й бе изместено от болка и унижение. През последната седмица на април Алексей обяви, че потеглят на пътешествие, но не уточни къде отиват.

Шофираше мълчаливо своята „Испано-Сюиза“* от 1933-та, от колекцията си от ретро автомобили, съсредоточен изцяло върху пътя. Белинда беше доволна, че не се налага да прави усилие да поддържа разговора. Гледаше през прозореца как парижките предградия постепенно изчезват, отстъпвайки място на голите, тебеширенобели хълмове на Шампан. Въпреки интересните гледки младата жена не можеше да се отпусне. Беше бременна почти в четвъртия месец и ставаше все по-трудно да го крие от съпруга си. Преструваше се, че има месечни неразположения, които отдавна бяха престанали, тайно местеше копчетата на талията на новите поли и всячески се стараеше да скрие голото си тяло от светлината. Правеше всичко, за да отложи момента, когато ще бъде принудена да му съобщи за бебето.

[*Испанска автомобилна компания от началото на миналия век за луксозни коли, популярни преди Втората световна война. – Б.пр.]

Когато следобедните сенки се удължиха и лозята по склоновете на хълмовете добиха лавандулов оттенък, наближиха Бургундия. Странноприемницата, където щяха да пренощуват, се оказа очарователна постройка, с покрив от червени плочи и живописни саксии с разцъфнали мушката по прозорците, ала Белинда бе прекалено уморена, за да се наслади на простата, вкусно приготвена храна, която им поднесоха.

На следващия ден Алексей я изведе на разходка из бургундската провинция. Устроиха си пикник на върха на уединен хълм, покрит с дъхави диви цветя. За обяд Алексей купи от близкото село дебели резени студено свинско месо, приготвено с малки лукчета и зеленчуци, подправено с див керевиз и естрагон. Имаше и пресовано краве сирене „Сен Нектер“, а хлябът бе прясно изпечен, с хрупкава златиста коричка, поръсена с маково семе. Прокарваха храната с младо пивко местно вино. Но Белинда почти не хапна и не дочака Алексей да приключи. Наметна пуловера на раменете си, завърза ръкавите и пое надолу по хълма, за да избяга от потискащото мълчание на съпруга си.

— Наслаждаваш ли се на гледката, любима?

Тя не го бе чула да идва зад нея и подскочи, когато той отпусна ръце върху раменете й.

— Да, тук е красиво.

— А наслаждаваш ли се на усамотението със своя съпруг?

Пръстите й се стегнаха около възела на ръкавите.

— Винаги ми е приятно да съм с теб.

— Особено в леглото, п’est-cepas*?

[* Нали (фр.). – Б.пр. ]

Не дочака отговора й, а посочи към ширналите се лозя и й обясни какви сортове се отглеждат. Отново й заприлича на предишния Алексей, който я развеждаше из Париж, и Белинда постепенно се отпусна.

— Погледни ето там, cherie. Виждаш ли онези сиви каменни сгради? Това е манастирът „Благовещение“. Тамошните монахини ръководят едно от най-добрите училища във Франция.

Белинда повече се интересуваше от лозята.

— Някои от най-видните френски семейства изпращат децата си при монахините, за да ги обучават – продължи той. – Сестрите дори вземат бебета, макар че, когато навършат пет години, момчетата се изпращат при братята монаси близо до Лангър.

Белинда беше потресена.

— Защо богатите семейства ще отпращат децата си далеч от дома?

— Налага се, когато дъщерята е неомъжена, а не може да се намери подходящ съпруг. Сестрите държат децата, докато не се уреди дискретно осиновяване.

Разговорът за бебета я изнервяше и тя се опита да заговори за друго, но Алексей нямаше намерение да се отклонява от темата.

— Сестрите се грижат добре за тях – продължи той. – Не са изоставени да прекарат дните си в бордеи или улицата. Винаги са нахранени и живеят в много добри условия.

— Не мога да си представя майка, способна да даде детето си на някой друг. – Белинда развърза ръкавите и облече пуловера. – Да вървим. Стана ми студено.

— Не можеш да си представиш, защото все още разсъждаваш като буржоазка – рече той, без да помръдва от мястото си. – Ти си моя съпруга и ще трябва да се научиш да мислиш различно. Ти вече си Савагар.

Ръцете й несъзнателно се сключиха върху корема и тя бавно се извърна към него.

— Не разбирам. Защо ми казваш всичко това?

— За да знаеш какво ще стане с твоето копеле. Веднага след като се роди, ще бъде предадено на сестрите в манастира „Благовещение“, където ще бъде отгледано и възпитано.

— Ти знаеш – прошепна Белинда.

— Разбира се, че зная.

Изведнъж слънцето сякаш се скри и всичките й нощни кошмари се нахвърлиха върху нея.

— Коремът ти е издут – процеди той с натежал от презрение глас, – а вените на гърдите ти прозират през кожата. Онази нощ, когато те видях в спалнята в прозрачната черна нощница… Като че ли някой смъкна превръзката от очите ми. Още колко дълго смяташе, че ще можеш да ме мамиш?

— Не! – Белинда почувства, че повече не може да издържи този ужас, и стори това, което се бе заклела никога да не прави. – Не! Бебето не е копеле! Бебето е твое! Това е твое…

Той я зашлеви през лицето и сграбчи грубо ръката й.

— Не се унижавай с лъжа, в която знаеш, че никога няма да повярвам! – Тя се опита да се отскубне, но той я стискаше здраво. – Колко ли си ми се надсмивала в онзи ден в „Поло Лоундж“. Подмами ме да се оженя за теб и аз се улових в капана ти като неопитен ученик. Подигра ми се, направи ме на глупак!

Тя се разплака.

— Знаех, че трябва да ти кажа. Трябваше да ти кажа. Но ти нямаше да ми помогнеш, а аз не знаех какво друго да направя. Ще си тръгна. След нашия развод. Не е нужно да ме виждаш никога повече.

— Нашият развод? О, не, ma petite. Няма да има развод. Не разбра ли това, което ти казах за манастира „Благовещение“? Не разбра ли, че сега ти си в капан?

Страхът я сграбчи, когато си припомни думите му.

— Не! Никога няма да ти позволя да ми отнемеш детето!

Нейното бебе. Бебето на Флин! Щеше да сбъдне мечтите си.

Ще започне нов живот отново в Калифорния. Тя и малкото й момченце, красиво като баща си, или малкото момиченце, по – красиво от всяко друго дете на земята.

Лицето му се изкриви от ярост и жестокост и глупавите й въздушни замъци от илюзии и мечти рухнаха.

— Няма да има развод – изхриптя той. – Ако се опиташ да избягаш, никога няма да получиш нито петак от мен. А ти не можеш да оцеляваш без чуждите пари, нали, Белинда?

— Не можеш да ми вземеш детето!

— Мога да направя всичко, което поискам. – Гласът му беше убийствено спокоен. – Не познаваш френските закони, скъпа моя. Твоето копеле по право е мое. В тази страна бащата има пълната власт да се разпорежда със съдбата на децата си. И те предупреждавам, че ако кажеш на някого за глупостта си, ще те съсипя. Разбираш ли ме? Ще останеш без нищо.

— Алексей, не ми причинявай това – изхлипа отчаяната жена.

Но той вече се отдалечаваше от нея.

Обратният път до Париж изминаха в мълчание. Когато колата мина през портите на имението и пое по алеята за коли, Белинда вдигна поглед към къщата, която бе започнала да ненавижда. Тя бе надвиснала над нея като огромен сив надгробен паметник. Белинда напипа слепешком дръжката на вратата и изскочи от колата.

Алексей тутакси се озова до нея.

— Влез в къщата с достойнство, Белинда, заради самата себе си.

Очите й се наляха със сълзи.

— Защо се ожени за мен?

Той се втренчи продължително в нея, секундите се нижеха и сякаш всяка отнасяше едно погубено обещание. Устата му се сви в горчива гримаса.

— Защото те обичах.

Тя се взря в него. Кичур коса падна върху страната й.

— Ще те мразя вечно заради това.

Отскочи от него и хукна, без да гледа, към „Рю дьо Биенфезанс“. Нещастието й бе още по-осезаемо и смазващо на фона на слънчевата красота на пролетния следобед.

Белинда се скри в гъстите сенки край портите, където високият стар кестен се извисяваше в небето, натежал от бели цветове. Нежните венчелистчета се сипеха по паважа, трупаха се край тротоара като големи снежни преспи. Когато тя зави по улицата, поривът на вятъра от минаваща кола подхвана падналите цветчета и те я обгърнаха като бял облак. Алексей стоеше неподвижно и я наблюдаваше. Белинда, уловена в един от най-сърцераздирателните мигове на живота си, сред вихрушка от снежнобял кестенов цвят.

Щеше да запомни тази картина за цял живот. Белинда, обсипана с бели цветове – глупава и лекомислена, агонизираща, млада. С разбито сърце.

* * *

Мъжът изплющя с отвратителния черен камшик над главата си и по-малките момичета изпищяха. Дори по-големите ученички, които едва снощи се убеждаваха една друга, че вече са твърде пораснали, за да се плашат от противния старец, почувстваха как гърлата им пресъхват. Той беше ужасяващо грозен, с мръсна, сплъстена брада и дълго расо, осеяно с мазни петна. На всеки 4 декември fouettard* избираше най-провинилото се момиче в манастира „Благовещение“, което да получи от ръцете му снопа брезови клонки.

[* Съгласно легендата Pere Fouettard (Father Whipper) е спътник на св. Никола, наказва непослушните деца с камшика си, докато св. Никола раздава подаръци на послушните. – Б.пр.]

Като никога, трапезарията не се огласяше от обичайната сутрешна момичешка глъчка, разнасяща се на поне пет различни езика. Момичетата се притиснаха по-плътно една до друга и потръпнаха, пронизани от болезнено сладки тръпки на страх.

Моля те, Пресвета Дево, нека не съм аз. Молитвите им бяха повече по навик, отколкото от истински страх, тъй като те вече знаеха кого ще избере страшният старец.

Тя стоеше малко настрани от всички, недалеч от пластмасовия коледен венец, висящ на стената до книжните снежинки и афиша на Мик Джагър, който сестрите още не бяха забелязали. Макар че бе облечена също като съученичките си – в бяла блуза, синя шотландска пола и тъмни чорапи до коленете – тя изглеждаше различна от останалите. Беше само на четиринайсет, но вече се извисяваше над всички. Имаше големи ръце, крака като гребла на лодка и лице, твърде едро за тялото й. Русата й коса с преливащи светли кичури стигаше под раменете и бе прихваната в раздърпана опашка. Тя контрастираше с гъстите тъмни вежди, които почти се сключваха над носа и изглеждаха като нарисувани с тъп черен молив. Устата й бе твърде широка и ведно със сребристите шини заемаше почти цялата долна част на лицето й. Ръцете и краката й бяха дълги и тромави, с остри лакти и изпъкнали колене, а върху едното се виждаше мръсен лейкопласт. Докато останалите момичета носеха изящни швейцарски часовници, тя бе надянала на китката си мъжки хронометър с черна кожена каишка, която й бе широка и часовникът висеше отстрани на костеливата юношеска китка.

Но не само фигурата я отличаваше от останалите, а и начинът, по който стоеше с вирната брадичка. Изумителните й зелени очи заблестяваха дръзко, щом нещо не й се понравеше – в настоящия случай fouettard. Непокорното й изражение го предизвикваше да я докосне с камшика. Никой, освен Фльор Савагар, не се осмеляваше да се държи така.

До зимата на 1970-а в повечето прогресивни райони на Франция страховитият fouettard, „злият старец с камшика“, който заплашваше да даде на провинилите се френски ученици брезови клонки вместо коледни подаръци, бе обявен за извън закона. Но до манастира „Благовещение“ промените стигаха бавно и сестрите се надяваха, че позорната слава да бъдеш заклеймена като „възпитаничката с най-лошо поведение“ ще има възпитателен ефект. За съжаление, надеждите им не се оправдаваха.

Страховитият старик изплющя за втори път с камшика и за втори път Фльор Савагар не само не помръдна, но дори не мигна, макар че имаше основателна причина да се тревожи. През януари бе откраднала ключовете от стария ситроен на майката игуменка. Въпреки че се хвалеше наляво и надясно, че може да кара, вряза колата право в бараката с инструменти. През март си счупи ръката, докато изпълняваше акробатични номера върху неоседлания гръб на мърлявото манастирско пони, а след това упорито отказа да признае пред когото и да било, че се е ударила. Никой нямаше да узнае, ако една от монахините не бе забелязала подутата й ръка. Последва нещастният инцидент с фойерверките, довел до изгарянето на покрива на гаража, но това беше невинна детска лудория в сравнение с онзи незабравим ден, когато от манастира изчезнаха няколко от шестгодишните му възпитанички.

Старецът извади от старата си, размъкната торба от зебло сноп брезови клонки и измери поред с очи притихналите ученички, докато погледът му не се спря на Фльор. Впи злобен взор в лицето й и остави брезовите клонки до върховете на протритите й ниски кафяви обувки. Сестра Маргьорит, която смяташе обичая за варварски, извърна поглед, но останалите монахини зацъкаха с езика и заклатиха неодобрително глава. Те се опитваха да бъдат строги с Фльор, но тя беше като живак и постоянно се изплъзваше от дисциплинарните им правила – предизвикателна, импулсивна, жадна да започне истинския си живот. Тя беше тяхната тайна любимка, защото беше прекарала най-дълго време с тях, а и защото бе невъзможно да не я обичаш. Но монахините се тревожеха какво ще стане с нея, когато се измъкне от суровия им контрол.

Сестрите я наблюдаваха, очаквайки да видят поне някакви признаци на разкаяние, когато питомката им вдигна снопа. Уви, напразно! Тя вирна глава и ги дари с дяволита усмивка, преди да обвие ръка около клонките и да ги стисне с лакът, сякаш бяха букет красиви рози с дълги изящни дръжки, поднесен на най-красивата избраница. Всички момичета се закискаха, когато Фльор им изпрати въздушна целувка и скърши снага в няколко подигравателни поклона.

Щом се убеди, че всички са разбрали колко малко й пука за глупавия старец с тъпите му брезови клонки, Фльор се измъкна през страничната врата, грабна старото си вълнено палто от закачалката в коридора и изтича навън. Утрото бе студено и от устата й излизаха бели облачета пара, докато тичаше по плътно утъпканата земя, по-далеч от старите сиви каменни постройки. Измъкна от джоба на палтото любимата си бейзболна шапка с емблемата на „Ню Йорк Янкис“. Шапката закачи гумения ластик на конската й опашка, но Фльор не обърна внимание. Белинда й бе купила шапката миналото лято.

Фльор имаше право да вижда майка си два пъти в годината – по време на коледната ваканция и един месец през август. Точно след четиринайсет дни двете щяха да бъдат заедно в Антиб, където прекарваха всяка Коледа. Момичето отмяташе дните в календара си от миналия август. Най-много от всичко на света обичаше да бъде с майка си.

Фльор не бе виждала баща си. Той я довел в манастира, когато е била само на една седмица, и оттогава никога повече не се бе появявал. Тя нито веднъж не бе ходила в дома на „Рю дьо Биенфезанс“, където те живееха без нея – майка й, баща й, баба й… и брат й Мишел. Вината не била нейна, така я бе уверила майка й.

Фльор подсвирна пронизително с уста, когато приближи оградата, до която стигаха земите на манастира. Преди да й сложат шините, можеше да свирка много по-добре. Преди да й сложат шините, Фльор не вярваше, че може да изглежда по-грозна. Сега знаеше, че е сгрешила.

Дорестият червеникавокафяв жребец изцвили, подаде глава над стълба на оградата и потърка муцуна в рамото й. Беше спортна порода, Сел Франс, собственост на съседа, винар, и според Фльор беше най-красивото създание на земята. Би дала всичко, за да го поязди, но монахините не позволяваха, при все че съседът й бе дал разрешение. Тя искаше да пренебрегне забраната и да го яхне, но се боеше, че ще я накажат, като се обадят на Белинда да не идва.

Един ден Фльор щеше да стане велика ездачка, въпреки че в момента се славеше като най-непохватното момиче в манастира. По няколко пъти на ден се спъваше в големите си ходила, изтърваваше чиниите на пода, събаряше вазите с цветя, а монахините тичаха презглава към детската, за да пазят бебето, което й хрумнеше да погушка. Единствено когато ставаше дума за спорт, Фльор забравяше притесненията заради големите си крака, извисяващата се фигура и огромните ръце. Тя бягаше по-бързо, плуваше по-надалеч и вкарваше шайбата във вратата на хокейното игрище по-добре от всеки друг в манастирското училище. Беше силна и ловка като момче, а да бъде като момче, беше много важно за нея. Бащите обичаха синовете и може би ако беше най-смелата, най-бързата и най-силната, също като момче, баща й ще й позволи да си отиде у дома.

* * *

Дните преди Коледа се влачеха безкрайно бавно до дългоочаквания следобед, когато пристигаше майка й, за да я вземе. Фльор бе опаковала багажа си няколко часа преди това и докато чакаше, една по една монахините се изреждаха в студеното преддверие, за да й дадат последни напътствия.

— Фльор, не забравяй да си вземеш пуловер. Дори на юг може да е студено през декември.

— Да, сестро Доминик.

— Помни, че не си в Шатийон сюр Сен, където познаваш всички. Не бива да говориш с непознати.

— Да, сестро Маргьорит.

— Обещай ми, че всеки ден ще ходиш на литургия.

Тя кръстоса пръсти в гънките на полата си.

— Обещавам, сестро Терез.

Сърцето на Фльор щеше да се пръсне от гордост, когато красивата й майка най-сетне се появи в преддверието, все едно райска птица кацна сред ято черни лястовици. Под снежнобялото си палто от норки Белинда носеше жълта копринена блуза и тъмносин панталон, пристегнат в кръста с плетен оранжев колан. Гривни от платина и лусит подрънкваха върху китките й, а от ушите й висяха големи халки в тон с тях. Всичко по нея беше ярко, модерно, стилно и скъпо.

На трийсет и три, Белинда се бе превърнала в скъп диамант, шлифован до съвършенство от Алексей Савагар и скъпите магазини на „Фобур Сен-Оноре“*. Тя беше по-слаба, по-нервна, с по-отривисти и суетни жестове, но очите, изпиващи с обич лицето на дъщеря й, не се бяха променили. Те бяха със същия невинен наситено син оттенък като цвета на зюмбюл, каквито бяха в онзи ден, когато срещна Ерол Флин.

[* Намира се близо до Елисейския дворец, изобилства от антикварни и модни магазини, художествени галерии. – Б.пр.]

Фльор се втурна през преддверието като голямо кутре санбернар и се хвърли в прегръдките на майка си. Белинда отстъпи леко назад, за да запази равновесие.

— Да побързаме – прошепна в ухото на Фльор.

Фльор махна забързано на монахините за довиждане, сграбчи ръката на майка си и я повлече към вратата, преди сестрите да засипят Белинда с оплаквания за последните щуротии на дъщеря й. Не че Белинда им обръщаше внимание.

— Онези стари прилепи – бе казала последния път на Фльор. – Ти си дива, със свободен и независим дух и аз не желая да променят нищо в теб.

Фльор обичаше, когато майка й говореше така. Белинда бе заявила, че необуздаността е в кръвта й.

В подножието на стъпалата пред входа ги очакваше сребристо ламборгини. Фльор се плъзна на предната седалка и вдъхна познатия аромат на „Шалимар“, любимия парфюм на майка й.

— Привет, бебчето ми.

С тихо ридание момичето се сгуши в обятията на Белинда, потъна в пухкавата кожа, уханния облак и всичко, което беше майка й. Беше твърде голяма, за да плаче, ала не можеше да се сдържи. Толкова хубаво беше отново да се почувства бебето на Белинда.

* * *

Белинда и Фльор обичаха Лазурния бряг. На следващия ден след като пристигнаха, те потеглиха от хотела с розова хоросанова замазка, близо до Антиб в Монако, към прочутия Корниш дьо Литорал, или Корниза – виещото се планинско шосе, дръзко впиващо се в скалите край морския бряг.

— Няма да ти прилошее, ако гледаш право пред себе си, вместо да се озърташ настрани – посъветва я Белинда, както и миналата година.

— Но тогава ще пропусна прекалено много интересни гледки.

Първо спряха на пазара в подножието на хълма, където се намираше дворецът на принца на Монако. Стомахът на Фльор бързо се успокои и тя подскачаше от една сергия с храни на друга, сочейки всички лакомства, които й се харесваха. Денят беше топъл и тя беше с шорти в цвят каки, любимата си тениска с надпис: „Истинска наливна бира, забранена за мамини синчета“ и новите си сандали с кожени каишки, които Белинда й бе купила предишния ден. Белинда не се отнасяше към дрехите като монахините.

— Носи това, което ти харесва, бебче – казваше й тя. – Създай собствен стил. По-късно ще имаш много време за висшата мода.

Самата Белинда беше облечена в модели на Емилио Пучи*.

[* Италиански моден дизайнер с аристократичен произход (1914-1992), наричан „бог на пъстрите цветове“, любимец на богатите и звездите, обличал Джаки Онасис, София Лорен, Одри Хепбърн, Мерилин Монро и много други. – Б.пр.]

След като Фльор си избра обяда, задърпа майка си нагоре по стръмната пътека, водеща от пазара на Монте Карло към двореца. Момичето крачеше забързано и бъбреше оживено, докато дъвчеше сандвича с шунка и домашно изпечено кръгло хлебче с маково семе. Фльор говореше четири езика, но най-много се гордееше с английския си с безупречно американско произношение. Беше го научила от съученичките си в манастира – дъщери на дипломати, банкери и шефове на отдели в американски вестници. Усвоявайки техния жаргон и поведение, тя постепенно престана да се възприема като французойка.

Един ден двете с Белинда щяха да заминат да живеят в Калифорния. Искаше й се да отидат още сега, но Белинда нямаше да има пари, ако се раздели с Алексей. Освен това Алексей нямаше да й даде развод. Най-много от всичко на света Фльор искаше да живее в Америка.

— Толкова ми се иска да имам американско име. – Фльор почеса ухапаното от комар място върху бедрото си и отхапа голям залък от сандвича. – Ненавиждам името си. Наистина го мразя. Фльор е глупаво име за някой толкова грамаден като мен. Жалко, че не си ме кръстила Франки.

— Франки е отвратително име – отсече Белинда и се стовари върху пейката, опитвайки се да си поеме дъх. – Фльор е най-близо до женската версия на името на един мъж, който означаваше много за мен. Фльор Диана. Красиво име за красиво момиче.

Белинда винаги твърдеше, че Фльор е красива, макар че не беше истина. Мислите й се отклониха в друга посока.

— Мразя да съм неразположена. Противно е.

Белинда зарови в чантата си за цигара.

— Съзряваш и се превръщаш в жена, бебче.

Фльор изкриви лице в гримаса, за да покаже на Белинда точно какво мисли по въпроса, а майка й се засмя. Момичето посочи към пътеката, извиваща се към двореца.

— Чудя се дали тя е щастлива?

— Разбира се, че е щастлива. Тя е принцеса. Една от най-известните жени в света. – Белинда запали цигара и бутна очилата на темето си. – Трябваше да я видиш в „Лебедът“ с Алек Гинес и Луи Журдан. Господи, колко беше красива.

Фльор протегна крака. Бяха покрити с фини светли косъмчета и порозовели от слънчевите лъчи.

— Той е стар, не мислиш ли?

— Мъже като Рение нямат възраст. Знаеш ли, принцът наистина е изключителен. Много чаровен.

— Срещала си се с него?

— Миналата есен. Дойде на вечеря.

Белинда надяна отново очилата.

Фльор заби петата на сандала в прахта.

— Той беше ли там?

— Подай ми от онези маслини, скъпа.

Белинда посочи към една от картонените кутии с показалеца си със съвършено оформен нокът във формата на бадем, покрит с лак с цвета на зрели малини.

Фльор й подаде кутията.

— Беше ли?

— Алексей притежава имение в Монако. Разбира се, че беше там.

— Не питам за него. – Изведнъж сандвичът се стори безвкусен на Фльор и тя започна да къса хапки и да ги хвърля на патиците от другата страна на пътеката. – Нямах предвид Алексей, а Мишел.

Произнесе на френски името на тринайсетгодишния си брат, което в Америка беше име за момиче.

— Мишел беше там. Беше във ваканция.

— Мразя го. Наистина го мразя.

Белинда остави настрани картонената кутия, без да я отвори, и всмукна дълбоко от цигарата.

— Не ме е грижа, че е грях – продължи Фльор. – Мразя го дори повече от Алексей. Мишел има всичко. Не е честно.

— Той няма мен, скъпа. Не го забравяй.

— А аз нямам баща. Но пак не сме наравно. Мишел поне може да се прибира у дома, когато не е в училище. Може да бъде с теб.

— Дошли сме тук, за да си прекараме добре, бебче. Нека не говорим за сериозни неща.

— Не мога да разбера Алексей – не се отказваше момичето. – Как е възможно някой толкова да ненавижда едно бебе? Навярно сега би могло, когато съм голяма… Но не и когато съм била само на една седмица.

— Обсъждали сме го толкова много пъти – въздъхна Белинда. – Причината не е в теб. Той така е устроен. Боже, как ми се иска да пийна нещо.

При все че Белинда й го бе обяснявала десетки пъти, Фльор все още не разбираше. Как бе възможно един баща толкова силно да копнее да има синове, че да отпрати надалеч единствената си дъщеря и никога повече дори да не я погледне? Белинда й бе казала, че Фльор му напомняла за провала му, а Алексей не понасял провалите. Но дори и след раждането на Мишел една година по-късно, той не се бе променил. Белинда бе заявила, че причината била невъзможността й да има повече деца.

Фльор изрязваше от вестниците снимки на баща си и ги пазеше в кафяв плик на дъното на шкафа си. Понякога си фантазираше как майката игуменка я вика в кабинета си и там я чака Алексей. Признава й, че е направил ужасна грешка, и й съобщава, че е дошъл да я прибере у дома. След това я прегръща и я нарича „бебчето ми“, както й казваше майка й.

Тя хвърли още едно късче хляб на патиците.

— Мразя го. Мразя и двамата. Мразя и тези ужасни шини! – додаде Фльор за по-голяма тежест. – Джоузи и Селин Сикар ме ненавиждат и не могат да ме понасят, защото съм грозна.

— Просто в момента се самосъжаляваш, скъпа. Спомни си какво ти повтарям постоянно. След няколко години всяко момиче в манастира ще иска да прилича на теб. Само трябва още малко да пораснеш, това е всичко

Лошото настроение на Фльор тутакси се изпари.

* * *

Дворецът на фамилията Грималди представляваше каменна постройка с хоросанова замазка, разпростираща се на голяма площ, с грозни квадратни кули и караулки за гвардейците отпред. Белинда наблюдаваше дъщеря си, която се стрелна през тълпата туристи и се изкачи на върха на старото оръдие, за да разгледа по-добре яхтите в залива на Монако. В гърлото й заседна буца. Фльор беше истинско дете на Флин – същата необузданост и неутолима жажда за живот.

Толкова пъти й се бе искало да разкрие истината. Да каже на Фльор, че мъж като Алексей Савагар никога не би могъл да бъде неин баща. Че Фльор е дъщеря на Ерол Флин. Но страхът я принуждаваше да мълчи. Много отдавна се бе научила да не противоречи на Алексей. Само веднъж бе успяла да го победи. Само веднъж той се беше почувствал безпомощен. Когато се роди Мишел.

След вечерята Белинда и Фльор отидоха на кино, за да гледат американски уестърн със субтитри на френски. Филмът беше стигнал до средата, когато Белинда го видя за пръв път. Сигурно е издала някакъв звук, защото Фльор я погледна.

— Нещо не е наред ли?

— Не, няма нищо – с усилие смотолеви Белинда. – Просто… онзи мъж…

Белинда изучаваше каубоя, който току-що бе влязъл в салона, където Пол Нюман играеше покер. Мъжът беше много млад и далеч не бе красавец като кинозвезда. Камерата го показа в близък план и Белинда затаи дъх. Невъзможно. И все пак…

Изминалите години сякаш се стопиха за миг. Джеймс Дийн се бе върнал.

Актьорът беше висок и слаб, с крака, които постоянно се движеха, сякаш не можеше да си намери място. Дългото му тясно лице приличаше на изсечено с бунтовен замах от кремък, а неправилните му черти излъчваха самоувереност, която достигаше до арогантност. Имаше права кестенява коса; дълъг и тесен нос, с лека гърбица; пухкави и нацупени устни. Единият му преден зъб бе леко крив и нащърбен в края. А очите му… Непокорни и печално сини.

Всъщност не приличаше на Джими – вече го бе осъзнала. Беше по-висок и не толкова красив. Но той беше още един бунтовник – Белинда го усещаше в костите си – още един мъж, който живееше по свои собствени правила.

Филмът свърши, но тя не помръдваше от стола, стиснала нетърпеливата ръка на Фльор, докато чакаше да изтекат надписите. Името му проблесна върху екрана. В гърдите й се надигна неудържимо вълнение.

Джейк Коранда.

След толкова години Джими й бе изпратил знак. Казваше й, че не бива да губи надежда. Един мъж сам кове съдбата си; една жена сама направлява живота си. Джейк Коранда, мъжът зад онова необикновено лице, й бе вдъхнал надежда. Не знаеше как, но все още можеше да сбъдне мечтите си.

* * *

През лятото, малко преди шестнайсетия й рожден ден, момчетата от Шатийон сюр Сен сякаш преоткриха Фльор.

— Здрасти, кукло! – извикаха те в хор, когато Фльор излезе от пекарната с шоколадово петно върху брадичката.

Тя вдигна глава и видя три момчета да се подпират на вратата на съседната аптека. Пушеха и слушаха „Крокодилски рок“ на Елтън Джон от портативен транзистор. Едното момче стъпка фаса си.

— Хей, кукло, погледни насам! – подвикна то на френски и направи подканващ жест с глава.

Фльор се озърна през рамо, за да види на коя от съученичките й говори.

Момчето се засмя. Смушка приятеля си и посочи краката й.

— Погледни тези крака! – продължи на френски.

Фльор сведе поглед, за да види какво не е наред с краката й и още една шоколадова капка от еклера украси сините кожени каишки на сандалите й „Д-р Шол“. Най-високото момче й, смигна и чак тогава тя осъзна, че те се възхищават на краката й. На нейните крака!

— Какво ще кажеш за една среща? – продължи да упорства на френски дългучът.

Среща. Той я канеше на среща! Фльор изтърва еклера и се затича през улицата към моста, където всички момичета трябваше да се срещнат. Светлорусата й коса се развя като лъскава конска грива. Младежите се смееха и подсвиркваха подире й.

Когато се върна в манастира, тя хукна към стаята си и се залепи за огледалото. Същите тези момчета обикновено й подвикваха, че е бостанско плашило. Какво се бе случило? Лицето й изглеждаше все същото: гъсти вежди, като че ли очертани с тъп черен молив, зелени очи, разположени твърде раздалечено, и широка уста, стигаща от едното до другото ухо. Най-после бе спряла да расте, но не преди да достигне метър и осемдесет и два. Наистина шините вече ги нямаше. Може би беше заради това.

* * *

С приближаването на август Фльор едва не се разболя от вълнение и очакване. Щеше да бъде цял месец с майка си! При това на Миконос, любимия им гръцки остров. Първата сутрин двете се разхождаха край брега под заслепяващо белите слънчеви лъчи и Фльор не можеше да спре да бъбри, нетърпелива да сподели всичко с майка си.

— Толкова е странно как всички онези момчета ми викат и подсвиркват. Защо го правят? Мисля, че е, задето най-сетне се отървах от шините.

Фльор подръпваше разсеяно прекалено голямата тениска, която бе нахлузила върху бикини с цвят на зелена ябълка, с който Белинда я бе изненадала. Цветът й харесваше, но двете части на костюма бяха смешно малки и тя се притесняваше. Белинда беше облечена в туника на бледожълти ивици, а върху китката й проблясваше широка стоманена гривна на Галанос*.

[Джеймс Галанос (1924), моден дизайнер, създавал и костюми за киното. – Б.пр.]

И двете бяха боси, но ноктите на краката на Белинда бяха лакирани с тъмнокафяв лак.

Майка й отпиваше от чашата си с „Блъди Мери“, която бе взела със себе си. Белинда пиеше повече, отколкото би трябвало, но Фльор не знаеше как да я накара да спре.

— Горкото ми бебче – въздъхна Белинда, – колко е трудно вече да не си грозното патенце. Особено след като толкова бе обсебена от тази идея. – Тя обви свободната си ръка около талията на дъщеря си и изпъкналата кост на таза й се докосна до бедрото на Фльор. – От години ти повтарям, че единственият ти проблем е възрастта, просто трябваше да пораснеш, но ти беше толкова упорита.

Тонът, с който Белинда го каза, накара Фльор да почувства, че упоритостта е нещо, с което трябва да се гордее. Тя прегърна майка си, после се пльосна на пясъка.

— Никога няма да правя секс. Говоря сериозно, Белинда. И никога няма да се омъжа. Дори не харесвам мъжете.

— Ти не познаваш мъжете, скъпа – отбеляза Белинда сухо. – Щом веднъж напуснеш онзи затънтен манастир, ще се почувстваш съвсем различно.

— Няма. Може ли една цигара?

— Не. А и мъжете са прекрасни, бебче. Разбира се, точните мъже. Силните и властни мъже. Когато влезеш в ресторант, хванала под ръка такъв важен и влиятелен мъж, всички ще те гледат и ще виждаш възхищението в очите им. Те ще знаят, че си специална.

Фльор се намръщи и подръпна лепенката на палеца си.

— Затова ли не искаш да се разведеш с Алексей? Защото е важен и влиятелен?

Белинда въздъхна и отметна глава назад, за да изложи лице на слънцето.

— Вече съм ти го казвала, бебче. Заради парите е. Не притежавам никакви умения, за да издържам двете ни.

Но Фльор щеше да притежава умения. Имаше отличен по математика. Говореше свободно френски, италиански, немски и малко испански. Имаше задълбочени познания по история и литература, можеше да пише на машина, а когато отидеше в университета, щеше да научи още повече. И не след дълго щеше да може да издържа и двете. Тогава с Белинда щяха да живеят завинаги заедно и никога повече нямаше да се разделят.

Два дни по-късно една от парижките познати на Белинда пристигна на Минокос. Белинда й представи Фльор като своя племенница, както винаги правеше в редките случаи, когато се натъкнеха на неин познат. Сърцето на Фльор винаги се свиваше от болка, но Белинда казваше, че е длъжна да постъпва така, иначе Алексей ще забрани пътуванията им.

Жената беше мадам Филип Жак Дюверже, но Белинда каза, че някога била Бъни Грубен от Уайт Плейнс, щата Ню Йорк. Освен това през шейсетте била известен модел и не спря да насочва фотоапарата си към Фльор.

— Просто за забавление – обясни тя.

Фльор мразеше да я снимат и бързаше да се скрие във водата.

Мадам Дюверже я следваше с щракащия фотоапарат.

Горещите дни на Миконос се нижеха един след друг и много скоро Фльор откри, че младите мъже, които се мотаеха из топлите пясъци на гръцките плажове, не се различават особено от момчетата в Шатийон сюр Сен. Тя сподели с Белинда, че те толкова я изнервят, че дори не може да се наслади на новия си шнорхел.

Белинда отпи от джина с тоник.

— Не им обръщай внимание. Те не са важни.

* * *

Когато Фльор се върна в манастира за последната си година, не подозираше, че много скоро животът й завинаги ще се промени. През октомври, малко след шестнайсетия й рожден ден, в спалнята избухна пожар и всички момичета трябваше да бъдат евакуирани. Фотограф от местния вестник се бе озовал на място и бе успял да заснеме дъщерите на най-прочутите и богати френски семейства, застанали по пижами край горящата сграда. Въпреки че спалнята бе почти в развалини, никой не бе пострадал сериозно, но заради известността на замесените семейства няколко от снимките се появиха по страниците на „Монд“, включително и заснета отблизо фотография на дъщерята на Алексей Савагар.

Алексей беше твърде умен, за да пази съществуването на Фльор в тайна. Вместо това, когато споменаваха името й, върху лицето му се появяваше тъжно и замислено изражение и повечето хора предполагаха, че момичето е с някакъв физически или умствен недъг. Но ослепително красивата девойка с широка уста и тревожни очи не би могла да бъде позорна тайна.

Алексей беше бесен, че журналистите са разкрили самоличността й, но вече бе твърде късно. Хората започнаха да разпитват. А сякаш за да влоши още повече ситуацията, Соланж Савагар избра точно този момент, за да си отиде от този свят. Алексей не би могъл да понесе вулгарните спекулации, които щяха да станат още по-злостни, ако очевидно здравата внучка, чиято снимка наскоро се бе появила във вестника, отсъства от погребението на баба си.

Той заповяда на Белинда да изпрати някого да доведе копелето й у дома.

* * *

Днес ще се срещна с баща ми. Думите отекваха в главата на Фльор, докато следваше прислужницата надолу по тихия мрачен коридор в сивата каменна сграда на „Рю дьо Биенфезанс“. Стигнаха до малък салон с издадени четириъгълни колони от двете страни на вратата, прислужницата завъртя дръжката и безшумно се оттегли.

— Бебчето ми!

Питието плисна над ръба на чашата на Белинда, когато скочи от тапицирания с копринена дамаска диван. Заряза чашата и протегна ръце.

Фльор се втурна към нея, но се спъна в персийския килим и едва не падна. Двете се прегърнаха и щом Фльор вдъхна познатото ухание на любимия „Шалимар“ на Белинда, се почувства малко по-добре.

Майка й изглеждаше бледа и елегантна в черен костюм на „Диор“, обувки с ниски токчета, елегантно изрязани отпред. Фльор не искаше той да си помисли, че тя се опитва да го впечатли, затова се бе облякла в черен вълнен панталон, пуловер с качулка и старо сако от туид с черна кадифена яка. Приятелките й Джен и Хелене настояваха да си вдигне косата, за да изглежда по-изискана, но тя не се съгласи. Шнолите, които прибираха косата й от двете страни, не подхождаха много на дрехите, но вършеха работа. Накрая, за по-голяма увереност, закачи на ревера една сребърна конска подкова, ала май нямаше много полза.

Белинда обхвана лицето й в шепи.

— Толкова се радвам, че си тук.

Фльор видя сенките под очите на майка си, питието на масата и я прегърна по-силно.

— Толкова ми липсваше.

Белинда я сграбчи за раменете.

— Няма да бъде лесно, бебче. Стой по-далеч от Алексей и да се надяваме на най-доброто.

— Не се страхувам от него.

Белинда махна с трепереща ръка, разбивайки на пух и прах смелостта на Фльор.

— Откакто Соланж се разболя, той е непоносим. Радвам се, че старата кучка е мъртва. Тя се бе превърнала в изпитание дори за него. Мишел е единственият, който искрено я оплаква и съжалява за смъртта й.

Мишел. Брат й сега бе на петнайсет, с една година по-малък от нея. Тя знаеше, че ще е тук, но не си позволяваше да мисли за това. Вратата зад тях тихо щракна.

— Белинда, позвъни ли на барон Дьо Шамбре? Той бе много привързан към майка.

Гласът му беше нисък, дълбок и много властен. Глас, на който се подчиняваха, без да се налага да се повишава.

Той не може да ми стори нищо повече – помисли си Фльор. Нищо. Бавно се извърна, за да се озове за пръв път лице в лице с баща си.

Приличаше на полиран – безупречно поддържани ръце и нокти, редеещата стоманеносива коса бе идеално вчесана. Носеше вратовръзка с цвета на отлежало шери и тъмен костюм с жилетка. Говореха, че след Помпиду той е най-влиятелният мъж във Франция. Когато я видя, издаде кратък презрителен звук.

— И така, Белинда, това е дъщеря ти. Облечена е като селянка. Фльор едва се сдържа да не се разплаче, но намери сили да вирне брадичка и да го погледне предизвикателно от висотата на своя ръст. Нарочно заговори на английски. Американски английски. Ясен и чист.

— Монахините са ме научили, че добрите маниери са много по-важни от дрехите. Предполагам, че в Париж нещата са по-различни.

Фльор чу как Белинда пое рязко дъх, но Алексей не трепна. Единствено очите му реагираха на безочливостта на момичето.

Те я огледаха бавно от глава до пети, търсейки недостатъци, които Фльор не се съмняваше, че ще открие в изобилие. Никога не се бе чувствала по-грамадна, по-грозна, по-непохватна, ала отвърна на погледа му, без да мигне.

Застанала отстрани, Белинда наблюдаваше дуела между Алексей и Фльор. В гърдите й се надигна прилив на гордост. Това беше нейната дъщеря – със силен и непокорен дух, изумително красива. Нека Алексей я сравни със слабия си син. Белинда улови точния момент, когато съпругът й откри приликата, и за пръв път от много време, толкова дълго, че бе забравила откога, се почувства спокойна и уверена в негово присъствие. Когато той най-сетне се извърна към нея, тя му отвърна с кратка триумфална усмивка.

Алексей бе видял насреща си Флин, младия, чист и непорочен Флин, но чертите му бяха смекчени и преобразени, дарявайки Фльор с особена красота. Девойката имаше същия широк и изсечен нос, красиво очертана уста и високо чело. Дори очите й носеха неговия отпечатък, със същата форма и раздалечени, само златистозелените ириси бяха на Фльор.

Алексей се обърна на пети и излезе от салона.

* * *

Фльор стоеше до прозореца в спалнята на майка си. Белинда спеше, а тя наблюдаваше как Алексей напуска къщата със своя ролс-ройс, каран от шофьор. Сребристият автомобил се плъзна елегантно надолу по алеята за коли, през високите железни порти и излезе на „Рю дьо Биенфезанс“. Улица „Благотворителност“. Какво глупаво име! В тази къща нямаше никаква благотворителност, само един ужасен мъж, който ненавиждаше собствената си плът и кръв. Може би ако беше дребна и красива… Но нали бащите трябваше да обичат дъщерите си, независимо как изглеждат?

Фльор отдавна не беше малко дете, за да плаче, затова обу мокасините и излезе навън да проучи имението. Откри една задна стълба, водеща в градината, където имаше идеално прави лехи, очертани по краищата с грозни храсти. Каза си, че е била истинска късметлийка, задето са я отпратили по-надалеч от това противно място. От лехите в манастира надничаха петунии, сред които котките, сгушени уютно, се припичаха на слънце и подремваха. Момичето изтри очите си с ръкава на пуловера. Една малка, глупава част от нея искаше да вярва, че сърцето на баща й ще се смекчи, когато я види. Че ще осъзнае каква грешка е направил, когато я е изоставил. Глупачка. Глупачка.

Фльор тръсна глава и се огледа. Погледът й попадна върху едноетажна Т-образна постройка, разположена в дъното на градината. Също като къщата бе изградена от сив камък, но нямаше прозорци. Запъти се към нея и се натъкна на странична врата, която не бе заключена. Завъртя дръжката, пристъпи вътре и се озова в… кутия за бижута.

Стените бяха драпирани с черно моаре, а пред нея блестеше под от черен мрамор. Малките прожектори, вградени в тавана, сияеха като рояк звезди, превръщайки го в нощното небе от картините на Ван Гог. Всяко съзвездие осветяваше по един ретро автомобил. Полираните им повърхности й напомняха на скъпоценни камъни – рубини, изумруди, аметисти и сапфири. Някои от колите стояха директно върху мраморния под, но болшинството бяха издигнати върху платформи. Като че ли някой бе подхвърлил във въздуха шепа блестящи камъни, които, преди да паднат на земята, бяха застинали в нощта.

До всяка кола се виждаха тесни колони с гравирани сребърни табели. Токовете на обувките й отекваха върху мраморния под, докато Фльор ги оглеждаше. „Изота-Фраскини“, модел 8, 1932. „Щуц Беркат“, 1917. „Ролс-Ройс Фантом I“, 1925. „Бугати Бреша“, 1921. „Бугати“, модел 13, 1912. „Бугати“, модел 59, 1935. „Бугати“, модел 35.

Всички автомобили, подредени в по-късата част на Т-образното помещение, имаха отличителния червен овал на „Бугати“.

Точно в средата Фльор видя ярко осветена празна платформа, по-голяма от останалите. Върху табелката в ъгъла на платформата с големи удебелени букви бе изписано:

БУГАТИ 41 РОЯЛ

— Той знае ли, че си тук?

Фльор рязко се извъртя и се озова срещу най-красивото момче, което някога бе виждала. Косата му блестеше като фина жълта коприна, а чертите на лицето му бяха дребни и деликатни. Носеше избелял зелен пуловер и омачкан памучен панталон, пристегнат в кръста с широк каубойски колан. Момчето беше много по-ниско от нея, с дребни и нежни кости като на момиче. Ноктите на дългите му тънки пръсти бяха изгризани до живеца. Имаше остра брадичка, а бледо русите вежди се извиваха над очи със същия наситен син оттенък като първите пролетни зюмбюли.

Лицето на Белинда я гледаше, трансформирано в чертите на този юноша. Старата горчилка се надигна като жлъч в гърлото й.

Той изглеждаше по-млад от своите петнайсет години, докато гризеше остатъците от нокътя на палеца си.

— Аз съм Мишел. Нямах намерение да те шпионирам. – Усмихна й се със стеснителна и печална усмивка и внезапно й се стори по-стар. – Ядосана си ми, нали?

— Не обичам да ме дебнат.

— Не съм го правил, но предполагам, че това няма значение. Нито един от двама ни не бива да е тук. Той ще се вбеси, ако узнае.

Английският му беше американски като нейния и това я накара да го намрази още повече.

— Не ме е страх от него – заяви Фльор войнствено.

— Защото не го познаваш.

— Мисля, че на някои от нас им е провървяло повече.

Изрече думите с най-злостен тон.

— И аз така мисля. – Той отиде до вратата и започна да изключва светлините, проблясващи на тавана, от таблото с ключовете. – По-добре сега си върви. Трябва да заключа, преди той да е разбрал, че сме били тук.

Фльор го мразеше, задето беше толкова дребен и красив. Един повей на вятъра можеше да го отвее.

— Хващам се на бас, че ти правиш всичко, което ти каже. Като изплашен заек.

Той сви рамене.

Повече не можеше да го издържа. Тя изхвърча през вратата и хукна към градината. През всички тези години толкова се бе старала да спечели любовта на баща си, стремейки се да бъде най-смелата, най-бързата и най-силната. Каква жестока шега й бе изиграла съдбата!

* * *

Мишел остана да се взира във вратата, през която бе изчезнала сестра му. Не биваше да си позволява да се надява, че ще станат приятели, но толкова силно го искаше. Нуждаеше се от нещо, от някого, който да му помогне да запълни болезнената празнота, останала след смъртта на баба му, която го бе отгледала и възпитала. Соланж казваше, че той бил нейният шанс, даден й от живота, за да поправи миналите грешки.

Един ден баба му бе чула виковете на Белинда, съобщаваща на баща му за бременността си. Белинда крещяла на Алексей, че ще даде на детето, което носи под сърцето си, точно толкова любов, колкото давал Алексей на бебето, захвърлено в манастира „Благовещение“. Баба му беше казала, че баща й се изсмял на заплахите й. Заявил, че Белинда не би могла да не обича собствената си плът и кръв. Че това бебе ще я накара да забрави другото.

Но баща му сгрешил. Соланж бе тази, която го гушкаше, играеше си с него и го успокояваше, когато бе наранен. Мишел би трябвало да се радва, че тя най-сетне се е отървала от мъките, но толкова много му се искаше баба му да се върне. Да пуши вечните си „Голоаз“, изцапани с червило, да го гали нежно по косата му, когато той коленичеше пред нея, дарявайки го с цялата обич и топлина, от които останалите обитатели на огромната къща на „Рю дьо Биенфезанс“ го лишаваха.

Тя бе тази, която бе извоювала нелекото примирие между родителите му. Белинда се бе съгласила да се показва в обществото с Мишел, ако в замяна се вижда два пъти годишно с дъщеря си. Ала примирието не бе променило факта, че майка му не го обичаше. Беше му заявила, че той е детето на баща си. Но Алексей също не го искаше, особено сега, когато бе разбрал, че Мишел никога няма да бъде като него.

Всички беди в семейството бяха свързани със сестра му – мистериозната Фльор. Дори баба му не знаеше защо я бяха отпратили от дома.

Мишел излезе от гаража и се отправи към стаите си на тавана. Постепенно бе пренесъл вещите си там и вече никой не си спомняше защо и как наследникът на огромното богатство на Савагар живее в някогашните стаи за прислугата.

Излегна се на леглото и скръсти ръце под главата си. Бял парашут висеше като балдахин над малкото желязно легло. Беше го купил от магазин за стоки от армейските излишъци, който се намираше недалеч от подготвителното училище в Бостън, което посещаваше. Обичаше да гледа как по тънкия плат пробягват вълни от въздушното течение в стаята, чувстваше се защитен и закътан, сякаш се намираше в копринена утроба.

Върху белосаните стени висеше безценната му колекция от фотографии. Лорън Бакол в класическа червена прилепнала рокля на Хелън Роуз в „Дизайнерката“. Каръл Бейкър, висяща от полилея в „Торбарите“ в прозрачно творение на Едит Хед, обсипано с мъниста, украсено с щраусови пера.

Над бюрото му Рита Хейуърт като Джилда блестеше в прочутата рокля на Жан Луи, а до нея погледа привличаше Шърли Джоунс в предизвикателна поза и във възхитително крещящия розов комбинезон, който носеше в „Елмър Гантри“. Прочутите жени и техните костюми го очароваха.

Той взе скицника си и с няколко смели щриха на молива нахвърля високо, слабо момиче с дебели вежди и широка уста. Телефонът му иззвъня. Беше Андре. Мишел усети как пръстите му, стиснали слушалката, затрепериха.

— Току-що чух ужасната новина за баба ти – рече Андре. – Много съжалявам. Сигурно ти е много тежко.

Гърлото на Мишел се сви от топлите нотки на искрено съчувствие, прозвучали в познатия глас.

— Можеш ли да се измъкнеш тази вечер? Аз… искам да те видя. Искам да те утеша, cherie.

— С удоволствие – промълви Мишел. – Липсваше ми.

— И ти ми липсваше. В Англия беше ужасно, но Даниел настоя да останем през целия уикенд.

Мишел не обичаше да му се напомня за съпругата на Андре, но Андре много скоро щеше да я напусне и двамата щяха да отидат да живеят в южна Испания, в рибарска хижа. Сутрините Мишел ще премита теракотените подове, ще разбухва възглавниците на диваните, ще подрежда свежи цветя в глинените вази и зрели плодове в плетените кошнички. Следобедите Андре ще му чете поезия, а Мишел ще създава красиви дрехи на шевната машина, на която сам се бе научил да шие. Нощем ще се любят под съпровода на плискащите се морски вълни край брега на залива в Кадис. Така Мишел си представяше блаженството.

— Можем да се срещнем след час – пророни той тихо.

— Добре, след час. – Гласът на Андре се снижи. – Je t’adore*, Мишел.

[Обожавам те (фр.). – Б.пр.]

Мишел преглътна с усилие напиращите сълзи.

— Je t’adore, Андре.

* * *

Фльор никога не бе обличала толкова елегантна дреха – черна рокля с дълги ръкави, плътно обгръщаща фигурата й; малки припокриващи се листа, избродирани от черни мъниста, украсяваха едното рамо.

Белинда вдигна косата й в хлабав кок и закрепи на ушите й изящни обеци – полирани капки оникс.

— Ето – рече майка й и отстъпи назад, за да огледа творението си. – Да видим дали сега ще те нарече селянка.

Фльор трябваше да признае, че изглежда по-изискана и по-голяма за своите шестнайсет години, но се чувстваше странно, сякаш се бе облякла в дрехите на Белинда.

Девойката зае мястото си в средата на дългата маса, Белинда се настани в единия край, а Алексей в другия. Цареше потискащо мълчание. Всичко беше бяло. Бяла ленена покривка и салфетки, бели свещи, тежки алабастрови вази с по десет бели разцъфнали рози. Дори храната беше бяла – крем супа, бели аспержи и бели миди, чиято миризма се смесваше с тежкото сладникаво ухание на белите рози. Тримата, облечени в черно, приличаха на гарвани, накацали край погребална катафалка. Кървавочервените нокти на Белинда бяха единственото цветно петно върху този мрачен фон. Дори отсъствието на Мишел не можеше да направи ужасната вечеря по-поносима.

Фльор искаше майка й да спре да пие, но Белинда пресушаваше чашите с вино една след друга и само ровичкаше храната си. Когато майка й угаси цигарата в чинията си, прислужникът побърза да я отнесе.

— Сега бих искал да те заведа да видиш баба си.

Гласът на Алексей наруши тишината.

Ръката на Белинда трепна и виното се разплиска над ръба на чашата.

— За бога, Алексей. Фльор дори не я познаваше. Няма нужда от това.

Фльор не можеше да гледа сгърченото и изплашено лице на майка си.

— Всичко е наред. Не се страхувам.

Прислужникът отмести стола й, докато Белинда остана да седи, застинала и бледа като белите рози пред нея.

Девойката последва Алексей в коридора. Ехото на стъпките им отекваше от сводестия таван, изрисуван с бруталните фрески на митични жени с брони на гърдите и мъже, промушващи се с дълги мечове. Стигнаха до позлатените врати, водещи към главния салон. Той ги разтвори и с жест й заповяда да влезе.

Всички мебели бяха изнесени и в средата бе поставен блестящ черен ковчег, отрупан с бели рози. Редом стоеше малък стол от абанос. Фльор се опита да се държи, сякаш гледката на мъртъвци е ежедневие за нея, но единственият труп, който бе виждала, бе на сестра Мадлин, при това само бегло го бе зърнала. Сбръчканото лице на Соланж Савагар приличаше на моделирано от стара восъчна свещ.

— Целуни баба си по устните в знак на уважение.

— Сигурно се шегуваш.

Тя едва не прихна, но когато го погледна и видя изражението на лицето му, се смрази. Разбра, че на него не му пукаше дали тя ще засвидетелства уважение. Алексей изпитваше смелостта й. Това бе предизвикателство, un défi. По изражението му Фльор разбра, че той нито за миг не допускаше, че тя ще го приеме.

— О, не, аз съм съвсем сериозен – увери я той.

Тя кръстоса крака, за да не треперят.

— През целия си живот съм се сблъсквала с арогантни грубияни.

Устните му грозно се изкривиха.

— За такъв ли ме смяташ? Арогантен грубиян?

— Не. – С усилие на волята Фльор успя да изсумти презрително. — Мисля, че си чудовище.

— Ти си такова дете.

Никога не си бе представяла, че може да ненавижда някого толкова силно. Бавно направи една крачка, сетне още една. Движеше се по лъснатия до блясък под към ковчега и колкото повече приближаваше, толкова по-трудно й беше да устои на желанието да побегне от тази мъртвешки тиха къща, да избяга от „Улицата на благотворителността“, от Алексей Савагар, обратно при безопасния задушаващ уют на монахините. Ала не можеше да побегне. Не и докато не му покаже какво бе захвърлил.

Стигна до ковчега и пое дълбоко дъх. После се наведе и докосна уста до ледените неподвижни устни на баба си.

Внезапно чу остро свистене. За един ужасяващ момент си помисли, че идва от трупа, но в следващия миг Алексей я сграбчи за раменете и я дръпна назад от ковчега.

— Sale grâce!* – изруга злостно и я разтърси. – Същата си като него. Готова си на всичко, за да спасиш гордостта си! – Косата й се разпиля по гърба. Той я бутна да седне на малкия черен стол до ковчега. – Нищо не е прекалено гнусно, ако на карта е заложена гордостта ти.

[* Кучка! (фр.) – Б.пр.]

Със свободната си ръка изтри устните й, размазвайки червилото по бузата й.

Тя се опита да избута ръката му.

— Не ме докосвай! Мразя те! Да не си посмял някога да ме докоснеш!

Хватката му се охлаби. Той пророни нещо толкова тихо, че тя замалко да го пропусне.

— Pur sang.

Фльор спря да се бори.

Той помилва устата й с пръсти. Докосванията му бяха невероятно нежни. Показалецът му обходи линията, където устните се съединяваха. И сетне неочаквано се плъзна в устата й и се придвижи гальовно по зъбите.

— Enfant. Pauvre enfant!*

[* Дете. Бедно дете. (Фр.) – Б.пр.]

Фльор седеше зашеметена, омагьосана, хипнотизирана. Той мърмореше нещо напевно, сякаш бе приспивна песен.

— Уловено в капана на нещо непонятно. Pauvre enfant.

Докосването му беше толкова нежно. Така ли приласкаваха бащите дъщерите, които обичаха?

— Ти си изумителна – промърмори Алексей. – Снимката във вестника не ме подготви за невероятната ти красота. – Усука внимателно около пръстите си кичура, паднал на бузата й. – Винаги съм обичал красивите неща. Дрехи. Жени. Автомобили. – Бръсна палец по извивката на челюстта й. Тя вдъхна уханието на одеколона му, леко остро и пикантно. – Отначало обичах безразборно, но вече се научих да бъда по-придирчив.

Докосна брадичката й.

— Сега имам само една страст. „Бугати“. Виждала ли си „Бу-гати“?

Защо й говореше за коли? Тя си спомни автомобилите в гаража, ала поклати глава.

— Еторе Бугати наричал колите си „pur sang“, „чиста кръв“,

като чистокръвните коне. – Върховете на пръстите му подръпнаха леко полираните капки оникс в ушите й. – Аз притежавам най-великолепната колекция от чистокръвни „Бугати“ в света, с изключение на перлата в короната – „Бугати Роял“. – Гласът му беше тих, любящ… хипнотизиращ. Тя имаше чувството, че я омагьосва. – Създал е само шест броя от тях. През войната един автомобил „Бугати Роял“ е останал в Париж. Аз бях един от тримата, които го скриха от германците в катакомбите на Париж. Този автомобил се е превърнал в легенда и аз съм твърдо решен да се сдобия с него. Трябва да го притежавам, защото той е най-прекрасният. Чистокръвен, разбираш ли ме, enfant? Немислимо е да не притежаваш най-доброто.

Той помилва страната й.

Тя кимна, при все че нищо не разбираше. Защо сега й говореше за това? Но гласът му беше толкова любящ, че старите фантазии отново се събудиха в нея. Клепачите й бавно се притвориха. Баща й я бе видял и след всички тези години най-сетне я искаше.

— Ти ми напомняш за онзи автомобил – прошепна той. – Само дето ти не си чистокръвна, нали?

Отначало Фльор помисли, че усеща пръста му в устата си. После осъзна, че са устните му. Баща й я целуваше.

— Алексей!

Пронизителният вик приличаше на крясъка на ранено животно. Фльор рязко отвори очи.

На вратата стоеше Белинда с изкривено от ужас лице.

— Махни си ръцете от нея! Ще те убия, ако отново я докоснеш! Махни се от него, Фльор. Никога не бива да му позволяваш да те докосва!

Фльор се изправи непохватно от стола.

— Но… Той… Той е мой баща – възрази неволно с пресекващ глас.

Белинда имаше такъв вид, като че ли я бяха зашлевили. На Фльор й призля и се спусна към майка си.

— Прости ми. Съжалявам!

— Как можа? – задавено прошепна Белинда. – Нима само една среща с него бе достатъчна, за да забравиш всичко?

Фльор поклати нещастно глава.

— Не. Не, не съм забравила нищо.

— Ела с мен горе – нареди Белинда с ледено изражение. – Веднага.

— Върви с майка си, cherie. – Гласът на Алексей бе като коприна. – Ще имаме време да поговорим утре, след погребението. Ще направим планове за бъдещето ти.

Фльор се почувства виновна, задето думите му я изпълниха със сладко трепетно усещане.

* * *

Белинда стоеше до прозореца в спалнята си, зареяла поглед през дърветата в проблясващите фарове на автомобилите, преминаващи по „Рю дьо Биенфезанс“. Сълзите се стичаха по бузите й на черни вадички от размазаната спирала и капеха върху реверите на бледосиния й пеньоар. Фльор спеше в съседната стая. Флин бе умрял, без да узнае за нея.

Белинда беше на трийсет и пет, но се чувстваше като старица. Нямаше да позволи на Алексей да открадне красивото й бебче. Без значение какво трябваше да направи. Препъна се в килима и политна към стереоуредбата. Преди час бе провела един телефонен разговор. Това бе единственото, което можа да измисли. Докато се озърташе за питието си, осъзна, че след тази вечер няма да има повече.

Остави чашата на пода до купчината с грамофонни плочи. Клекна до тях и взе албума, който лежеше най-отгоре. Музиката към филма „Дяволска касапница“. Втренчи се в снимката върху обложката.

Джейк Коранда. Актьор и драматург. „Дяволска касапница“ беше вторият му филм от поредицата за Птичаря Калибър. За разлика от кинокритиците, Белинда харесваше и двата филма. Те твърдяха, че Джейк търгува евтино таланта си, като участва в подобен боклук, но тя не смяташе така.

Снимката върху обложката го изобразяваше в първата сцена от филма „Дяволска касапница“. Джейк, като Птичаря Калибър, се взираше в камерата с уморено и прашно лице; меките му пухкави устни бяха провиснали в грозна гримаса, а отстрани на бедрата му висяха револвери със седефени дръжки. Тя отметна глава назад, затвори очи и призова фантазиите, които щяха да й помогнат да се почувства по-добре. Постепенно звуците от преминаващите в далечината коли заглъхнаха и Белинда чуваше само тежкото му дишане, усещаше единствено топлите му длани, обхванали гърдите й.

Да, Джейк. О, да. О, да, мой скъпи Джими.

Албумът се изплъзна от пръстите й и я изтръгна от света на фантазиите. Белинда протегна ръка към смачкания пакет цигари, но той бе празен. Смяташе след вечеря да изпрати някой от прислугата да й купи цигари, но бе забравила. Всичко й се изплъзваше. Всичко, с изключение на дъщерята, която никой и никога нямаше да й отнеме.

Чу звука, който очакваше – стъпките на Алексей по стълбите. Плисна още малко уиски в чашата и я взе със себе си, когато излезе в коридора. Лицето на Алексей изглеждаше уморено и изпито. Навярно последната му невръстна любовница го бе изтощила. Тя пристъпи към него, пеньоарът се свлече и оголи едното й рамо.

— Ти си пияна – изгледа я той презрително.

— Само малко. – Кубчетата лед иззвънтяха в чашата. – Колкото да разговарям с теб.

— Върви да спиш, Белинда. Твърде съм уморен, за да задоволявам желанията ти тази вечер.

— Искам само една цигара.

Той я погледна внимателно, извади сребърната си табакера и я отвори. Тя бавно избра една цигара, сетне мина покрай него и влезе в спалнята му. Алексей я последва.

— Не си спомням да съм те канил.

— Извинявай, че нахлувам в детското царство – тросна се тя саркастично.

— Върви си, Белинда. За разлика от любовниците ми, ти си стара и грозна. Превърнала си се в отчаяна жена, която знае, че няма с какво да привлече един мъж.

Тя тръсна глава. Нямаше да допусне думите му да я наранят. Трябваше да се съсредоточи върху онази гнусна сцена – устата на Алексей, покрила устните на Фльор.

— Няма да ти позволя да сложиш мръсните си ръце върху дъщеря ми.

— Твоята дъщеря? – Той свали сакото си и го захвърли върху един стол. – Нима тя не е нашата дъщеря?

— Ще те убия, ако я докоснеш.

— Боже мой, cherie. Алкохолът съвсем е помътил разсъдъка ти. — Копчетата му за ръкавели издрънчаха върху бюрото, където ги захвърли. – От години ме молиш да я направя член на семейството ни.

Въпреки че нямаше начин той да знае за телефонния разговор, който бе провела, Белинда трябваше да положи голямо усилие, за да звучи спокойно.

— На твое място не бих била толкова самоуверена. Сега, когато Фльор е голяма, вече нямаш такава власт над мен.

Пръстите му застинаха върху копчетата на ризата.

Белинда се насили да продължи.

— Имам планове за нея и вече не ми пука кой ще узнае, че си отглеждал дъщерята на друг мъж.

Не беше вярно. Пукаше й и още как. Не можеше да понесе мисълта, че обичта на дъщеря й ще се превърне в омраза. Ако Фльор откриеше, че Алексей не е неин баща, никога нямаше да разбере защо майка й я бе излъгала. Още по-лошо – никога нямаше да разбере защо Белинда бе останала с него.

Алексей я погледна развеселено.

— Да не би да ме изнудваш, cherie. Нима си забравила колко много обичаш разкоша? Ако някой научи истината за Фльор, няма да имаш достъп до парите ми, а ти отлично знаеш, че не можеш да оцелееш без тях. Не би могла да заработиш за къшей хляб, да не говорим за уиски.

Белинда бавно пристъпи към него.

— Може би не ме познаваш толкова добре, колкото си мислиш.

— О, познавам те, cherie. – Пръстите му се плъзнаха надолу по ръката й. – Дори ти не се познаваш така добре.

Белинда се вгледа в лицето му, търсейки следа от някаква нежност и човещина. Ала виждаше единствено устата, притисната към устните на дъщеря й.

* * *

Сутринта след погребението на Соланж, Фльор се събуди преди разсъмване от нечии стъпки. Отвори очи и видя Белинда да хвърля дрехи в куфара й.

— Ставай, бебче – прошепна тя. – Вече опаковах багажа ти. Не вдигай шум.

Белинда отказа да й обясни защо заминават, докато не стигнаха до предградията на Париж.

— За известно време ще отседнем в имението на Бъни Дюверже във Фонтенбло. – Очите й постоянно се стрелкаха нервно към огледалото за обратно виждане, а от напрежение край устата й се бяха образували дълбоки линии. – Запозна се с нея това лято, когато бяхме в Миконос, помниш ли? Жената, която все те снимаше.

— Помолих я да не го прави. Мразя да ме снимат.

Фльор не усещаше миризма на алкохол, но се чудеше дали Белинда не е пила. Нямаше дори седем сутринта. Мисълта я разстрои също толкова, колкото да я събудят на разсъмване и измъкнат от къщата без никакво обяснение.

— За щастие, Бъни не ти е обърнала внимание. – Белинда отново погледна в огледалото за обратно виждане. – След като се върнах в Париж, ми се обади няколко пъти. Тя те мислеше за моя племенница, помниш ли? Говореше само колко си прекрасна и как трябва да станеш модел. Поиска ми телефонния ти номер.

— Модел! – Фльор се наведе напред и зяпна смаяно Белинда. – Това е откачено.

— Бъни твърди, че имаш точно този тип и лице, и фигура, за които дизайнерите дават мило и драго.

— Но аз съм висока метър и осемдесет и два!

— Бъни е била модел, така че знае най-добре. – Белинда зарови в чантата си с една ръка и извади табакерата си. – Когато след пожара видяла снимката ти в „Монд“, разбрала, че не си моя племенница. Отначало ми била бясна, но след два дни ми се обади и призна, че е изпратила снимките, които ти направила в Миконос, на Гретхен Казимир. Тя е собственичка на една от най-престижните модни агенции в Ню Йорк.

— Модна агенция! Защо?

— Гретхен се влюбила в снимките и иска Бъни да ти направи няколко пробни снимки.

— Не мога да повярвам! Тя сигурно те поднася.

— Казах й истината – че Алексей никога няма да ти позволи да бъдеш модел. – Белинда извади запалка от жабката. – Но след случилото се… – Всмукна дълбоко от цигарата. – Ще можем да се издържаме. Налага се да се махнем колкото е възможно по-далеч от него и Ню Йорк е идеалното място. Това ще бъде нашият билет към свободата, бебче. Зная го.

— Но аз не мога да бъда модел! Не приличам на нито един известен модел! – Фльор подпря мокасините на предното табло и притисна колене към гърдите си, надявайки се, че натискът ще разхлаби стегнатите възли в стомаха й. – Аз… не разбирам защо трябва да заминаваме точно сега. Първо трябва да завърша училище. – Обхвана по-плътно коленете си. – И… Алексей не… Изглежда, вече не ме мрази толкова много.

Кокалчетата на Белинда побеляха, когато стисна волана, и Фльор разбра, че е сгрешила.

— Имам предвид, само че…

— Той е змия. От години ме молиш да го напусна. Сега най-после го направих и повече не желая да чувам нито дума. Ако пробните снимки са добри, ще печелиш повече от достатъчно, за да ни издържаш.

Фльор винаги бе смятала да ги издържа, но не по този начин. Искаше да използва знанията си по математика и езиковите умения, за да започне някакъв бизнес или може би като преводач към НАТО. Плановете на Белинда бяха безпочвени фантазии. Моделите бяха красиви жени, а не тромави, прекалено високи шестнайсетгодишни грозни момичета.

Подпря брадичка на коленете си. Защо трябваше да заминават точно сега? Защо заминаваха точно когато баща й започваше да я харесва?

* * *

Бъни Дюверже й изнасяше дълги лекции как да се гримира, как да върви, осведоми я кои са влиятелните хора в нюйоркските модни кръгове, като че ли Фльор я бе грижа. Цъкаше неодобрително с език, докато гледаше изпочупените нокти на Фльор, мръщеше се на липсата й на интерес към дрехите и навика й постоянно да се блъска в мебелите.

— Не съм виновна – оправда се Фльор след първата нещастна седмица в имението на семейство Дюверже във Фонтенбло. – Много по-грациозна съм на кон.

Бъни завъртя очи и се оплака на Белинда от американския акцент на Фльор.

— Френският акцент е много по-привлекателен.

Ала въпреки всичко Бъни се закле на Белинда, че Фльор „го има“. Когато момичето я попита какво „има“, Бъни махна с ръка и заяви, че „то“ не може да се определи точно.

— Просто се усеща.

Независимо от всичките си недостатъци, Бъни умееше да пази тайна и бе твърдо решена да не позволи на Алексей да ги открие. Вместо да избере парижки коафьор, Бъни изписа от Лондон най-известния моден стилист фризьор, който скъси тук-там с няколко сантиметра косата на Фльор. Когато свърши, Фльор реши, че косата й изглежда съвсем същата, но Бъни със сълзи на очи го нарече „маестро“.

От цялата тази история имаше само едно хубаво нещо. Белинда спря да пие. Фльор се радваше, въпреки че липсата на алкохол правеше майка й по-нервна.

— Ако Алексей узнае за Казимир, ще сложи край на всичко. Ти не го познаваш като мен, бебче. Трябва да се установим в Ню Йорк, преди да ни е открил. Ако нещата се объркат, той ще прекоси океана, за да ни раздели завинаги.

На Фльор й призляваше при мисълта, че Белинда възлага всичките си надежди на тази авантюра. Опитваше се да запомни всичко, което й казваше Бъни. Упражняваше походката си. По коридорите. Нагоре и надолу по стълбите. През моравите. Понякога Бъни я караше да върви с издадени бедра. Друг път да се движи с походка, която наставницата й наричаше „нюйоркска улична превъзходна“. Фльор тренираше да се гримира и да позира, упражняваше различни изражения.

Накрая Бъни се обади на любимия си моден фотограф.

* * *

Когато Гретхен Казимир извади от плика последните снимки, които Бъни й бе изпратила, пръстите на краката й със съвършен педикюр се свиха в обувките с висока платформа и тънки токчета. Да, определено беше длъжница на Бъни за това момиче. Боже, този път за цял живот. Девойката беше изумителна. Този тип лица се появяваха веднъж на десет години, като това на Сузи Паркър*, Джийн Шримптън*2 или Туиги*3. Напомняше на Гретхен едновременно на Шримптън и на Верушка*4. Лицето на момичето щеше да стане модният символ на десетилетието.

[* Американска актриса и модел (1932-2003), популярна от четирийсетте до шейсетте години на миналия век. – Б.пр.]

[*2 Английски супермодел и актриса (р. 1942), една от 100-те най-влиятелни модни икони за времето си. – Б.пр.]

[*3 Леели Хорнби, английски супермодел, певица и актриса. – Б.пр.]

[*4 Германски модел и актриса, популярна през шейсетте години наминалия век, потомка на аристократично семейство от Източна Прусия, наричат я „първия супермодел в света“. – Б.пр.]

Тя гледаше право в обектива. Дръзки, почти мъжки черти на лицето, сред облак великолепна руса коса с преливащи нюанси. Всяка жена на света би искала да изглежда така. Гретхен вдигна любимата си снимка. На нея Фльор беше боса, косата й бе сплетена на плитка като на момичетата от планините, големите й ръце висяха отпуснати встрани. Носеше просмукана от вода семпла памучна рокля. Подгъвът висеше, натежал и неравен около коленете. Зърната на гърдите й бяха щръкнали, а влажният плат очертаваше безкрайно дългите бедра много по-ясно, отколкото ако момичето беше голо. Във „Воуг“ щяха да припаднат от възторг.

Гретхен Казимир бе изградила агенцията си от един офис, превръщайки я в организация почти толкова престижна и могъща като агенцията на Айлийн Форд. Но „почти“ не беше достатъчно добро. Беше време Айлийн Форд да й диша праха.

И Фльор Савагар щеше да й помогне да го постигне.

* * *

Фльор бе зареяла поглед през прозореца, докато таксито лавираше в натоварения манхатънски трафик. Беше студен и свеж ранен декемврийски следобед. Всичко беше мръсно, красиво и прекрасно. Ако не беше толкова изплашена, Ню Йорк щеше да бъде идеалният град за нея.

— Не мога да повярвам, бебче – заговори Белинда развълнувано и угаси третата си цигара, откакто се бяха качили в таксито. – Не мога да повярвам, че се измъкнахме. Алексей ще побеснее. Неговата дъщеря – модел! Но след като няма да имаме нужда от парите му, той не може да направи нищо, с което да ни спре. Ох! Внимавай, бебче.

— Извинявай.

Фльор прибра лакътя си. Мисълта, че Белинда гради бъдещето им върху кариерата й на модел, караше стомахът й да се присвива болезнено.

Гретхен трябваше да им наеме скромен апартамент, но таксито спря пред луксозна сграда, чийто адрес бе изгравиран върху стъклото над вратата. Портиерът внесе куфарите им в асансьора, чийто последен пътник е бил напарфюмиран с „Джой“.

Стомахът на Фльор се сви, когато асансьорът пое нагоре. Не можеше да го направи. Беше видяла пробните снимки, бяха грозни. Когато излязоха, краката й потънаха в дебелия зелен килим с цвят на свежа целина. Тя последва Белинда и портиерът ги поведе надолу по коридора към двойната врата, облицована с ламперия. Отключи я и внесе куфарите вътре. Белинда влезе първа в апартамента. Докато я следваше, Фльор забеляза странния аромат. Познат, но не можеше точно да го определи. Нещо като…

Девойката мина покрай Белинда и го видя. Пое пресекливо дъх. Белинда издаде тих, приглушен вик. Алексей Савагар излезе от сенките.

— Добре дошли в Ню Йорк, скъпи мои.

Какво правиш тук? – попита Белинда полушепнешком.

— Quelle question?* Моите дъщеря и съпруга заминават за Новия свят. Не трябва ли поне да съм тук, за да ги посрещна?

[* Що за въпрос? (фр.) – Б.пр.]

Усмихна се обезоръжаващо на Фльор, подканяйки я да се засмее на шегата.

Девойката понечи да се усмихне в отговор, но бързо се възпря, като видя пребледнялото лице на майка си. Приближи до Белинда.

— Няма да се върна обратно. Не можеш да ме заставиш.

Звучеше като малко дете и Алексей я изгледа развеселено.

— И защо реши, че ще го направя? Моите адвокати вече прегледаха договора, който Гретхен Казимир ти е предложила, и нямат никакви възражения, всичко е чисто и почтено.

Цялата тайнственост, за която Белинда толкова бе настоявала, е била за нищо. Фльор вдъхна уханието на белите рози.

— Ти знаеш за Казимир?

— Не бих искал да прозвучи нескромно, но много малко убягва от вниманието ми, когато става дума за благополучието на дъщеря ми.

Белинда, изглежда, излезе от транса.

— Не му вярвай, Фльор! Това е номер!

— Моля те, Белинда – въздъхна Алексей уморено, – не прехвърляй своята параноя върху дъщеря ни. – Махна елегантно с ръка. – Нека ти покажа апартамента. Ако не ти хареса, ще ти потърся друг.

— Ти си намерил този апартамент за нас? – изуми се Фльор.

— Бащински подарък за единствената му дъщеря. – Усмивката му я разтопи. – Крайно време е да започна постепенно да заглаждам вината си. Това е малък знак за моята подкрепа и най-добри пожелания за бъдещата ти кариера.

От устните на Белинда се изтръгна немощен, неразбираем звук. Протегна ръка, за да улови ръката на дъщеря си, ала закъсня. Фльор и Алексей вече бяха изчезнали във вътрешността на апартамента.

* * *

Алексей си нае апартамент за целия декември в „Карлайл“. През деня Фльор прекарваше безкрайни часове с екипа на Гретхен Казимир, които я обучаваха как да се държи, говори, облича и гримира. Девойката вземаше уроци при учители по танци и инструктори, които я учеха как да се движи, тичаше всеки ден в Сентръл Парк, имаше редовни занятия с частните учители, които Алексей бе наел, за да продължи образованието си.

Вечер той се появяваше в апартамента с билети за балет, понякога ги канеше на ресторант, където храната бе неустоимо вкусна. Отидоха дори до Кънектикът, където според слуховете било скрито едно „Бугати“ от 1939-а. Белинда седеше на задната седалка и пушеше цигара след цигара. Никога не позволяваше на Фльор да ходи никъде сама с него. Ако Фльор се засмееше на някоя от шегите му или просто лапнеше вкусна хапка от вилицата, която той поднасяше към устата й, Белинда я поглеждаше с такова огорчено изражение, че девойката се чувстваше като най-долна предателка. Тя не бе забравила страданията, които й бе причинил, но Алексей, изглежда, искрено се разкайваше за грешките си от миналото.

— Това беше детска ревност – сподели й той веднъж, когато Белинда бе отишла до тоалетната по време на една от вечерите им. — Жалка проява на несигурност от страна на един съпруг на средна възраст, безумно влюбен в двайсет години по-младата си жена. Боях се, че ти ще заемеш моето място в сърцето й, затова, след като се роди, направих така, че да изчезнеш. Силата на парите, cherie. Никога не я подценявай.

Фльор с усилие преглътна сълзите си.

— Но аз съм била само едно бебе.

— Съгласен съм, отидох непростимо далеч. След време го разбрах. Каква тъжна ирония, нали? Това, което сторих, отдалечи майка ти много повече, отколкото би могло да го стори едно дете. Дори раждането на Мишел нищо не промени.

Обяснението му я обърка и смути, но той целуна нежно дланта й.

— Не те моля да ми простиш, cherie. Някои неща са непростими. Само те моля да ми отредиш малко място в живота си, преди да е станало прекалено късно и за двама ни.

— Аз… аз искам да ти простя.

— Но не можеш. Майка ти никога няма да ти позволи. Разбирам.

* * *

През януари Алексей се върна в Париж, а Фльор направи първите си снимки – реклама на шампоан. Белинда беше с нея през цялото време. Фльор бе вцепенена от ужас, но всички бяха много мили и разбиращи, дори когато се спъна в едно трикрако столче и заля художествения директор с кафе. Фотографът пусна парче на „Ролинг Стоунс“ , а една наистина много мила стилистка я накара да танцува с нея. След малко девойката забрави за ръста си, грамадните като лопати ръце, гигантските стъпала и голямото си лице.

Гретхен нарече снимките „исторически“. Фльор бе доволна, че първото изпитание е зад гърба й.

След два дни засне друга реклама и трета през следващата седмица.

— Никога не съм си представяла, че всичко ще се случи толкова бързо – призна тя на Алексей по време на един от честите им телефонни разговори.

— Сега целият свят ще види колко си красива и ще бъде омагьосан от очарованието ти, също като мен.

Фльор се усмихна. Той й липсваше, но не беше толкова глупава, че да го спомене пред Белинда. След като Алексей се върна в Париж, Белинда сякаш оживя – започна отново да се смее и не се докосваше до алкохол.

Новината за новото момиче модел започна да се разпространява. През март засне първата си модна фотосесия, а прес агентът на Гретхен започна да я нарича „Лицето на десетилетието“. Никой, с изключение на Фльор, не възрази.

Внезапно всички започнаха да я искат. През април сключи договор с „Ревлон“. През май засне фотосесия, която зае цели шест страници в „Гламър“. От „Воуг“ я изпратиха в Истанбул за фотосесия на кафтани, а след това замина за Абу Даби да снима реклама на дрехи за почивка. Отпразнуваха седемнайсетия й рожден ден в курорт на Бахамите, където Фльор снимаше бански костюми, докато Белинда флиртуваше с бивша звезда от сапунена опера, почиващ там.

Тя продължи да работи с различни преподаватели, но не беше същото, като да ходи редовно на училище. Съученичките й липсваха. За щастие, Белинда я придружаваше навсякъде. Двете бяха повече от майка и дъщеря. Бяха най-добри приятелки.

Фльор започна да печели големи суми, които трябваше да бъдат инвестирани, но Белинда не разбираше от финанси, затова момичето започна да се допитва до Алексей по време на телефонните им разговори. Съветите му бяха толкова полезни, че двете с Белинда постепенно започнаха да разчитат на него и накрая оставиха управлението на парите й в умелите му ръце.

Появи се първата корица на списание на Фльор. Белинда купи двайсет броя и ги подреди из целия им апартамент. Списанието със снимката й се продаде с най-големия тираж в историята си, а кариерата на Фльор се изстреля в небесата. Тя беше благодарна, че успехът я бе споходил толкова бързо и лесно, но в същото време това я караше да се чувства неудобно. Всеки път, когато се погледнеше в огледалото, се питаше защо е цялата тази налудничава шумотевица.

От списание „Пийпъл“ я помолиха за интервю.

— Моето момиче не само сияе – заяви Белинда на репортера. – Тя блести.

Точно от това се нуждаеха редакторите на списанието.

БЛЯСКАВОТО МОМИЧЕ ФЛЬОР САВАГАР

МЕТЪР ОСЕМДЕСЕТ И ДВА ЧИСТО ЗЛАТО

Когато видя корицата, Фльор заяви на Белинда, че никога повече няма да се осмели да се покаже на публично място.

— Прекалено късно – засмя се Белинда. – Прес агентът на Гретхен вече се постара прякорът да се затвърди.

* * *

Фльор живееше в Ню Йорк вече година, когато й направиха първото предложение да се снима във филм. Сценарият беше боклук и Гретхен посъветва Белинда да откаже. Белинда го стори, но след това с дни беше потисната.

— Мечтаех да заминем за Холивуд, но Гретхен е права. Първият ти филм трябва да бъде специален.

Холивуд? Всичко се развиваше прекалено бързо. Фльор пое дълбоко дъх и се опита да се успокои и да преглътне възраженията си.

„Ню Йорк Таймс“ отпечата статия за Фльор със заглавието: „Бляскавото момиче е Голямо, Красиво и Богато“.

— Този път наистина говоря сериозно – изпъшка Фльор. – Никога, никога повече няма да си покажа носа навън.

Белинда се засмя и си наля диетична сода.

* * *

Белинда постепенно се отърва от старинните мебели в апартамента им и го обзаведе в изчистен модерен стил, на светлинни години далеч от резиденцията на „Рю дьо Биенфезанс“. Стените в дневната бяха покрити със светлобежов велур. Маса от стъкло и хром, творение на Лудвиг Мис ван дер Рое*, бе разположена пред ниска софа, по която бяха разхвърляни черни и кафяви извезани възглавнички. Фльор не призна пред Белинда, че повече харесваше старинните мебели. Особено й бе ненавистна дългата стена в дневната, украсена с огромни увеличени фотографии на лицето й. Всеки път щом ги погледнеше, я полазваха тръпки. Сякаш някой бе обсебил тялото й и гримът и дрехите образуваха дебела черупка, под която се криеше истинската личност. Само дето вече не знаеше коя бе тази личност.

[* Немски архитект (1886-1969), един от най-видните майстори и пионери на модернизма. – Б.пр.]

Алексей бе обещал да дойде в Ню Йорк през февруари. Вече бе отменил две пътувания до града, но този път се закле, че нищо няма да му попречи. Колкото повече наближаваше денят на пристигането му, толкова по-трудно ставаше за Фльор да прикрива възбудата си от Белинда, но само часове преди самолетът му да се приземи, телефонът в апартамента иззвъня.

— Cherie – подхвана Алексей и стомахът й се сви от лошо предчувствие, – имам спешен случай. В момента ми е невъзможно да напусна Париж.

— Но ти ми обеща! Измина повече от година!

— Отново те разочаровах. Само ако… – Тя знаеше какво ще каже. – Само ако майка ти позволи да дойдеш в Париж. Но и двамата знаем, че тя ще ти забрани, а аз не мога да се възпротивя на волята й. Уви, тя те използва, за да ме накара да страдам.

Фльор не би предала Белинда, като изкаже съгласие. Докато се опитваше да преглътне разочарованието си, чу потракването на отдалечаващи се високи токчета надолу по коридора. Миг по-късно щракна ключалката на вратата на спалнята на Белинда.

* * *

Белинда приседна на ръба на леглото и затвори очи. Той отново бе отменил пристигането си, както го бе направил вече два пъти. Фльор щеше да е съкрушена и огорчена, но не заради Алексей, а заради нея. Стратегията му беше брилянтна. Да стовари върху Белинда вината за раздялата на баща и дъщеря.

Фльор бе устояла на чара на Алексей много по-дълго, отколкото Белинда бе очаквала, и дори сега тя успяваше да се държи леко резервирано с него. На Алексей това никак не му се нравеше, затова й се обаждаше по няколко пъти в седмицата, пращаше й скъпи подаръци с пресметливия умисъл да я накарат да почувства присъствието му, и ето защо бе останал далеч през последната година. Всеки момент Фльор щеше да почука на вратата й, за да я помоли за разрешение да отлети до Париж да го види. Белинда щеше да откаже. Фльор щеше да се засегне и да се затвори в себе си. И макар че никога не би го казала на глас, тя смяташе майка си за ревнива невротичка. Но Белинда бе длъжна да задържи на всяка цена Фльор в Ню Йорк, където можеше да я защити. Само ако можеше да обясни на дъщеря си защо това е толкова жизненоважно, но без да й разкрива истината.

Твоят баща – който, между другото, не ти е баща – те съблазнява.

Фльор никога нямаше да й повярва.

* * *

— Малко надясно, скъпа.

Фльор наклони глава и се усмихна на камерата. Вратът я болеше, цялата бе изтръпнала, но Пепеляшка не хленчеше на бала само защото кристалните пантофки й стискат.

— Това беше прекрасно, съкровище. Идеално. Покажи малко зъби. Удивително.

Тя седеше на табуретка пред малка маса с огледален плот, наклонена като триножник, за да отразява светлината. Копринената й блуза с цвят на шампанско бе разтворена край врата, разкривайки колие от квадратни шлифовани изумруди, проблясващи върху гладката й бяла кожа. Беше горещ нюйоркски следобед. От кръста надолу, извън обектива на камерата, тя бе облечена в джинсови шорти и розови джапанки.

— Оправете веждите й – нареди фотографът.

Гримьорът й подаде миниатюрно гребенче, сетне попи носа й с малка чиста гъба. Тя се наведе напред, взря се в отражението си и приглади гъстите си вежди с мини гребенчето. В началото Фльор смяташе за странни подобни принадлежности за макиаж, но вече ги приемаше, без да се замисля.

С ъгълчето на окото си наблюдаваше Крие Малино, помощника на фотографа. С разрошената си пясъчноруса коса и открито дружелюбно лице той далеч не бе толкова красив, колкото мъжете модели, с които Фльор работеше, но тя го харесваше много повече. Младежът следваше в Нюйоркския университет, специалност „Филмова режисура“, и последния път, когато работиха заедно, й бе говорил за руското кино. Искаше й се да я покани на среща, но никое от момчетата, които харесваше, не се осмеляваше да го направи. Фльор излизаше единствено с по-големи от нея мъже, знаменитости, надхвърлили доста двайсетте, с които Белинда и Гретхен искаха да бъде видяна на някое важно събитие. Тя беше на осемнайсет и никога не бе излизала на истинска среща.

Нанси, стилистката на фотосесията, премести една от топлийките на гърба на блузата, за да обгърне по-плътно малките й гърди. Сетне провери дали е на мястото си лентата скоч, която бе залепила на тила й, за да повдигне изумруденото колие. Фльор бе започнала да приема красивите дрехи по страниците на списанията като фалшивите сгради и улици на снимачната площадка.

— Изщраках три ролки за колието – обяви не след дълго фотографът. – Да починем малко.

Фльор се спря до дъската за гладене на Нанси и се преоблече в собствената си прозрачна блуза. Крие нагласяваше екрана. Девойката си наля кафе и се приближи до Белинда, която изучаваше някаква реклама в списанието. Майка й се бе променила толкова много, откакто преди близо две години и половина пристигнаха в Ню Йорк. Отривистите нервни жестове бяха из чезнали. Сега беше много по-уверена. Както и по-хубава – загоряла и красива от уикендите, прекарани в къщата на плажа в Лонг Айланд, която бяха наели. Днес носеше бяло горнище на „Гетсби“ и пола в тон, беше с тъмнолилави сандали, а около елегантния й глезен блестеше тънка златна верижка.

— Погледни кожата й. – Белинда почука с нокът по страницата. – Тя няма пори. Подобни снимки ме карат да усещам, че четирийсетте ми дишат във врата.

Фльор се вгледа по-внимателно в модела от рекламата на скъпа козметична линия.

— Това е Ани Холман. Спомняш ли си фотосесията, която преди два месеца направихме с нея за „Бил Блас“?

Белинда, която трудно си спомняше хора, които вече не са известни, поклати отрицателно глава.

— Майко, Ани Холман е тринайсетгодишна!

Белинда вяло се засмя.

— Не е чудно, че в тази страна всяка жена, прехвърлила трийсетте, се чувства потисната. Ние се състезаваме с деца.

Фльор се надяваше, че жените не се чувстват по този начин, когато гледат нейните снимки. Ненавиждаше мисълта, че печели по осемстотин долара на час, карайки хората да се чувстват зле.

Белинда се отправи към тоалетната. Фльор събра смелост и се приближи към Крие, който привършваше с окачването на екрана.

— Здрасти… Как върви училището? – Тъпо, тъпо. Отпусни се, бъди естествена.

— Все същото.

Фльор забеляза, че той се старае да се държи, сякаш тя беше негова състудентка, а не Бляскавото момиче, и това й хареса.

— Работя върху нов филм – осведоми я Крие.

— Наистина ли? Разкажи ми за него.

Тя седна върху един сгъваем стол, който проскърца, докато се наместваше.

Младежът се отпусна и не след дълго толкова се увлече в разказа си, че забрави да изпитва страхопочитание към нея.

— Толкова е интересно – промълви Фльор.

Крие пъхна палец в джоба на джинсите, сетне отново го извади. Адамовата му ябълка подскочи няколко пъти.

— Искаш ли… искам да кажа, ще те разбера, ако си заета с други неща. Зная, че много момчета те канят на срещи, и…

— Не съм заета. – Тя скочи от стола. – Зная, че всички мислят, че аз… че всички ме канят по срещи. Но не е истина.

Той взе светломера и го завъртя между пръстите си.

— Виждал съм те на снимка във вестника, придружавана от филмови звезди, разни влиятелни персони и други подобни.

— Това не са истински срещи. Те са… за реклама.

— Това означава ли, че би излязла с мен? Може би в събота вечер. Бихме могли да отскочим до Вилидж.

— Бих се радвала! – ухили се широко Фльор.

Той засия насреща й.

— На какво би се радвала, скъпа?

Белинда се приближи зад нея.

— Поканих Фльор да дойде с мен във Вилидж в събота вечер, госпожо Савагар. – Крие отново стана нервен. – Има един ресторант, където сервират източна кухня.

Пръстите на краката на Фльор се свиха в джапанките.

— Аз му казах, че ще отида.

— Така ли си казала, съкровище? – Белинда сбърчи чело. – Боя се, че няма как да стане. Вече имаш планове за тогава, забрави ли? Поканена си на премиерата на новия филм на Олтмън. Ще ходиш с Шон Хауъл.

Фльор напълно бе забравила за премиерата и определено искаше да забрави за Шон Хауъл, който беше двайсет и две годишна филмова звезда с коефициент на интелигентност напълно съответстващ на възрастта му. На първата им среща не спря да се жалва през цялата вечер как всички жени искали да го „чукат“ и й заяви, че напуснал гимназия, защото всички учители били извратеняци и обратни. Тя помоли Гретхен да не й урежда повече срещи с него, но Гретхен и Шон в момента бяха много гъсти, а и бизнесът си е бизнес. Опита се да поговори с майка си за това, Белинда я погледна изумено.

— Но, бебче, Шон Хауъл е звезда. Неговата компания ще ти придаде два пъти повече тежест в очите на публиката. – Когато Фльор се оплака, че постоянно се опитва да пъхне ръката си под полата й, Белинда само я пощипна по бузата. – Знаменитостите са различни от обикновените хора. За тях не важат същите правила. Сигурна съм, че можеш да се справиш с него.

— Всичко е наред – избъбри Крие, но разочарованието бе изписано на лицето му. – Разбирам. Може би някой друг път.

Но Фльор знаеше, че няма да има друг път. На Крие му бе нужна цялата смелост, за да я покани веднъж, и никога повече нямаше да го направи.

* * *

В таксито на път за апартамента им Фльор се опита да говори с Белинда за Крие, но майка й не желаеше да разбере.

— Крие е никой. Защо, за бога, искаш да излезеш с него?

— Защото го харесвам. Ти не биваше… – Фльор подръпна ресните на шортите си. – Щеше ми се да не го бе отпратила така безцеремонно. Почувствах се като дванайсетгодишна.

— Разбирам. – Гласът на Белинда стана леден. – Казваш ми, че съм те засрамила.

Фльор усети как в гърдите й се надига паника.

— Разбира се, че не. Не. Как би могла да ме засрамиш?

Белинда сякаш се отдръпна от дъщеря си, издигайки невидима стена помежду им. Фльор се протегна и докосна ръката й.

— Забрави това, което казах. Не е важно.

Но всъщност беше много важно, ала Фльор не искаше да нарани чувствата на майка си. Всеки път, когато това се случваше, Фльор като че ли отново се пренасяше пред портите на манастира „Благовещение“, загледана зад отдалечаващата се кола на майка й.

Известно време Белинда не каза нищо и девойката се почувства още по-нещастна.

— Трябва да ми вярваш, бебче. Аз зная кое е най-доброто за теб.

Белинда улови китките й, а Фльор изпита усещането, че все едно е била на ръба на дълбока пропаст, но в последния миг са я издърпали на безопасно място.

* * *

Същата вечер, след като дъщеря й си легна, Белинда се взря във фотографиите й, окачени на стената. Решимостта й бе по-силна от всякога. Длъжна бе да защити Фльор от всички тях – Алексей, обикновени мъже като този Крие, от всички, които стояха на пътя им. Това бе едно от най-трудните неща, които бе вършила, и в дни като този тя не бе сигурна, че ще се справи.

Почувствала как отчаянието започва да я обгръща като покривало, Белинда вдигна слушалката на телефона и бързо набра един номер.

— Да – отговори сънлив мъжки глас.

— Аз съм. Събудих ли те?

— Ъхъ. Какво искаш?

— Бих искала да те видя тази вечер.

Мъжът се прозина.

— Кога ще дойдеш?

— Ще бъда при теб след двайсет минути.

Тя понечи да отдалечи слушалката от ухото си, когато мъжкият глас от другия край на линията я спря.

— Хей, Белинда? Защо не оставиш гащичките си у дома?

— Шон Хауъл, ти си истински дявол.

Тя затвори, грабна чантата си и излезе от апартамента.

* * *

Холивуд искаше нахакания и умен Джейк Коранда. Искаха той да се взира в някой уличен бандит през дулото за „Магнум-44“. Да се бие с банда главорези, да върти ловко седефените дръжки на колтовете, да целува за сбогом пищна красавица, преди да излезе през вратите на салона. Коранда беше само на двайсет и осем, но истински мъж, а не като онези женчовци, които носеха сешоар в страничния джоб на панталона.

Джейк се прослави още от самото начало, превъплъщавайки се в образа на дръзкия скитник Птичаря Калибър в нискобюджетен уестърн, чиито печалби надхвърлиха шест пъти вложените средства. Въпреки младостта си, той притежаваше грубоватото мъжествено и бунтарско излъчване на Истууд, което се харесваше еднакво и на жените, и на мъжете. Незабавно последваха още два филма за Калибър, един от друг по-кървави. След това той се снима в няколко модерни приключенски ленти. Кариерата му се извиси като метеорит. После Коранда се заинати. Заяви, че му е нужно свободно време, за да пише пиесите си.

Как трябваше да реагират филмовите магнати на подобен каприз? Най-добрият актьор след Истууд иска да пише снобарски пиеси, които най-много да попаднат в колежанските учебници, вместо да стои пред камерата, където му бе мястото. Шибаната награда „Пулицър“ направо го бе погубила.

А стана и още по-зле… Коранда реши да пише за киното, вместо да твори пиеси за театъра. Нарече сценария си „Затъмнение в неделя сутрин“ и в цялата проклетия нямаше нито една сцена с лудешко преследване на коли.

— Този превзет интелектуален боклук става за сцената, хлапе – бе единодушното заключение на холивудските магнати, когато Коранда започна да ги обикаля, – но американската публика иска да гледа на екрана цици и пищови.

Накрая Коранда почука на вратата на Дик Спано, дребен продуцент, който се съгласи да заснеме „Затъмнение в неделя сутрин“ при две условия: Джейк да играе в главната роля и след това да участва в две високобюджетни продукции за ченгета и бандити.

В една вторнишка вечер в началото на март трима мъже седяха в малка одимена прожекционна зала.

— Пусни отново пробните снимки на Савагар! – подвикна Спано към един от помощниците си, обвит в ароматния дим на една от любимите си кубински пури.

Джони Гай Кели, легендарен режисьор с посребрени коси, щракна капачката на кен с портокалов сок и заговори през рамо на самотната фигура, застанала в сенките в дъното на салона.

— Джако, момчето ми, не ни се ще да те огорчаваме, но ми се струва, че си забравил гениалния си мозък в леглото на последното си гадже.

Джейк Коранда вдигна дългите си крака от облегалката на стола пред него.

— Савагар не става за Лизи. Усещам го и в червата.

— Я погледни това сладкишче ето там и ми кажи, че не чувстваш нещо на друго място, освен в червата. – Джони Гай посочи с кена към екрана. – Камерата я обича, Джако. Освен това взема уроци по актьорско майсторство, значи, се отнася сериозно към работата.

Коранда се отпусна по-надолу в креслото.

— Тя е модел. Поредната тъпа хубавица, която мечтае да стане актриса. Вече сърбах тази попара миналата година с онази, как й беше името, и се заклех никога повече да не се подлагам на подобно изпитание. Особено в този филм. Провери ли отново Ейми Ървинг?

— Ървинг е заета – отсече Спано, – а дори да не беше, в случая предпочитам Савагар. Страхотно секси парче. Няма списание, от чиято корица да не те гледа лицето й. Продуцентите дебнат кой филм първо ще избере. Това е част от рекламата.

— Майната й на рекламата – отряза го Коранда.

Дик Спано и Джони Гай Кели се спогледаха. Харесваха Джейк, но той беше твърд и неотстъпчив по характер и можеше да бъде истински кучи син, когато вярваше в нещо.

— Няма да е толкова лесно да я убедим да участва във филма — промърмори Джони Гай. – В екипа й има доста умни хора, които от дълго време чакат да се появи подходящ филм.

— Глупости – изсумтя Джейк презрително. – Нейните хора чакат само главната мъжка роля да играе актьор достатъчно висок за малкото им момиченце. Нямат по-големи претенции.

— Мисля, че ги подценяваш.

От дъното на салона се разнесе студено мълчание.

— Извинявай, Джейк – рече накрая Спано, не без известно притеснение, – но този път сме болшинство. Утре ще й направим предложение.

Зад тях Коранда се надигна бавно от креслото.

— Правете каквото искате, но не очаквайте да я посрещна с червен килим.

Когато Джейк изчезна през вратата, Джони Гай поклати глава и отново погледна към екрана.

— Да се надяваме, че онова сладкишче там умее да приема критични нападки.

* * *

Белинда бе влачила Фльор на всички филми на Джейк Коранда и момичето ги бе възненавидяло до един. На екрана той винаги застрелваше някого в главата, наръгваше го в корема или тормозеше някоя жена. И изглежда, междувременно изпитваше искрена наслада! Сега тя трябваше да работи с него, а от агента си знаеше колко настоятелно се е противопоставил на избора й. Всъщност дълбоко в себе си не го обвиняваше. Без значение в какво вярваше майка й, Фльор не беше актриса.

— Престани да се косиш – заявяваше майка й винаги когато Фльор се опитваше да говори с нея за това. – В мига, в който те види, той ще се влюби в теб.

Фльор не можеше да си представи подобно нещо.

Дългата бяла лимузина, която студиото бе изпратило да я вземе от летището на Лос Анджелис, спря пред двуетажна къща в Бевърли Хилс в испански стил, която Белинда бе наела за тях. Беше началото на май и когато Фльор тръгна от Ню Йорк, бе необичайно хладно за сезона, но в Южна Калифорния бе топло и слънчево. Когато преди три години бе пристигнала от Франция, девойката никога не си бе представяла, че животът й ще поеме в такава необикновена посока. Опитваше се да изпитва благодарност, ала напоследък това й се удаваше все по-трудно.

Икономката, която изглеждаше поне на сто години, я въведе във вестибюла с бели стени, тъмни греди, полилей от ковано желязо и под, облицован с теракотени плочки. Фльор взе куфарите от ръцете й, когато старицата понечи да ги понесе нагоре по стълбите. Избра спалня в задната част на къщата с изглед към басейна и остави главната спалня за Белинда. Къщата беше дори по-голяма, отколкото на снимките. С шестте спални, четирите веранди и двете джакузита тя бе прекалено просторна за двама души. Фльор бе направила грешката да го спомене пред Алексей по време на един от телефонните им разговори, които заместваха личното общуване.

— Липсата на показност и суета в Южна Калифорния се смята за вулгарно – бе заявил той. – Следвай съветите на майка си и ще имаш невероятен успех.

Фльор предпочете да пропусне ехидната забележка покрай ушите си. Проблемите между Алексей и Белинда бяха твърде сложни, за да ги разреши тя, особено след като никога не бе могла да разбере защо двама души, които толкова се мразят един друг, не се развеждат. Изрита обувките си и огледа стаята в топли тонове, с мебели от дърво, тапицирани с дамаска в жълто и кафяво. Погледът й се спря върху мексиканските разпятия, висящи по стените, и я жегна носталгия по манастира и монахините. Нито за миг не си бе представяла, че точно това пътуване ще предприеме сама.

Приседна от едната страна на леглото и се обади в Ню Йорк.

— По-добре ли се чувстваш? – попита тя, когато Белинда вдигна телефона.

— Чувствам се нещастна. И унизена. Как може една жена на моята възраст да се разболее от варицела? – Белинда издуха носа си. – Моето бебче ще блести във филма, за който тази година всички говорят, а аз съм заседнала в Ню Йорк заради тази абсурдна болест. Ако ми останат белези…

— Само след седмица ще си напълно здрава и няма да има никакви следи.

— Няма да дойда при теб, докато не изглеждам идеално. Искам те да видят какво са пренебрегнали преди всички онези години. – Майка й отново се изсекна. – Обади ми се веднага след като се запознаеш с него. Не се притеснявай от часовата разлика.

Не беше нужно Фльор да пита за кого говори Белинда. Тя се стегна, а и…

— Моето бебче ще има любовни сцени с Джейк Коранда.

— Ако го кажеш още един път, ще повърна.

Въпреки нещастието си Белинда се засмя.

— Моето момиче е истинска късметлийка!

— Сега ще затварям – рече тя, но Белинда вече я бе изпреварила.

Фльор отиде до прозореца и се взря в басейна. Бе започнала да мрази работата си на модел – още нещо, което майка й никога не би могла да разбере. И определено нямаше никакво желание да бъде актриса. Но тъй като нямаше представа с какво друго иска да се занимава, едва ли би могла да се оплаква. Имаше купища пари, фантастична кариера и страхотна роля в престижен филм. Беше най-голямата щастливка на земята и трябваше да престане да се държи като разглезено момиченце. Какво толкова, че така и не бе успяла да се отпусне и да се почувства напълно свободно пред камерата? Преструваше се дяволски добре и успяваше да прикрие смущението си. Точно това щеше да направи и с този филм. Ще се преструва.

Преоблече се в шорти, усука косата си, прикрепи я с шнола високо на главата и отнесе сценария на „Затъмнение в неделя сутрин“ във вътрешния двор. Настани се на един от тапицираните шезлонги с чаша прясно изцеден портокалов сок и се зачете.

Джейк Коранда играеше Мат, главната мъжка роля – войник, който се завръща в дома си в Айова от Виетнам. Мат е преследван от спомени за зверското клане в Ми Лай, на което е бил свидетел. Когато се връща у дома, заварва жена си бременна от друг мъж, а брат му е замесен в местен скандал. Мат е привлечен от Лизи, по-малката сестра на съпругата му, която в негово отсъствие е пораснала. Фльор щеше да играе Лизи. Тя прокара пръст по бележките в сценария.

Недокосната от миризмата на напалм и корупцията в семейството на Мат, Лизи кара Мат отново да се почувства чист и невинен.

Двамата започват на шега да спорят къде може да се хапнат най-вкусните хамбургери и след мъчителна сцена с жена си Мат повежда Лизи на едноседмична одисея из Айова в търсене на стара фабрика за коренова бира. Фабриката за тази бира се превръщаше в трагикомичен символ на изгубената невинност. В края на пътуването Мат открива, че Лизи съвсем не е невинната девственица, за каквато се представя.

Въпреки циничното отношение на автора към жените, Фльор хареса сценария много повече, отколкото филмите за Птичаря Калибър. При все че два месеца бе вземала уроци по актьорско майсторство, тя не си представяше как ще успее да изиграе толкова сложен характер като образа на Лизи. Предпочиташе да участва в някоя романтична комедия.

Поне нямаше да се снима съблечена във филма. Това бе единствената битка с Белинда, която бе спечелила. Майка й твърдеше, че Фльор се държи като превзета моралистка и поведението й е лицемерно след всички реклами на бански костюми, които бе заснела. Но Фльор остана непоклатима: банските бяха бански, а голотата – голота.

Винаги бе отказвала да позира гола, дори пред най-уважаваните световни фотографи. Белинда твърдеше, че дъщеря й се инати, защото още е девствена, ала не това бе причината. Фльор искаше да запази от хорските очи поне една част от себе си.

Икономката я прекъсна и й съобщи, че трябва да погледне отвън. Фльор отиде до предната врата. В средата на алеята за коли се мъдреше блестящо ново червено порше, завързано с гигантска сребриста панделка.

Тя изтича до телефона и хвана Алексей малко преди да си легне.

— Истинска красавица! – извика девойката развълнувано. – Ще умра от страх, докато я карам.

— Глупости. Ти си тази, която контролира колата, cherie, а не обратното.

— Сигурно съм сгрешила номера. Мислех, че говоря с мъжа, похарчил цяло състояние, за да открие „Бугати Роял“, преседяло през цялата война в катакомбите на Париж.

— Това, скъпа моя, е различно.

Фльор се усмихна. Двамата побъбриха още няколко минути, сетне тя хукна навън, за да пробва новата си кола. Толкова й се искаше да говори лично с Алексей, но той така и не дойде да я види.

Част от радостта й от подаръка се стопи. Тя се бе превърнала в пешка в битката между родителите си, а това бе толкова омразно. Но колкото и да бяха важни новите отношения с баща й и колкото и да ценеше красивата кола, на първо място оставаше лоялността й към Белинда.

* * *

На следващата сутрин Фльор мина с поршето през портала на студиото и се отправи към павилиона за звукозапис, където се снимаше „Затъмнение в неделя сутрин“. Тя бе твърде изплашена, за да се представи като себе си, затова вместо нея на снимачната площадка щеше да се появи Бляскавото момиче. След като се облече, се гримира старателно и прибра косата си отстрани с два гребена, инкрустирани с емайл, така че да се спусне свободно по гърба. Носеше рокля пуловер на „Соня Рикел“ с цвета на божур, в тон със сандалите от гущерова кожа със седемсантиметрови токчета. Джейк Коранда беше висок, но с тези обувки двамата щяха да са наравно.

Намери паркинга, към който я бе упътил пазачът. Препечената филийка, която бе изяла на закуска, се превърна на пепел в стомаха й. Въпреки че „Затъмнение в неделя сутрин“ се снимаше от няколко седмици, тя трябваше да се яви на снимачната площадка едва след четири дни, но реши, че може да добие повече увереност, ако понаблюдава работата на екипа, преди да застане пред камерата. Ала засега не се получаваше.

Това бе глупаво. Беше се снимала в телевизионни реклами и бе запозната с процеса на снимане. Знаеше как да постига успех и да се задържи на гребена на вълната му, следваше указанията на режисьорите и бе надеждна в работата. Но безпокойството оставаше. Белинда трябваше да бъде кинозвезда, а не тя.

Пазачът се бе обадил от портала и Дик Спано, продуцентът, я пресрещна при вратата на звукозаписния павилион.

— Фльор, скъпа! Радвам се да те видя! – Целуна я по бузата и огледа възхитено великолепната й фигура, подчертана от роклята пуловер. Фльор се бе срещнала със Спано в Ню Йорк и той й бе харесал. Стана й особено симпатичен, след като откри, че обича конете. Сега продуцентът я поведе към масивната двойна врата. – Приготвили са се да снимат сцена. Аз ще те вкарам.

По декорите на ярко осветената снимачна площадка Фльор разпозна кухнята в къщата на Мат в Айова. В средата стоеше Джони Гай Кели, потънал в разговор с Лин Дейвид – дребничка актриса, която играеше Диди, съпругата на Мат. Дик Спано отведе новодошлата до платнения сгъваем стол на режисьора. Фльор едва сподави желанието си да надзърне скришом отзад, за да види дали на гърба на облегалката няма табелка с името й.

— Готов ли си, Джако?

Джейк Коранда излезе от сенките.

Първото, което Фльор забеляза, бе невероятната му уста, мека и пухкава, като на дете. Но това бе единственото детско у него. Движеше се с небрежна, леко полюляваща се походка, с отпуснати рамене. Приличаше повече на уморен каубой, отколкото на сценарист и кинозвезда. Правата му кестенява коса бе по-късо подстригана, отколкото във филмите за Калибър, и го правеше да изглежда по-висок и по-слаб. Фльор реши, че и в действителност не е по-дружелюбен, отколкото на екрана.

Благодарение на Белинда Фльор знаеше за него много повече, отколкото й се искаше. Макар че той бе пословично сдържан с пресата и рядко даваше интервюта, все пак някои факти бяха станали достояние на публиката. Джейк Коранда беше роден като Джон Джоузеф Коранда и бе отраснал в най-бедняшкия и престъпен квартал на Кливланд, Охайо, отгледан от майка, която през деня чистела чужди къщи, а през нощта офиси. Момчето имало полицейско досие като малолетен престъпник. Джебчийство, дребни кражби в магазините, присвояване на кола на тринайсет. Когато репортерите се опитваха да го накарат да бъде по-открит и да сподели какво е преобърнало живота му, той посочваше спортната стипендия, позволила му да постъпи в колеж.

— Аз бях просто един хулиган, имал късмета да е добър с баскетболната топка – отвръщаше.

Отказваше да разкрие причината да напусне колежа през втората година, подробности около краткотрайния си брак или военната служба във Виетнам. Заявяваше, че личният му живот е само негов и не касае никого другиго.

Джони Гай призова за тишина. Лин Дейвид стоеше със сведена глава, без да поглежда Джейк, който нацупи пухкавите си устни и втренчи намръщено сините си очи в нея.

— Камера! – извика Джони Гай.

Джейк облегна рамо на рамката на вратата.

— Не можа да се удържиш, нали? Уличницата си остава уличница.

Фльор сплете здраво пръсти в скута си. Снимаха една от най-грозните сцени във филма, когато героят на Джейк, Мат, току-що бе открил изневярата на Диди. В монтажната щяха да допълнят сцената с кадри от клането, на което Мат е бил свидетел във Виетнам – смътни образи, които щяха да го накарат да изгуби контрол и да се нахвърли върху Диди, повтаряйки по ужасяващ начин насилието, на което е бил свидетел.

Мат закрачи из кухнята, всеки мускул в тялото му бе напрегнат и от цялата му фигура се излъчваше заплаха. С безпомощен жест Диди обви пръсти около колието, което той някога й бе подарил. До него тя беше миниатюрна и крехка, като изящна порцеланова кукла, която щеше да се счупи само от едно докосване.

— Не беше така, Мат. Не беше.

Изведнъж ръката му се стрелна към шията й и дръпна рязко колието. Тя извика и се опита да избяга, ала той бе прекалено бърз. Сграбчи я и грубо я разтърси, а тя се разплака. Устата на Фльор пресъхна. Ненавиждаше тази сцена. Мразеше всичко в нея.

— Стоп! – извика Джони Гай. – Получи се сянка от прозореца.

— Мислех, че ще заснемем тази сцена от раз! – прогърмя над снимачната площадка гневният глас на Джейк.

Фльор не би могла да избере по-лош ден за посещението си. Не беше готова да се снима в киното. При това с Джейк Коранда. Защо партньорът й не беше Робърт Редфорд или Бърт Рейнолдс? Някой мил, приятен актьор. Поне тя нямаше сцени, в които Джейк я бие. Ала това не беше голяма утеха особено когато си спомни сцените, които й предстоеше да изиграе с него.

Джони Гай призова за тишина. Помощник гардеробиерката донесе ново колие на Лин. Дланите на Фльор започнаха да се потят.

— Не можа да се удържиш, нали? Уличницата си остава уличница – процеди Мат със същия груб глас.

Надвеси се над Диди и дръпна колието. Диди извика и се опита да се бори с него. Той я разтърси по-силно с такова злобно изражение, че Фльор трябваше да си напомни, че това е само актьорска игра. Господи, надяваше се наистина да е само актьорска игра.

Той бутна Диди към стената и я зашлеви. Фльор не можеше да гледа повече. Затвори очи и се опита да се изолира, ала единственото й желание беше да е по-далеч от тук.

— Стоп!

Плачът на Лин Дейвид не секна до края на сцената. Джейк привлече Лин в прегръдките си, а главата й се сгуши под брадичката му.

Джони Гай се запъти с бавна крачка към тях.

— Добре ли си, Лини?

— Остави ни сами! – озъби му се Джейк.

Джони Гай кимна и се отдалечи. Миг по-късно зърна Фльор. Тя беше с половин глава по-висока, ала това не му попречи да я сграбчи в мечешката си прегръдка.

— Ти си истински балсам за очите ми! Точно това, което всеки лекар би предписал. Красива като тексаски залез след пролетен дъжд.

Джони Гай беше един от най-добрите режисьори в киното, независимо от непринудените му маниери на „стара дружка“. Когато се срещнаха в Ню Йорк, той прояви разбиране към неопитността й и обеща, че ще направи всичко по силите си да я накара да се почувства удобно с екипа.

— Ела с мен. Искам да те запозная с всички.

Представи я на колегите и й разказа по нещо лично за всеки един от тях. Имената и лицата се изреждаха твърде бързо, за да ги запомни, но тя се усмихваше на всички.

— Къде е красивата ти майка? – попита режисьорът. – Мислех, че днес ще дойде с теб.

— Наложи й се да се погрижи за някои дела. – Фльор не спомена, че делата включваха стерилни тампони и лосион против сърбеж. – Ще пристигне след седмица.

— Помня я от петдесетте – продължи той. – Тогава бях сценичен работник. Веднъж я видях в „Градините на Аллах“, когато беше с Ерол Флин.

Фльор се спъна в един кабел, който не бе забелязала. Джони Гай я улови за ръката. Белинда й бе разказала най-подробно за всяка кинозвезда, с която се бе познавала, но никога не бе споменавала Ерол Флин. Джони Гай сигурно грешеше.

Режисьорът внезапно доби смутен вид.

— Да вървим, скъпа. Искам да те запозная с Джейк.

Това бе последното, което Фльор желаеше, но Джони Гай вече я водеше към него. Смущението й се усили, когато видя, че Лин Дейвид все още хлипаше в прегръдките на Коранда.

— Защо да не почакаме… – прошепна Фльор на Джони Гай.

— Джако, Лин. Доведох някого, с когото искам да се запознаете.

Режисьорът я избута напред и я представи.

Лин с усилие изобрази немощна усмивка, а Джейк я изгледа с прочутия поглед на героя си Птичаря Калибър и кимна кратко. Благодарение на сандалите със седемсантиметрови токчета Фльор можеше да го гледа право в очите и някак си успя да не трепне.

Настъпи неловко мълчание, нарушено накрая от млад мъж с набола брада.

— Налага се да повторим още веднъж, Джони Гай – заяви той. – Уловили сме някакъв шум.

Коранда се изстреля покрай Фльор право към центъра на снимачната площадка.

— Какво, по дяволите, става с вас? – Всички тутакси притихнаха. – Стегнете се и се съсредоточете. Колко пъти ще се налага да преживяваме всичко това заради некомпетентността ви?

Последва продължителна тишина, нарушена най-накрая от нечий глас:

— Извинявай, Джейк, но нищо не можахме да направим.

— Не сте могли, как ли не! – Фльор почти очакваше да измъкне един от колтовете си със седефена дръжка. – Вземете се в ръце! Този път е последен!

— По-кротко, момче – обади се Джони Гай. – Доколкото зная, все още аз съм режисьор на филма.

— Тогава си върши работата! – процеди Коранда.

Джони Гай се почеса по главата.

— Ще се престоря, че не съм го чул, Джако, и ще го припиша на пълнолунието. А сега да се залавяме за работа.

Изблиците на раздразнение не бяха новост за Фльор – беше се нагледала на доста през последните години – ала това избухване накара стомаха й да се присвие. Погледна към големия часовник с пластмасова каишка, люлеещ се на китката й и, се прозина. Това беше трик, към който Фльор прибягваше, когато се чувстваше неловко. Гледаше часовника и се прозяваше. Така околните смятаха, че случващото се не я трогва ни най-малко.

Запита се какво би казала Белинда, ако бе видяла грубото му и противно държание.

Знаменитостите са различни от обикновените хора. За тях не важат същите правила.

Но Фльор далеч не споделяше този възглед. Грубостта си оставаше грубост, независимо колко си знаменит.

Снимките се подновиха. Фльор се притаи в дъното на помещението, за да не гледа какво става на снимачната площадка, ала не можеше да се изолира от виковете. Имаше чувството, че е изминала цяла вечност, преди всичко да свърши.

Една жена, която Джони Гай й бе представил като помощник в продукцията, се приближи до Фльор и я попита дали не би искала да отиде в гардеробната. Девойката едва се сдържа да не я разцелува. Когато се върна, снимачният екип бе направил почивка за обяд. Лин и Джейк седяха отделно и дъвчеха сандвичи.

— Ела при нас! – повика я актрисата, щом я видя.

Единственото желание на Фльор беше да се махне някъде по-далеч, ала не можа да измисли любезно извинение. Токчетата на сандалите й потропваха върху бетона, докато прекосяваше снимачната площадка. Двамата се бяха преоблекли в джинси и Фльор се почувства като прекалено натруфена натрапница. Вирна брадичка и изпъна назад рамене.

— Седни – покани я Лин и посочи към един сгъваем стол. – Извинявай, че нямахме възможност да поговорим по-рано.

— Няма нищо. Бяхте заети.

Джейк стана и уви сандвича си в хартия. Фльор бе свикнала да гледа мъжете от долу нагоре, а не обратното, но той изглеждаше толкова застрашителен, че тя с усилие се сдържа да не отстъпи назад. Прикова поглед в невероятната му уста и видя отблизо прочутия му крив преден зъб, леко нащърбен в единия край. Той й кимна кратко, сетне се извърна към Лин.

— Ще отида да пострелям малко кошове. Ще се видим по-късно.

Той изчезна, а Лин й подаде половината сандвич.

— Изяж го, че аз не бива да пълнея. Със сьомга е и с нискокалорична майонеза.

Фльор взе дружески предложения обяд и седна. Лин беше около двайсет и пет годишна, дребна и крехка, с фини ръце и меки кестеняви коси. Фльор се чувстваше до нея тромава и огромна и хиляда корици на списания не можеха да променят това.

— Струва ми се, че ти няма защо да се тревожиш за теглото си – отбеляза Лин, след като я огледа.

Фльор преглътна хапката сандвич.

— Да, но се тревожа. Работя пред камера и не бива да съм повече от шейсет и един килограма. А това е доста трудно при моя ръст, още повече че страшно обичам хляб и сладолед.

— Хубаво, в такъв случай можем да бъдем приятелки – усмихна се Лин, разкривайки ред малки равни зъби. – Мразя жените, които могат да ядат всичко и не пълнеят.

— Аз също – ухили се Фльор и после двете си побъбриха известно време за несправедливата участ да бъдеш жена.

Накрая заговориха за „Затъмнение в неделя сутрин“.

— Ролята на Диди е пробивът, който чакам след сапунените опери. – Лин изтръска от джинсите си няколко трохи от сандвича. – Според критиците женските роли на Джейк са по-слаби от мъжките, но аз мисля, че Диди е изключение. Тя е глупава, но много ранима. Във всяка жена има нещо от Диди.

— Ролята наистина е страхотна – съгласи се Фльор. – Образът на Диди е много по-ясен и цялостен от този на Лизи. Аз… притеснявам се как ще изиграя Лизи. Струва ми се, че… не съм много сигурна в себе си.

Лицето й пламна. Това едва ли бе начинът да вдъхнеш доверие у партньорката си.

Но Лин кимна с разбиране.

— След като влезеш в образа, ще добиеш повече увереност. Поговори с Джейк за Лизи. Той ще ти разтълкува характера и ще ти помогне.

Фльор подръпна една разтеглена бримка на пуловера си.

— Не мисля, че Джейк ще пожелае да обсъжда каквото и да било с мен. Не е тайна, че е бил против участието ми във филма.

Лин й се усмихна съчувствено.

— Когато види колко си сериозна и отдадена на ролята, ще си промени мнението. Дай му време.

— И пространство – промърмори Фльор. – По възможност по-голямо.

Лин се намести по-удобно на стола.

— Джейк е добро момче, Фльор. Такива като него са на изчезване.

— Щом казваш – смотолеви Фльор без капка убеденост в гласа.

— Не, наистина. Говоря сериозно.

— Ами… Ти го познаваш много по-добре от мен.

— Ти си под впечатлението на това, което видя днес.

— Той беше… твърде груб с хората от екипа.

Лин взе чантата си и зарови в нея.

— Преди няколко години двамата с Джейк бяхме гаджета. Нищо сериозно, но се опознахме доста добре и след като престанахме да спим заедно, станахме добри приятели. – Тя извади пакетче ментови бонбони за освежаване на дъха. – Аз споделям много с него и когато е писал тази сцена, Джейк е заимствал една история от моя живот. Знаеше, че ще предизвика лоши спомени, и затова искаше да приключим по-бързо със заснемането на сцената.

Фльор обви по-здраво крака около стола.

— Аз… аз не се чувствам спокойно с мъже като него.

Ъгълчето на устата на Лин се изви дяволито.

— Точно това прави мъжете като него толкова неустоими.

Фльор не би използвала точно това определение, но предпочете да премълчи.

* * *

През следващите няколко дни Фльор се стараеше да стои по-далеч от Джейк Коранда. В същото време постоянно се улавяше, че тайно го наблюдава. Двамата с Джони Гай не спираха да спорят, при това сякаш с особено настървение застъпваха противоположни мнения. Препирните на двамата мъже я караха да се чувства неудобно, докато не забеляза колко много се наслаждават на словесните си двубои. Имайки предвид избухването на Джейк през първия ден, Фльор остана удивена от популярността му сред снимачния екип. Всъщност той се отнасяше приятелски и непринудено към всички, освен към нея. С изключение на краткото кимване сутрин, той се държеше, сякаш тя не съществуваше.

Затова тя се радваше, че първата й сцена беше с Лин. В четвъртък вечерта преди снимките повтаря репликите си, докато не ги научи наизуст, и се приготви да си легне рано, за да бъде свежа, когато алармата на часовника я събуди в седем сутринта. Но тъкмо посегна да угаси лампата, когато телефонът иззвъня. Очакваше да чуе гласа на Белинда, но се оказа Бари, помощник-режисьорът.

— Фльор, наложи се да сменим графика за утре. Ще снимаме първата сцена между Мат и Лизи.

Стомахът й се сви на топка от ужас. Трудно й бе да понесе мисълта, че ще работи с Джейк, особено през първия й работен ден.

След това бе невъзможно да заспи. Постоянно светваше лампата, за да преговаря репликите си, и се унесе в сън чак на зазоряване, а един час по-късно алармата на часовника я събуди. Гримьорката се оплака от тъмните кръгове под очите й. Фльор се извини и обеща, че повече няма да се повтори. Когато Джони Гай се появи в караваната на гримьорката, за да обсъдят първата сцена, тя беше кълбо от нерви.

— Днес ще снимаме външна сцена. Ти ще седиш на люлката на верандата на фермата.

Фльор бе видяла екстериора на къщата в Айова, която бяха построили, и се радваше, че днес ще работят на терен.

— Ти вдигаш глава и виждаш Мат да стои на пътя. Извикваш името му, скачаш от люлката, претичваш през двора и се хвърляш на врата му. Сцената е лесна.

И Фльор щеше да я оплеска. Няколко месеца уроци по актьорско майсторство не я правеха актриса. Тя бе видяла какъв перфекционист е Джейк. А и той вече я ненавиждаше. Какво ли щеше да стане, когато види колко е некомпетентна!

Още повече оклюма, когато облече костюма за сцената. Действието на филма се развиваше през август и тя носеше оскъдни бели бикини на червени сърчица, изрязани високо на бедрата, за да изглеждат краката й още по-дълги. Синята памучна мъжка риза, завързана на кръста, оставяше открит корема й, а косата й, сплетена на хлабава плитка, се спускаше по гърба. Стилистът искаше да й върже червена панделка, за да подчертае притворната невинност на Лизи, но Фльор му каза да забрави за идеята. Тя не носеше панделки в косата, нямаше да носи и Лизи.

Помощник-режисьорът я извика тъкмо когато тя се връщаше от четвъртото си посещение в тоалетната. Фльор седна на люлката и се опита да се съсредоточи върху предстоящата сцена. Лизи очакваше да види Мат, но не биваше да го показва. Лизи трябваше да скрива много неща – колко много ненавижда сестра си и колко силно я привлича нейният мъж. Джейк стоеше близо до една от караваните. Как би могла да изпитва влечение към него, когато дори не го харесваше? Тя се прозина и погледна часовника си само за да установи, че не носи такъв.

Той пъхна ръка в джоба си. Беше се облегнал на стената, опрял подметката на обувката върху колелото на караваната.

Позата му бе секси и нехайно отпусната и й напомни на снимките му в списанията и вестниците. Ако в ъгълчето на устата му висеше цигара и очите му бяха присвити, можеше да помисли, че Птичаря Калибър е оживял от екрана.

— Време е за шоу, момичета и момчета! – извика Джони Гай. — Фльор, скъпа, готова ли си? Да повторим още веднъж сцената.

Тя го слушаше внимателно, старателно запомняйки всяка стъпка от пътя, който той искаше тя да следва. Накрая се върна на люлката и зачака нервно, докато се правеха последните приготовления. Вълнение… трябваше да изпита вълнение. Но без да бърза. Не го предугаждай. Изчакай да го видиш, преди да позволиш да се отрази върху лицето ти. Не мисли за нищо, освен за Мат. Мат, не Джейк.

Джони Гай извика да започват. Тя вдигна глава. Видя Мат. Мат! Той се бе върнал! Скочи и прекоси тичешком верандата. Взе дървените стъпала наведнъж, с един скок. Плитката й изплющя върху тила. Трябваше да стигне при него. Да го докосне. Той беше неин, не на Диди. Хукна през двора. Ето го, точно пред нея.

— Мат!

Извика отново името му и се хвърли в обятията му.

Той политна назад и двамата се стовариха на земята.

Снимачният екип избухна в гръмогласен смях. Фльор лежеше просната върху Джейк Коранда, притискайки го към земята с полуголото си тяло. Искаше да се свие в ъгъла и да умре. Тя беше просто слон. Голям, тромав, гигантски слон и това бе най-позорният момент в живота й!

— Някой пострада ли? – попита през смях Джони Гай, докато й помагаше да стане.

— Не, аз… аз съм добре.

Тя държеше главата си ниско сведена и съсредоточено търкаше праха от краката си. Един от гримьорите дотича с влажна кърпа и Фльор се изтри, без да поглежда Джейк. Ако му бяха нужни още доказателства, че не става за ролята, тя току-що му ги бе предоставила. Единственото й желание бе да се върне в Ню Йорк. Искаше майка си!

— А ти добре ли си, Джако?

— Всичко е наред.

Джони Гай я потупа по ръката и се ухили.

— Беше чудесна, скъпа. Жалко, че това момче се оказа твърде хилаво, за да удържи една истинска жена.

Джони Гай се опитваше да я накара да се почувства по-добре, но само още повече влоши нещата. Фльор се чувстваше огромна, тромава и грозна. Всички се взираха в нея. Само да можеше някак да се смали и преобрази.

— Аз… аз съжалявам – пророни тя сковано. – Мисля, че съсипах костюма. Мръсотията не излиза.

— Затова имаме резервен. Иди да се преоблечеш.

За нула време се озова отново върху люлката на верандата. Камерите се завъртяха и тя се опита да съживи вълнението, което бе изпитала първия път. Видя Мат, скочи, изтича надолу по стъпалата и през двора. Моля те, Господи, нека не го съборя отново. Внимателно се плъзна в прегръдките му.

Джони Гай се намръщи недоволно.

Повториха отново и този път тя се спъна, докато тичаше надолу по стъпалата. Четвъртия път люлката я удари отзад по краката. Петия стигна благополучно до Джейк, но в последния момент поривът й се прекърши. С всяка изминала минута се чувстваше все по-нещастна.

— Липсва искрата, скъпа – заяви Джони Гай, когато Джейк я пусна. – Няма близост помежду ви. Не се тревожи толкова къде са краката ти. Направи го като първия път.

— Ще се опитам.

Трябваше да преживее още едно унижение, когато гардеробиерката забеляза, че се е изпотила и ризата е мокра, и й донесе нова, без тъмни полумесеци под мишниците. Докато вървеше към люлката на верандата, Фльор знаеше, че няма сила на земята, която да я накара отново да се хвърли с пълна сила върху Джейк Коранда. Гърдите й се стегнаха и тя преглътна мъчително.

— Хей, почакай.

Девойката бавно се извърна и видя Джейк да крачи към нея.

— Първия път просто изгубих равновесие – рече той любезно. — Вината е моя, а не твоя. Следващия път ще те уловя.

Да бе, със сигурност щеше. Тя кимна и понечи да се отдалечи.

— Не ми вярваш, нали?

Тя се извърна към него.

— Аз не съм лека като перце.

Устните му се изкривиха в дяволита насмешка, която изглеждаше някак не на място върху лицето на Птичаря Калибър.

— Хей, Джони Гай! – извика през рамо. – Дай ни пет минутки, става ли? Това цвете славно* тук си мисли, че може да ме надвие.

[* Игра на думи с името Фльор, което означава „цвете“ на френски, и алюзия с прочутия слоган на хипитата, или „децата на цветята“, „Flower Power“ от края на шейсетте, свързан е протестите срещу войната във Виетнам, измислен от поета Алън Гинсбърг. – Б.пр.]

— Цвете славно!

* * *

Той я сграбчи за ръката й и я повлече не особено нежно към ъгъла на къщата, по-далеч от погледите на снимачния екип. Пусна я чак когато нагазиха до глезени в бурените отзад.

— Хващам се на бас за десетачка, че няма да ме събориш отново.

Тя подпря ръка на голото си бедро и се опита да си придаде непукистки вид, сякаш не беше на деветнайсет и уплашена до смърт.

— Няма да влизам в ръкопашна схватка с теб.

— Бляскавото момиче се бои да не си разроши косата? Или те е страх, че отново ще ме събориш и ще спечелиш баса?

— Аз зная, че ще спечеля баса – върна му го тя.

— Ще видим. Десетачка, цветенце. Влизаш в играта или млъкваш.

На Фльор й бе ясно, че той нарочно я предизвика, но не я бе грижа. Искаше единствено да изтрие тази самодоволна усмивка от глупавата му уста.

— Нека е двайсетачка.

— Леле, колко ме изплаши, цветенце! Изплаши ме до смърт. Той отстъпи назад, разкрачи крака и зае бойна стойка. Сякаш щеше да му помогне!

— Надявам се, че имаш личен лекар! – подхвърли тя заканително и го стрелна кръвнишки с поглед.

— Засега само приказваш.

— Не смяташ ли, че това е малко детинско?

— Бляскавото момиче май подвива безславно опашка. Страхува се да не се нарани.

— Дотук беше!

Тя заби пети в песъчливата земя, размаха ръце и се понесе към него.

Все едно се удари в стена.

Ако той не я беше хванал, от сблъсъка щеше да се просне на земята. Но Джейк я притисна здраво към гърдите си. Изминаха няколко секунди, докато си поеме дъх, сетне Фльор се отскубна от ръцете му. Брадичката я болеше – беше я хласнала в рамото му, а собственото й рамо пулсираше.

— Това е глупаво – промърмори девойката и понечи да се отдалечи.

— Хей, цветенце. – Той пристъпи напред с ленивата си каубойска походка и спря до нея. – Това ли е най-доброто, на което си способна? Страх те е да не изцапаш пак белите си бикини?

Фльор го погледна удивено. Ребрата и брадичката я боляха и едва смогваше да си поеме дъх.

— Ти си луд.

— Двоен залог или нищо. И този път се отдалечи повече.

Тя разтри рамото си.

— Мисля, че ще пропусна.

Той се засмя, при това весело и дружески.

— Добре, засега ще ти се размине. Обаче ми дължиш двайсетачка.

Джейк изглеждаше толкова самодоволен, че Фльор отвори уста да заяви, че приема предизвикателството. За щастие, здравият разум надделя. Независимо дали й се щеше да го признае, или не, но той наистина беше мил и й помогна. Двамата закрачиха редом обратно към къщата.

— Мислиш се за голям умник, нали? – подхвърли Фльор.

— Хей, аз съм момчето гений. Прочети критиките. Която и да е. Сама ще се убедиш.

Фльор вдигна поглед към него и изви устни в престорено сладка усмивка.

— Бляскавите момичета не могат да четат. Ние само гледаме картинките.

Джейк се засмя и се отдалечи.

* * *

При следващия опит сцената се получи и Джони Гай заяви, че точно това е искал. Ала задоволството на Фльор твърде бързо се изпари, когато започнаха репетициите за следващата сцена. Докато беше в обятията на Мат, Лизи трябваше да го целуне като сестра. После двамата си разменяха няколко кратки реплики и Лизи отново го целуваше, но този път с истинска, а не сестринска целувка. Мат трябваше да се отдръпне сконфузено, а камерата показваше лицето му, докато се опитва да осъзнае промените в Лизи, откакто я бе видял за последен път.

Джейк продължи да се шегува с нея, заявявайки, че няма да се върне на снимачната площадка, докато тя не му даде спечелената двайсетачка. Той я разсмиваше и невинната целувка се получи без проблем. Но диалогът беше скован, гласът й звучеше твърде напрегнато и се наложи да направят няколко дубъла. Все пак Лизи би трябвало да изпитва известна неловкост, така че сцената не беше пълен провал. Когато прекъснаха за обедната почивка, Джейк я дръпна за плитката, сякаш беше десетгодишна, и й заръча да не пребива никого в негово отсъствие.

Следваше втората целувка и Фльор знаеше, че ще загази. Тя беше целувала мъже пред камерата, а неколцина и извън камерата, но не желаеше да целува Джейк Коранда не защото той беше претенциозен и строг – всъщност правеше всичко възможно, за да се държи приятелски и предразполагащо – а защото нещо странно започваше да се случва с нея, когато се доближеше твърде много до него.

Помощник-режисьорът я извика. Джейк беше заел мястото си и говореше с режисьора. Докато Джони Гай обясняваше сцената, Фльор се бе вторачила в устата на Джейк – тази мека, пухкава и по бебешки нацупена уста. Джейк забеляза и я погледна някак странно. Тя се прозина и се взря в голата си китка.

— Да не би Бляскавото момиче да има среща? – попита Джейк.

— Както винаги.

Джони Гай се обърна към нея.

— Трябва да си тук на сто процента, агънце, да вложиш душа и сърце в тази страстна и похотлива целувка. Отворена уста и езикът ти да стигне до сливиците му. Лизи иска да възбуди Мат.

Тя му се ухили и вдигна палци.

— Схванах.

Всичко в нея затрептя, в стомаха й сякаш затанцуваха ято пеперуди. Не можеше да се каже, че се целува страхотно. А и как би могла да се усъвършенства, след като не бе излизала на среща с някого, когото наистина харесваше?

Джейк я прегърна. Тя усети топлите му длани върху голата си кожа малко над дъното на бикините и осъзна, че почти през целия ден само се върти около тялото му.

— Краката ти, скъпа – обади се Джони Гай. – Малко по-близо, агънце.

Чак тогава видя каква поза бе заела. Макар че гърдите й бяха притиснати към Джейк, тя неволно бе застанала колкото се може по-далеч. Побърза да се нагласи. Той бе с обувки, а тя боса и той се извисяваше с цели десет сантиметра над нея. Това бе странно и никак не й се нравеше.

Това е Мат – повтори си девойката, когато Джони Гай застана зад камерата. – Била си с други мъже, но Мат е този, когото най-силно искаш.

— Камера! – извика Джони Гай и тя плъзна пръсти по униформата на Джейк.

Затвори очи и се докосна до меките му топли устни. Замря, опитвайки се да мисли за Мат и Лизи.

Режисьорът бе повече от недоволен.

— Не се постара особено, скъпа. Да опитаме отново.

Следващият дубъл тя придвижи ръцете си нагоре и надолу по ръкавите на униформата му. Когато сцената свърши, Джейк се прозина и погледна часовника си. Нещо й подсказа, че не го прави, защото е нервен.

Джони Гай я дръпна настрани.

— Забрави за хората, които те гледат. Всички си мислят кога ще се приберат у дома за вечеря. Отпусни се. Притисни се по-силно към него.

Докато се отправяше към снимачната площадка, Фльор не спираше да си повтаря, че всичко е въпрос на техника. Все едно отваряш врата. Просто трябваше да се отпусне. Отпусни се, по дяволите!

Реши, че следващата целувка се получи по-добре, ала изглежда, бе единствената.

— Дали не можеш малко да си отвориш устата, агънце? – попита Джони Гай търпеливо.

Фльор се изруга полугласно, пристъпи отново в прегръдките на Джейк, после бързо го погледна, за да разбере дали не я бе чул.

— Съжалявам, хлапе, но този път не мога да ти помогна – рече той. – В случая играя пасивната роля.

— Нямам нужда от помощ.

— Извинявай, объркал съм се.

— Като че ли се нуждая от помощ!

— Както кажеш.

Джони Гай извика да започват. Тя се постара максимално, но когато целувката свърши, Джейк въздъхна и потри тила си.

— Ти направо ме успиваш, цвете славно. Искаш ли да помоля Джони Гай за почивка, за да отидем отзад и да потренираме?

— Малко съм нервна, това е. А и днес е първият ми ден. Освен това няма да тренирам отново с теб без каска и наколенки.

Джейк се ухили и после неочаквано се наведе напред и прошепна в ухото й:

— Обзалагам се на двайсетачка, че не можеш да ме възбудиш, цветенце.

Това бе най-чувственият, най-прекрасният и сластен любовен шепот, който някога бе чувала.

Следващият дубъл беше по-добър и Джони Гай се съгласи да го изпратят за монтаж, но Джейк й заяви, че му дължи още една

* * *

Когато Фльор се прибра у дома от студиото, Белинда я чакаше във вътрешния двор. Не бе виждала майка си почти от три седмици. Белинда изглеждаше свежа и красива в блуза батик без ръкави, в червено-жълта гама и ленен панталон с колан. Фльор я притисна в мечешка прегръдка, сетне се отдръпна, за да огледа лицето й.

— Изглеждаш прекрасно. Няма никакви белези от шарката.

— Достатъчно добре ли изглеждам, за да ги накарам да съжаляват, задето не ми обърнаха внимание, когато бях на осемнайсет?

— Ще им разбиеш сърцата.

Белинда сви рамене.

— Варицелата беше ужасно преживяване. Не ти го препоръчвам. – Целуна дъщеря си отново. – Толкова ми беше мъчно за теб, бебче.

— На мен също ми беше мъчно.

Вечеряха край басейна от керамични чинии, препълнени с любимата салата на Фльор – скариди, овкусени с пикантни подправки, парченца сочен ананас и пресен кресон. Фльор описа на Белинда събитията от последната седмица, но въпреки че обикновено не криеше нищо от майка си, този път премълча за отношенията си с Джейк. В края на втория снимачен ден, понеделник, тя вече смяташе, че е била несправедлива към него. Той я подкачаше, викаше й „цвете славно“, но в същото време се грижеше за нея. Във вторник Фльор реши, че може би го харесва. В сряда знаеше със сигурност, че го харесва, а по обед осъзна, че е малко увлечена по него. Знаеше, че се налага на всяка цена да го скрие от Белинда, тъй като тя нямаше да я остави на мира с въпросите си. Затова, когато майка й я притисна, настоявайки да узнае мнението й за Джейк, Фльор разказа историята как го бе съборила през първия ден и колко страхотно се бе държал той.

— Така си и знаех! – възкликна Белинда, реагирайки, както дъщеря й очакваше. – Той е звездата във филма, но е разбрал колко си била притеснена. Същият е като Джими – отвън изглежда груб, но всъщност е мил и чувствителен.

Убедеността на Белинда, че Джейк въплъщава всички качества на нейния любим Джеймс Дийн, подразни Фльор.

— Джейк е много по-висок, а и двамата изобщо не си приличат.

— Те са замесени от едно и също тесто, бебче. Джейк Коранда също е бунтовник.

— Ти дори не го познаваш. Той не е като останалите. Поне аз никога не съм срещала такива хора като него.

Белинда я стрелна със странен подозрителен поглед и Фльор тутакси замълча.

В двора се появи икономката, госпожа Хурадо, която се оказа шейсетгодишна и обичаше да показва изкривения си палец, и включи в контакта щепсела на телефона, който носеше.

— Обажда се господин Савагар. – Фльор протегна ръка, но госпожа Хурадо поклати глава. – За госпожа Савагар.

Белинда озадачено сви рамене, свали едната си обеца и вдигна слушалката.

— Какво има, Алексей? – Докато слушаше, потропваше с нокти по стъклената масичка. – И какво очакваш от мен да направя по въпроса? Не, разбира се, че не ми се е обаждал. Да. Да, добре. Да, ще ти позвъня, ако чуя нещо.

— Какво се е случило? – попита Фльор, след като майка й затвори.

— Мишел е изчезнал от клиниката. Алексей иска да узнае дали не се е свързал с мен. – Белинда сложи обецата. – Би трябвало да е очевидно, дори и за твоя баща, че е отпратил от дома си не това дете, което е трябвало. Моята дъщеря е красива и преуспяла. Неговият син е хомосексуалист и слабак.

Мишел беше син и на Белинда и Фльор изгуби апетит. Колкото и да ненавиждаше брат си, не беше редно майка й да се държи така с него.

Преди няколко месеца бяха плъзнали слухове, че Мишел има дългогодишна любовна връзка с женен мъж, добре познат в парижкото общество. След разкритията мъжът получил инфаркт, а Мишел се опитал да се самоубие. В света на модата Фльор бе свикнала с откритата хомосексуалност и цялата шумотевица около случилото се й се струваше нелепа и смешна. Алексей не позволил на Мишел да се върне в училището в Масачузетс и го заключил в частна клиника в Швейцария. Фльор си казваше, че би трябвало да изпитва жал към Мишел – и всъщност наистина изпитваше – но една грозна, непрощаваща част от нея намираше в прогонването на Мишел известна справедливост, макар и ужасна.

— Няма ли да доизядеш салатата си? – попита Белинда.

— Вече не съм гладна.

* * *

Въздухът в прожекционната зала бе изпълнен с вонята на лук от остатъците от обяда в картонените кутии, примесена с миризмата от пурата на Дик Спано. От задния ред Джейк гледаше монтирания материал от двуседмичните снимки. Като актьор никога не го бе правил, но като начинаещ сценарист знаеше, че е длъжен да види как са се получили диалозите, за да прецени кои се налага да пренапише.

— Тук направо си уцелил в десетката! – заяви Джони Гай след размяната на първите реплики между Мат и Лизи. – Ти си дяволски добър писател. Не проумявам защо си губиш времето с онази театрална бродуейска плява.

— Тя подхранва егото ми. – Джейк не сваляше поглед от екрана, където Лизи целуваше Мат. – По дяволите.

Мъжете мълчаливо гледаха кадър след кадър на целувката.

— Това не беше зле – промърмори Дик Спано накрая.

— Тя е налучкала правилната посока – обади се Джони Гай.

— Не струва. – Джейк гаврътна остатъка от мексиканската бира и остави бутилката на пода. – Горе-долу се е справила с целувката, но отсега ви предупреждавам, че по-горещите сцени ще бъдат провал.

— Не бъди такъв песимист. Тя се старае и няма начин да не се получи.

— Характерът на Лизи й е напълно чужд. Фльор е изпълнена с енергия и решимост, притежава вродена чувственост и външно дяволски добре успява да се преструва, но е отраснала в манастир, за бога!

— Не е било манастир – възрази Дик. – А манастирско училище. Има разлика.

— Не е само това. Тя е образована и шлифована, но не е обиграна. Пътувала е из целия свят и аз никога не съм срещал хлапе на нейната възраст, което да е чело толкова много – тя говори за философия и политика като европейка. Но сякаш е живяла в саксия. Нейните преподаватели и наставници са я държали много изкъсо. Тя не е добила обикновен житейски опит и не е достатъчно добра актриса, за да го скрие.

Джони Гай свали станиола от шоколадов десерт „Милки Уей“.

— Тя ще го превъзмогне. Фльор е много трудолюбива и камерата я обича.

Джейк се бе смъкнал в креслото, приковал поглед в екрана. Джони Гай бе прав за едно. Камерата наистина я обичаше. Това голямо лице осветяваше екрана, имаше изумителни крака и бе невероятно пластична. Не беше грациозна в обичайния смисъл на думата, но имаше нещо обайващо в силната й уверена походка.

Ала независимо от това причудливата й наивност бе безкрайно далеч от манипулативната сексуалност на Лизи. Във финалната любовна сцена Лизи трябваше да доминира над Мат, да го накара да изгуби и последните си илюзии за отнетата й невинност. Фльор следваше съвсем точно жестовете и държанието на умела манипулаторка и съблазнителка, но Джейк бе срещал в живота достатъчно жени от тази порода и от изпълнението на това хлапе не лъхаше правдивост.

Денят беше дълъг и той разтри очи. Успехът на този филм беше много по-важен за него от всичко, което бе направил досега. Беше написал няколко сценария, но всички бяха свършили в кошчето за боклук. В „Затъмнение в неделя сутрин“ най-сетне всичко се бе получило. Той не само вярваше, че съществува публика за сериозни филми, но искаше да изиграе образ, за чието изграждане щеше да използва повече от две изражения, макар да се съмняваше, че някога ще спечели каквато и да било награда за актьорско майсторство.

Всичко се бе случило прекадено бързо. Беше написал първата си пиеса във Виетнам, когато беше на двайсет. Беше работил тайно и я завърши малко преди да се прибере у дома. След като го изписаха от военната болница в Сан Диего, той я пренаписа и я изпрати по пощата в Ню Йорк в деня, когато го демобилизираха. Четирийсет и осем часа по-късно го видя един агент по кастинга от Лос Анджелис и го помоли да прочете откъс от малка роля във филм с Пол Нюман. На следващия ден подписа договор, а месец по-късно му се обади импресарио от Ню Йорк, за да поговорят за пиесата, която бе изпратил. Джейк приключи със снимките и хвана нощния полет.

Това сложи началото на трескавия двойствен живот на Джейк Коранда. Продуцентът постави пиесата му. Джейк получи малко пари и много слава. От киностудиото харесаха играта му на екрана и му предложиха по-голяма роля. Парите бяха прекалено добри, особено за хлапак от бедняшки квартал в Кливланд, за да ги откаже. И той започна да жонглира. Западния бряг за пари, Източния – за мерак.

Подписа договор за първия филм за Калибър. Птичаря Калибър направо погреба студиото под лавина от почитателски писма, а пиесата му спечели „Пулицър“. Джейк обмисляше да зареже Холивуд, но приходите от пиесата бяха по-малко от половината, отколкото щеше да получи за участието си в следващия филм за Калибър. Засне филма и продължи да се снима без почивка. Нямаше съжаления – поне не много.

Изтръгна се от размишленията и отново се съсредоточи върху екрана. Макар че постоянно поднасяше Фльор, че е „бляскаво момиче“, изглежда, тя не се интересуваше от външния си вид. Не се поглеждаше в огледалото, освен ако не се налагаше, и не отделяше нито секунда, за да се полюбува на лика си. Фльор Савагар се оказа много по-сложна личност, отколкото бе очаквал.

Част от проблема с нея беше, че тя изобщо не приличаше на истинската Лиз, която беше дребничка и брюнетка. Когато двамата с Лиз прекосяваха кампуса, тя трябваше да прави по две стъпки за една негова. Спомняше си как по време на баскетболен мач поглеждаше към трибуните и зърваше блестящата й черна коса, прибрана назад със сребърната шнола, която й бе подарил. И всички подобни романтични глупости.

Не можеше да понесе повече спомени, иначе щеше отново да чуе „Кридънс Клиъруотър“ и да подуши миризмата на напалм.

Насочи се към вратата. Пътьом кракът му закачи празната бирена бутилка и той я изрита гневно към стената, където тя се разби на малки парчета.

* * *

На следващата сутрин след пристигането й в Лос Анджелис Белинда чакаше в дъното на звукозаписната зала, докато Фльор беше в гримьорната. Най-сетне чу стъпките му. Изминалите години сякаш се стопиха. Тя отново беше на осемнайсет, застанала край щанда в дрогерията на Шуоб. Почти очакваше той да извади смачкан пакет „Честърфийлд“ от външния джоб на униформата. Сърцето й запрепуска. Отпуснатите рамене, наклонът на главата – мъж, който живее по собствени правила и сам кове съдбата си. Лошото момче Джеймс Дийн.

— Много харесвам филмите ви. – Тя пристъпи напред и почти му прегради пътя. – Особено филмите за Калибър.

— Благодаря – дари я той с кривата си усмивка.

— Аз съм Белинда Савагар, майката на Фльор – представи се тя и протегна ръка.

Когато той я пое, сякаш кръвта се отдръпна от главата й и й се зави свят.

— Госпожо Савагар, приятно ми е да се запознаем.

— Наричайте ме Белинда. Искам да ви благодаря, задето сте били толкова мил с Фльор. Тя ми разказа как сте й помогнали.

— Началото винаги е трудно. Казвай ми Джейк.

— Но не всички са толкова добри, за да помогнат на партньора си да се отпусне.

— Тя е добро хлапе.

Той понечи да тръгне, но Белинда допря до ръкава му върховете на пръстите си с безупречен маникюр.

— Джейк, извини ме, ако ти се струвам прекалено нахална, но двете с Фльор бихме искали да ти благодарим подобаващо. В неделя следобед смятаме да изпечем пържоли на скарата. Нищо особено. Обикновена храна, типична за Индиана, която се приготвя на открито в задния двор.

Погледът му се плъзна по тъмносинята й туника на „Ив Сен Лоран“ и белия габардинен панталон. Белинда забеляза одобрението в очите му.

— Не ми приличаш на жена от Индиана.

— Чистокръвна коренячка. – Тя му се усмихна дяволито. – Смятаме да запалим дървените въглища около три.

— Боя се, че в неделя съм зает – рече той, както й се стори с искрено съжаление. – Дали въглищата могат да почакат още една седмица?

— Мисля, че да.

Той се усмихна и се отдалечи, а Белинда си каза, че е постъпила правилно, точно както с Джеймс Дийн. Студена бира, картофен чипс от плик и никаква минерална вода „Перие“. Господи, колко бе закопняла за истински мъж.

* * *

Следващия уикенд Фльор гледаше гневно надолу майка си.

Белинда се бе излегнала на шезлонг край басейна, белият й бански от две части златната верижка около глезена проблясва на фона на намазаното й с плажно масло тяло, а очите й бяха затворени зад големите слънчеви очила тип костенурка. Беше неделя следобед, пет минути след три.

— Не мога да повярвам, че си го направила. Наистина не мога! Откакто ми каза, не смея да го погледна в очите. Поставила си го в ужасно положение, да не говорим за мен. Последното, което иска той, е да прекара единствения си почивен ден тук, с нас.

Белинда разпери пръсти, загрижена за равномерния загар на ръцете си.

— Не ставай глупава, бебче. Той ще прекара чудесно. Ние ще

се погрижим за това.

Точно това повтаряше Белинда, откакто каза на дъщеря си, че е поканила Джейк в неделя следобед на домашно барбекю. Фльор грабна мрежата за чистене и се отправи с гневна крачка към басейна. Сякаш не й стигаше, че се налагаше през цялата седмица постоянно да внимава как се държи с Джейк. Сега трябваше да го прави и в неделя. Ако той заподозре, че тя изпитва това глупаво увлечение към него…

Плъзна мрежата по повърхността на водата, за да обере листата. Това, което бе започнало като детинско увлечение, от ден на ден ставаше все по-сериозно. За щастие, тя беше достатъчно умна, за да знае, че това нямаше нищо общо със сродните души и двете сърца, биещи в едно. Всичко беше само секс. Тя най-сетне бе срещнала мъжа, който караше коленете й да омекват от желание. Но защо трябваше да бъде точно този мъж?

Каквото ще да става, но днес нямаше да се държи като влюбена гимназистка. Нямаше да го изпива с поглед, нито ще говори много, нито ще се смее твърде високо. Ще се държи, все едно го няма, ето какво ще направи. Белинда го е поканила, нека тя го забавлява.

Майка й повдигна слънчевите очила и огледа критично провисналото дъно на най-стария черен бански на дъщеря си.

— По-добре си сложи някой от бикините. Този бански е отвратителен.

Джейк пристъпи през отворените френски прозорци, водещи към вътрешния двор.

— На мен ми харесва.

Фльор изтърва мрежата и скочи във водата. Нарочно бе облякла стария си бански, за да не я причисли Джейк към всички онези жени, които се прехласват по него. Лин го наричаше „секс ефект Коранда“.

Краката й докоснаха дъното и тя отново изплува на повърхността. Той седеше на шезлонга до Белинда. Носеше торбести тъмносини плажни шорти, сива тениска и маратонки, видели и подобри дни. Фльор вече бе забелязала, че Джейк изглежда спретнат единствено в костюм. Обикновено беше с овехтели джинси и избелели тениски, явно имаше повече, отколкото всеки мъж би трябвало да има.

И изглеждаше страхотно в тях.

Гостът отметна назад глава и се засмя на нещо, което Белинда каза. Фльор почувства как я жегна ревност. Белинда знаеше как да разговаря с мъжете. Фльор съжаляваше, че не е наследила този талант от майка си, но единствените мъже, с които можеше да говори непринудено, бяха тези, които не я интересуваха, например като актьорите и богатите плейбои, с които майка й и Гретхен настояваха да излиза. Нямаше никакъв опит в общуването с мъж, когото би искала да впечатли. Гмурна се отново във водата. Защо не се бе влюбила за пръв път като всички момичета, когато беше на шестнайсет? Защо винаги толкова късно съзряваше за всичко? И защо първото й любовно увлечение трябваше да бъде прочут драматург, при това филмова звезда, по когото припадаха едва ли не всички жени на земята?

Отново изплува на повърхността и видя, че Белинда е провесила крака от шезлонга.

— Фльор, ела да забавляваш Джейк, докато отида да си взема халата. Започвам да изгарям

— Не излизай, цветенце. Аз идвам при теб.

Той изхлузи тениската през глава, изрита маратонките и се хвърли във водата. Показа се в другия край и заплува към нея. Фльор наблюдаваше като хипнотизирана как се свиват и разпускат мускулите на ръцете му, как водата се стича по лицето и врата му. Той стъпи на дъното до нея. Кривата му усмивка бе неустоима и сърцето й премаля.

— Намокрила си косата си – рече той. – А аз си мислех, че нюйоркските бляскави момичета само съзерцават водата.

— Това показва колко малко знаеш за нюйоркските бляскави момичета.

Фльор се гмурна под водата, но преди да успее да се отдалечи, една ръка я сграбчи за глезена и я дръпна обратно. Тя изплува на повърхността, като кашляше и плюеше вода.

— Хей! – възмути се той престорено. – Нима не съм най-жестоката и секси кинозвезда? Момичетата не ме зарязват така безцеремонно.

— Може би обикновените момичета не го правят, но жестоките и секси бляскави момичета могат да уловят нещо повече от сценарист интелектуалец.

Джейк се засмя, а тя доплува до стълбичката, преди той да успее да я спре.

— Не е честно! – извика той след нея. – Ти плуваш по-добре от мен.

— Забелязах. Плуваш като дърво.

Но не беше чак такова дърво и се изкачи по стълбичката веднага след нея.

— Поправи ме, ако греша, цвете славно, но ти май не се радваш да ме видиш днес.

Може би все пак тя беше по-добра актриса, отколкото мислеше. Взе хавлиената кърпа, метната на шезлонга, и се уви в нея.

— Нищо лично – промърмори Фльор. – Просто си легнах късно. – Защото бе чела пиесите му. – Освен това малко се притеснявам за утрешната сцена с теб и Лин.

Доста повече от малко. Направо бе паникьосана.

— Хайде да потичаме и да я обсъдим.

Тя тичаше почти всеки ден, откакто бе дошла в Лос Андже-лис, и Джейк не можеше да измисли по-добър начин да изразходва част от натрупалата се нервна енергия.

— Чудесна идея.

— Имаш ли нещо против, ако за малко открадна дъщеря ти? — извика Джейк на Белинда, която току-що се бе върнала в двора, загърната в дантеления си халат. – Трябва да се пораздвижа, за да огладнея за онези пържоли.

— Вървете! – махна им Белинда весело с ръка. – И не бързайте да се връщате. Нямам търпение да се уединя с новия роман на Джаки Колинс.

Джейк направи физиономия. Фльор се усмихна и забърза към къщата да си сложи шорти и маратонки. Когато приседна на ръба на леглото, за да завърже връзките, книгата, която четеше, падна на пода. Тя погледна към страницата, която бе отбелязала тази сутрин.

Перото на Коранда е насочено към американската работническа класа. Героите му са мъже и жени, които обичат бира и футбол и вярват, че за честен труд трябва честно да се плаща. С грубоватия си, на места циничен, но пропит с чувство за хумор език той разкрива най-доброто и най-лошото от американската душевност.

В следващия параграф критикът беше по-откровен:

В заключение може да се каже, че творбите на Коранда имат успех, тъй като хващат Америка за топките и силно стискат.

В последно време Фльор бе започнала да чете пиесите на Джейк, както и статии в списанията за работите му. Освен това се бе поразровила в социалните му прояви, което не беше лесно заради манията му да не излага на показ личния си живот. При все това бе открила, че той много рядко излизаше с една жена повече от два-три пъти.

Той я чакаше в края на алеята за коли, където подскачаше за разгрявка.

— Мислиш ли, че ще издържиш едно здраво тичане, цветенце, или ще трябва да ти намеря детска количка?

— Какво съвпадение. Аз пък тъкмо се канех да ти осигуря инвалидна количка.

— Леле!

Девойката се ухили и двамата затичаха в лек тръс. Тъй като беше неделя, армията от градинари, които поддържаха безупречните предни морави на къщите в Бевърли Хилс, отсъстваше и улиците изглеждаха дори още по-пусти от обичайното. Тя се опита да измисли нещо интересно за разговор.

— Видях те да тренираш баскетбол на паркинга. Лин ми каза, че си играл в колежа.

— Сега играя два пъти седмично. Помага ми да проясня мислите си, за да пиша.

— Драматурзите не трябва ли да са по-скоро интелектуалци, а не спортисти?

— Драматурзите са поети, цветенце, а баскетболът е точно това. Поезия.

И ти си точно това – помисли си тя. – Загадъчен и сложен стих еротична поезия.

— Чувала ли си някога за Джулиъс Ървинг?

Фльор поклати глава и затича по-бързо, за да не я обвини Джейк, че изостава.

Той влезе в ритъма й.

— Наричат Ървинг Доктора. Той е млад играч от нюйоркския „Нетс“ и един ден ще бъде от най-добрите. Разбираш ли, не просто добър, а един от най-великите баскетболисти, които някога са се раждали на тази земя.

Фльор повтори наум името Джулиъс Ървинг, за да го запомни и да прочете за него.

— Всичко, което прави Док на игрището, е поезия. Когато се движи, изчезват законите за гравитацията. Той лети, цветенце. На човек не му е отредено да лети, но Джулиъс Ървинг го може. Това е поезия, хлапе, и именно това ме вдъхновява да пиша.

Джейк внезапно се почувства неловко, сякаш твърде много бе разголил душата си. С крайчеца на окото си, Фльор зърна как изражението му се промени, все едно се бе спуснала невидима завеса.

— Не можеш ли да тичаш по-бързо? – изръмжа той. – Влачим се, като че ли сме излезли на разходка.

Но не и заради нея. Тя се стрелна напред, поемайки напряко по павираната алея за велосипедисти. Фльор бягаше с дълги крачки, без да пести сили. Той я настигна и не след дълго по тениските и на двамата избиха тъмни петна от потта.

— Казвай какъв ти е проблемът с утрешната сцена – поде накрая Джейк.

— Ами… малко ми е трудно да обясня. – Тя се бе задъхала и едва си пое дъх. – Лизи… ми се струва толкова пресметлива.

Той намали темпото заради нея.

— Такава е. Пресметлива кучка.

— Но въпреки че изпитва завист и злоба към Диди, тя все пак я обича… и знае какви са чувствата на сестра й към Мат. – Фльор пое дълбоко дъх. – Мога да разбера защо е привлечена от него – защо иска да… го примами в леглото – но не разбирам защо проявява такава пресметливост заради това.

— Това е вечната история на женския род. Един мъж най-лесно може да сложи край на приятелството между две жени.

— Пълни глупости. – Тя си спомни за ревността, която бе изпитала към Белинда, и се почувства неловко, засрамена от себе си. — Жените имат по-важни занимания, отколкото да се борят за някакъв мъж, който може би дори не си заслужава усилията.

— Хей, аз съм този, който определя реалността. Ти само я изразяваш.

— Писатели, какво да ви прави човек!

Джейк се усмихна, а тя пое още веднъж дълбоко въздух, за да набере повече смелост.

— Диди изглежда по-завършен и цялостен персонаж от Лизи. Тя е силна, но не е лишена от слабости. На човек му се иска да я успокои и в същото време здравата да я разтърси.

Фльор навреме се възпря и не каза, че образът на Диди е по-добре написан, макар че беше истина.

— Много добре. Явно си прочела сценария.

— Не ми се подигравай. Аз трябва да изиграя роля, а не я разбирам. Това ме притеснява и вълнува.

Джейк отново затича по-бързо.

— Трябва да те притеснява и вълнува. Виж, цветенце, доколкото разбирам, допреди няколко години ти си водила доста затворен живот. Може би никога не си срещала някого като Лизи, но такава жена е способна да остави дълбоки следи у един мъж.

— Защо?

— На кого му пука? Важен е резултатът.

Увлечението й по него не й пречеше да му се ядосва.

— Ти не казваш „на кого му пука“ за другите си герои. Защо важи само за Лизи?

— Предполагам, че ще ти се наложи да ми се довериш.

Той затича пред нея.

— И защо да го правя? – извика тя след него. – Защото ти си получил „Пулицър“, а аз мога да се похваля само с корици на „Космополитън“!

Джейк затича по-бавно.

— Не съм го казал. – Бяха стигнали до малък парк, пуст също както и останалия район. – Нека малко повървим.

— Не си длъжен да ме дундуркаш – тросна се Фльор и тутакси съжали, тъй като прозвуча като обидено момиченце.

— Хайде да се изясним – подхвана Джейк и забави още ход. – За Лизи ли си ядосана, или задето не желаех да ти дадат ролята?

— Нали ти определяш реалността. Сам избери.

— Тогава да поговорим за кастинга. – Вдигна края на тениската и избърса лицето си. – Ти си красива върху екрана, цветенце. Лицето ти е магическо, а краката – зашеметяващи. Джони Гай всяка вечер променя сценария, за да добави повече кадри в близък план. Човекът не може да гледа заснетия материал, без да му се насълзят очите. – Джейк й се усмихна и тя усети как част от гнева й се изпари. – Освен това си страхотно хлапе.

Хлапе. Заболя я.

— Ти изслушваш мнението на другите, работиш упорито и аз с чиста съвест мога да се обзаложа, че си много добра и в душата си не таиш нито една зла мисъл за никого.

Тя си спомни за Мишел и си каза, че това не е вярно.

— Ето защо се съмнявам, че можеш да изиграеш Лизи. Тя е хищник. Цялата концепция на образа е напълно чужда на природата ти.

— Аз съм актриса, Джейк. Част от актьорската игра е да съумееш да играеш персонажи, които са напълно различни от теб самия.

Докато говореше, Фльор осъзнаваше колко лицемерно звучи. Тя не беше актриса. Беше фалшификат – едно момиче, чието голямо и тромаво тяло по някакъв мистериозен начин се трансформираше от камерата в нещо красиво.

Той прокара пръсти през косата си, която щръкна отстрани.

— Трудно ми е да говоря за Лизи. Нейният прототип е едно момиче, което познавах. Много отдавна бяхме женени.

Нима Джейк, Трета Гарбо в мъжки вариант, възнамеряваше да й се довери? Не и по желание. Той изглеждаше ядосан, задето е разкрил дори малко от личния си живот.

— Каква беше тя? – попита Фльор.

Един мускул на челюстта му заигра.

— Не е важно.

— Искам да зная.

Джейк направи няколко крачки, сетне спря.

— Тя изяждаше мъжете на закуска. Захапа ме с малките си зъби, схруска ме и после ме изплю.

Упоритостта, която й бе навличала толкова неприятности в миналото, отново взе връх.

— Но все трябва да е имало нещо, което те е накарало да се влюбиш в нея.

Той отново закрачи.

— Стига, не задълбавай повече.

— Трябва да зная.

— Казах вече: достатъчно! Тя беше страхотна в леглото, сега разбра ли?

— Това ли е всичко?

Той спря и се извърна към нея.

— Това е всичко. Хиляди задоволени клиенти намираха щастие между краката й, но бедното словашко хлапе от Кливланд бе твърде неопитно и наивно, за да го разбере, и се влюби в нея като доверчиво кученце!

Болката му й подейства като шамар. Без да се усети, Фльор докосна ръката му.

— Съжалявам. Наистина.

Той отдръпна ръката си и докато тичаха мълчаливо към къщата, девойката се питаше що за човек е била бившата му жена.

Джейк също мислеше за Лиз. Беше я срещнал в началото на първата си година в колежа. Прибираше се след тренировка по баскетбол, когато случайно попадна на репетиция в сградата на университетския театър. Тя беше на сцената, най-красивото момиче, когато някога бе виждал – мъничко, тъмнокосо котенце. Той я покани на среща същата вечер, но тя му заяви, че не излиза със спортисти. Отказът й възбуди интереса му още повече и той започна често да обикаля край сградата на театъра между тренировките. Тя продължи да го пренебрегва. Той откри, че следващия семестър тя ще посещава занятия по драматургия и побърза да се запише в същия клас. Това промени живота му.

Джейк пишеше за мъжете, които бе срещнал, докато работеше като момче за всичко в работническите барове в Кливланд. За всички онези Пит и Вини, които постепенно бяха заели мястото на бащата, когото нямаше. Мъже, които се интересуваха как върви учението и го поступваха, когато бягаше от училище. Същите мъже, които, когато разбраха, че е арестуван за опит да открадне кола, го заведоха в малката уличка зад бара и му предадоха житейски урок за значението на коравата мъжка обич.

Думите се изливаха от сърцето му и преподавателят беше впечатлен. Но много по-важно беше, че привлече вниманието на Лиз. Тъй като беше от богато семейство, неговата бедност я очароваше. Четяха заедно Джубран и се любеха. Преградите, които бе издигнал около себе си, започнаха да падат една по една. И преди да се осъзнае, решиха да се оженят, въпреки че той беше на деветнайсет, а тя на двайсет. Баща й заплаши да й спре издръжката, но тя му каза, че е бременна. Татенцето ги натири в Иънгстаун за бърза церемония, но когато разбра, че бременността е лъжа, спря чековете. Когато нямаше занятия или не тренираше баскетбол, Джейк работеше в градската закусвалня.

В театралната школа се появи нов студент, последна година. Когато Джейк се прибираше у дома, ги заварваше да седят с Лиз край пластмасовата кухненска маса и да разговарят за живота. Една нощ ги завари в леглото. Лиз плака и умолява Джейк да й прости. Заяви, че била самотна, че не е свикнала да бъде бедна. Джейк й прости.

Две седмици по-късно я откри на колене да задоволява с уста един от съотборниците му. Както установи, невинността й бе споделена с легиони мъже. Той взе ключовете на мустанга й, отпраши към Кълъмбъс и се записа в армията. Документите за развода го застигнаха близо до Дананг. Виетнам, последвал почти веднага след предателството на Лиз, завинаги го промени.

Когато написа „Затъмнение в неделя сутрин“, призракът на Лиз се завърна, за да го преследва. Сякаш надничаше иззад рамото му, нашепвайки думи на невинност и поквара. Тя се превърна в Лизи. Лизи с открито, невинно лице и сърце на уличница. Лизи, която ни най-малко не приличаше на красивото огромно момиче, което тичаше редом с него.

— Не бях прав за теб. Ти ще бъдеш страхотна Лизи – излъга Джейк. – Само трябва малко повече да повярваш в себе си.

— Наистина ли го мислиш?

— Напълно. – Той протегна ръка и дръпна кичур от косата й. – Ти си добро хлапе, цвете славно. Ако имах сестра, бих искал да прилича на теб. Само да не е такава досадна умница.

* * *

Джейк наблюдаваше как Белинда постепенно завоюваше сърцата на всички мъже на снимачната площадка, от най-незначителния член на снимачния екип до Дик Спано и самия Джейк. Тя винаги бе на линия, ако някой имаше нужда от нея. Подаваше репликите на актьорите, шегуваше се със сценичните работници, разтриваше схванатия врат на Джони Гай. Носеше кафе на всички, подкачаше ги за жените и гаджетата им и гъделичкаше егото им.

— Промените, които си направил в диалога на Диди, са просто гениални – заяви тя на Джейк през юни, когато вече бе започнал втори месец от снимките. – Задълбочил си образа.

— Глупости, госпожо, не беше кой знае какво.

— Говоря сериозно, Джейк – впери тя настойчив поглед в него. – Страхотно попадение. Когато тя казва: „Отказвам се, Мат. Отказвам се“, аз се разплаках. Ще спечелиш „Оскар“. Сигурна съм.

Това, което го трогваше в ентусиазма на Белинда, бе, че тя искрено вярваше на всяко едно от възторжените си излияния. Само след няколко минути, прекарани с нея, лошото му настроение изчезваше. Тя флиртуваше безсрамно с него, успокояваше го, караше го да се смее. Обожанието, струящо от очите й с цвят на зюмбюл, действаше като балсам на душата му, караше го да се чувства по-добър актьор, по-добър писател и по-малко закоравял циник. Тя бе очарователна – изтънчена и обиграна светска дама с по детски нетърпеливата страст към всичко лъскаво и бляскаво. Благодарение на нея „Затъмнение в неделя сутрин“ бе една от най-добрите снимачни площадки, на които бе работил.

— След години – заяви тя – всички тук с гордост ще обявяват пред света, че са работили с екипа на „Затъмнение в неделя сутрин“.

Никой не възрази.

* * *

Фльор всеки ден отиваше с нежелание на снимачната площадка. Ненавиждаше, когато Джейк и Белинда се смеха. Защо тя не можеше да го забавлява като майка си? Снимките бяха истинско мъчение за нея, и не само заради Джейк. Мразеше актьорската игра дори повече от модния подиум. Може би, ако ролята й се удаваше по-добре, нямаше да се чувства толкова унила. Не че изпълнението й беше чак толкова ужасно, но тя бе слабото звено в един великолепен кастинг, а Фльор винаги бе свикнала да бъде най-смелата, най-бързата, най-силната.

Съвсем очаквано Белинда отхвърляше тревогите й.

— Ти си твърде строга към себе си, бебче. Всичко е заради онези ужасни монахини. Заради тях страдаш от синдрома на прекалената взискателност.

Фльор погледна към Джейк, застанал в другия край на снимачната площадка. Той рошеше косата й, измъкваше я в почивките, за да поиграят баскетбол, крещеше й, когато тя спореше с него, и се отнасяше с нея точно като с по-малка сестра. Искаше й се да може да говори с Белинда за чувствата си към него, но майка й бе последният човек на земята, с когото би могла да сподели за това.

Съвсем естествено е да се влюбиш в него – щеше да каже Белинда. – Не би могло да е другояче. Той е невероятен мъж, бебче. Също като Джими.

Фльор си казваше, че всъщност това не е любов или поне не е онази вечната, голямата любов. Беше просто увлечение, което щеше да отмине за ден-два, нали? Ала чувствата й бяха много по-дълбоки и сложни от обикновено физическо привличане. Може би просто страдаше от тежка форма на девическа любов. За нещастие, тя бе насочена към мъж, който се отнасяше към нея, сякаш бе на дванайсет.

Една петъчна вечер след края на снимките Дик Спано организира купон на снимачната площадка. Фльор се издокара със саронг от крепдешин, чиито краища завърза над бюста, и сандали със седемсантиметрови токчета. Всички мъже на снимачната площадка я забелязаха, с изключение на Джейк. Той бе прекалено увлечен в разговор с Белинда. Майка й никога не му създаваше главоболия, никога не го предизвикваше, нито му противоречеше. Нищо чудно, че той обичаше компанията й.

Фльор започна да брои дните до началото на външните снимки в Айова. Колкото по-бързо приключи работата по този филм, толкова по-скоро тя щеше да се върне в Ню Йорк и да забрави за Джейк Коранда. Само ако можеше да реши какво да прави с живота си оттук нататък, след като всичко това остане зад гърба й.

Дик Спано нае малък мотел за актьорите и снимачния екип. Разположен недалеч от Айова Сити, той се превърна в нещо като команден пункт на продукцията. В стаята на Фльор имаше две грозни лампи, овехтял оранжев килим, а на стената висеше „Неделен следобед на остров Гран Жат“*. Картонът на картината се бе издул в средата и приличаше на картофен чипс. Белинда смръщи нос, докато я изучаваше.

[* Най-известната картина на френския художник Жорж Сьора (1859 – 1891), основател и ярък представител на поантизма. – Б.пр.]

— Имаш късмет. В моята стая виси долнопробна имитация на „Слънчогледите“ на Ван Гог.

— Не беше нужно да идваш с мен – каза Фльор и гласът й прозвуча по-рязко, отколкото възнамеряваше.

— Не се дразни, скъпа. Знаеш, че не бих могла да не дойда. След всички онези нещастни години в Париж, когато нямах какво да правя, освен да се наливам с алкохол, това тук е като сбъдната мечта.

Фльор вдигна глава от купчината сутиени, които прибираше в едно от чекмеджетата на бюрото. Дори и в тази неуютна, пошло обзаведена хотелска стая Белинда изглеждаше щастлива. И защо да не е? Белинда бе осъществила мечтата си. Ала това не беше мечтата на Фльор. Втренчи се в сутиените.

— Аз… напоследък доста мисля какво ще правя, след като всичко това приключи.

— Не се обременявай с толкова мисли, скъпа. Затова плащаме на Гретхен и агента й. – Белинда се разрови в тоалетната чанта на Фльор и измъкна четката за коса. – Макар че много скоро ще се наложи да вземем решение за проекта на „Парамаунт“. Предложението наистина е изкушаващо. Паркър е сигурен, че е точно като за теб, обаче Гретхен не хареса сценария. Но така или иначе, първо трябва да довършим рекламата за „Есте Лаудер“.

Фльор извади маратонките от куфара.

— Може би… е по-добре да изчакаме, преди да вземем каквито и да било решения – подхвана тя предпазливо. – Не бих имала нищо против да си почина. Бихме могли да попътуваме малко, само ние двете. Ще бъде забавно.

— Не ставай глупава, бебче. – Белинда се взря в отражението си в огледалото и поправи кичур коса. – Дали малко да не я изсветля? Какво мислиш?

Фльор заряза преструвката, че разопакова багажа.

— Наистина бих искала да си почина. Три години работя без прекъсване и се нуждая от ваканция. И от възможност да помисля.

Най-сетне бе успяла да привлече вниманието на майка си.

— И дума да не става. – Белинда остави рязко четката. – Ще бъде самоубийствено за кариерата ти, ако изчезнеш от сцената.

— Но… аз искам да си взема отпуск. Нещата се случиха толкова бързо. Искам да кажа, че всичко е прекрасно и така нататък, но… – Изрече следващите думи на един дъх: – Откъде да зная, че точно това искам от живота?

Белинда я погледна, сякаш дъщеря й бе полудяла.

— И какво повече би могла да искаш?

Фльор не желаеше да започва веднага снимките на друг филм, а мисълта да продължи да бъде модел беше още по-отблъскваща, но когато заговори, гласът й пресекваше.

— Аз… не зная. Не съм сигурна.

— Не си сигурна? Предполагам, че е малко трудно да решиш какво друго да правиш, когато седиш на върха на света и имаш абсолютно всичко.

— Не казвам, че искам друга кариера. Просто… просто се нуждая от време, за да помисля за възможностите си. Да се уверя, че именно това искам.

— Имаш ли наум нещо по-вълнуващо от това, да бъдеш най-прочутият модел на света? – изрече Белинда със студен, отчужден глас, превръщайки се в непознат човек. – Нещо по-бляскаво от това, да бъдеш кинозвезда? С какво искаш да се занимаваш, Фльор? Искаш ли да бъдеш секретарка? Или продавачка? Или санитарка? Да чистиш повръщано и да изхвърляш нощните гърнета? Това ще те задоволи ли?

— Не, аз…

— Тогава какво? Какво искаш?

— И аз не зная!

Девойката се отпусна на ръба на леглото.

Майка й я наказа с мълчание.

Мъката набъбна в гърдите й, заплашвайки да я задуши.

— Аз просто… съм объркана – пророни тя с отпаднал глас.

— Не си объркана. Ти си разглезена. – Презрението на Белинда ожули кожата й като груба тел. – Всичко, за което можеш да мечтаеш, ти е поднесено на сребърен поднос, без да ти се налага да полагаш кой знае какви усилия за това. Осъзнаваш ли колко незряло звучиш? Може би щеше да бъде различно, ако имаше цел, но ти нямаш дори това. На твоята възраст аз знаех точно какво искам от живота и бях готова на всичко, за да го постигна.

Фльор почувства как решителността я напуска.

— Може би… може би си права.

Но Белинда беше ядосана и нямаше намерение да й прости толкова лесно.

— Никога не съм вярвала, че ще го кажа, но ти ме разочарова. – Прекоси опърпания оранжев килим. – Помисли си хубавичко от какво възнамеряваш да се откажеш и когато си готова с разумен разговор, ела при мен.

И без да добави нито дума, майка й излезе от стаята.

Годините сякаш отлетяха и внезапно Фльор се почувства отново малко дете. Стоеше в двора на манастира „Благовещение“ и гледаше как колата на майка й се отдалечава. Скочи от леглото и хукна към коридора, но Белинда бе изчезнала. Дланите й се изпотиха, а сърцето й запрепуска. Пое по коридора и спря пред стаята на майка си. Почука на вратата, но никой не отговори. Върна се в стаята си, но не можа да си намери място.

Слезе във фоайето. Беше празно, мотаеха се само неколцина от членовете на снимачния екип. Може би Белинда бе отишла да поплува. Но единственият, който се мотаеше край малкия басейн на мотела, беше чистачът, изпразващ кошчетата за боклук. Върна се във фоайето и зърна Джони Гай.

— Виждал ли си Белинда?

Той поклати глава.

— Може би е в бара.

Майка й вече не пиеше, но Фльор не знаеше къде другаде да я потърси.

Бяха й нужни няколко секунди, за да свикнат очите й с полумрака в бара. Видя Белинда да седи сама на масата в ъгъла. Пред нея имаше чаша и тя разбъркваше със сламка напитката, която приличаше на уиски. Цялата кръв се отдръпна от главата й. След три години на трезвеност майка й отново пиеше и Фльор бе виновна за това.

Момичето се спусна към майка си.

— Какво правиш? Моля те, не го прави. Прости ми.

Белинда потопи сламката до дъното на чашата.

— В момента нямам настроение за компания. Може би е по-добре да ме оставиш сама.

Фльор се свлече на стола срещу нея.

— Ти се справяше толкова добре. Не бива да се наказваш заради неблагодарната си дъщеря. Толкова се нуждая от теб.

Белинда се втренчи в питието.

— Не се нуждаеш от мен, бебче. Очевидно те принуждавам да вършиш неща против волята ти.

— Не е вярно.

Белинда вдигна глава. Очите й бяха пълни със сълзи.

— Толкова много те обичам. Искам само най-доброто за теб.

Фльор сграбчи ръката на майка си.

— Помниш ли какво винаги си казвала? Помежду ни има особена връзка, сякаш сме един човек, а не двама. – Гласът й пресекна от напиращите сълзи. – Това, което те прави щастлива, е щастие и за мен. Просто бях объркана, това е всичко. – Опита се да се усмихне. – Да отидем да се разходим с колата. Може да ни хрумне решение за предложението на „Парамаунт“.

Белинда сведе глава.

— Не ме мрази, бебче. Не бих могла да понеса омразата ти.

— Това никога няма да се случи. Хайде, ела. Да се махаме от тук.

— Сигурна ли си?

— Никога не съм била по-сигурна.

Белинда й се усмихна през сълзи и се надигна от стола. Фльор удари бедрото си в ръба на масата и част от питието на майка й се разплиска. Чак сега тя забеляза колко пълна е чашата. Прикова поглед за миг в нея. Изглежда, Белинда не бе отпила повече от една глътка.

* * *

В края на първата им седмица в Айова Джейк най-после си взе почивен ден. Спа до късно, излезе да потича, после си взе душ. Тъкмо излизаше от ваната, когато чу почукването. Уви една кърпа около бедрата си и отиде да отвори вратата. На прага стоеше Белинда.

Беше облечена в семпла синьо-лилава рокля тип „прегърни ме“ и размахваше между пръстите си бял книжен плик.

— Здравей. Искаш ли закуска?

Обзе го чувство за неизбежност. Защо не, по дяволите?

— Има ли кафе?

— Силно и черно.

Той я покани с жест да влезе. Тя дръпна от топката на вратата табелката „Не безпокойте“, окачи я на дръжката отвън, затвори и извади от плика две картонени чаши с кафе. Докато му подаваше неговата, го лъхна уханието на парфюма й. Белинда бе една от най – пленителните жени, които някога бе срещал.

— Смяташ ли се за бунтовник, Джейк?

Той махна капачката на картонената чаша и я метна в кошчето за боклук.

— Май никога не ми е хрумвало.

— Аз мисля, че си. – Белинда седна на единствения стол в стаята и кръстоса крака, така че полата й се разтвори над колене. – Ти си бунтовник без кауза. Мъж, който следва собствените си правила. Това е едно от нещата, които най-много ме вълнуват у теб.

— Значи, има и още?

Той се усмихна, но в следващия миг осъзна, че тя говори напълно сериозно.

— О, да. Спомняш ли си, когато тичаше в „Дяволска касапница“? Беше страхотно. Харесва ми, когато си сам срещу всички. Точно такъв филм би направил Джими, ако не беше умрял.

— Джими?

Той хвърли няколко възглавници до таблата и се облегна на тях.

— Джеймс Дийн. Винаги си ми напомнял за него. – Тя стана и пристъпи към леглото. В полумрака на стаята сините й очи излъчваха обожание. – Бях толкова самотна – прошепна. – Искаш ли да се съблека? За теб?

Джейк бе уморен от игрички, а нейната прямота бе като свеж полъх.

— Това е най-доброто предложение, което съм получавал от месеци.

— Искам да ти доставя удоволствие.

Белинда приседна на леглото и се наведе, за да го целуне. Когато устните им се срещнаха, ръцете й се вкопчиха в раменете му, сетне пръстите й се плъзнаха по ръцете му. Той я целуна страстно и докосна гърдите й през копринения плат на роклята. Тя тутакси се отдръпна и понечи да откопчае копчетата на кръста.

— Хей, по-бавно – помоли той нежно.

Тя вдигна към него очи, замъглени от смут.

— Не искаш ли да ме видиш?

— Целият ден е на наше разположение.

— Аз искам само да ти доставя удоволствие.

— Удоволствието трябва да е взаимно.

Джейк я дръпна под себе си и плъзна ръка под полата й.

Когато Белинда усети ръката му върху бедрото си, пред погледа й изплува сцена от „Дяволска касапница“. Птичаря Калибър имаше стълкновение с красива англичанка. Белинда си спомни как я дръпна рязко от коня, за да падне право в обятията му, как пръстите му шареха по тялото й, претърсвайки я за ножа, който той знаеше, че тя носи. Докато ръката на Джейк чертаеше кръгове върху бедрото й, тя си представи, че той я претърсва.

Устните й се разтвориха за целувките му… омайни, пламенни целувки. Искаше да се съблече за него, ала той свали дрехите й една по една. Беше някак смущаващо да гледа лицето му толкова отблизо, затова тя затвори отново очи и си го представи как изглеждаше на екрана.

Така беше по-добре. Много по-добре…

Разтвори крака в безмълвна покана. Брадата му одраска кожата й, причинявайки й сладка болка. И тогава той спря.

Докато се взираше в затворените очи на Белинда, Джейк осъзна, че е направил огромна грешка. Тя беше абсолютно безучастна, като някаква целомъдрена весталка, предлагаща се в дар на боговете. Обожанието, с което го обгръщаше от деня на първата им среща, сега му се струваше малко зловещо. Можеше да направи с нея каквото пожелаеше, ала това бе все едно да се люби с надуваема кукла.

Очите й рязко се отвориха. Той едва устоя на желанието да помаха ръце пред нея, за да провери дали е с него, или се е отнесла някъде.

— Нещо не е наред ли? – попита Белинда.

Той си каза да го направи и да приключи, но образът на Фльор изникна в главата му и това, което му се бе сторило малко зловещо, сега изглеждаше мръсно и долно.

— Размислих – промърмори той и се отдръпна от нея. – Извинявай.

Тя протегна ръка и докосна рамото му. Той зачака да последва обичайният разпит – опитваше се да измисли какво да каже – но за негово изумление нищо не се случи.

— Добре – рече тя.

След миг вече я нямаше.

* * *

Изминаха три дни, но докато Джейк седеше отзад на трактора, с голи гърди, покрити с фалшива пот, инцидентът не спираше да го безпокои. Зърна Белинда да чете списание, разположила се на сгъваем стол близо до караваната, където се помещаваше гардеробът. Беше направил всичко възможно, за да я избягва. Оказа се напразно, защото отношението й към него не се бе променило. Изглежда, не очакваше нищо от него, и дори само това бе твърде смущаващо.

— Ето ти ризата.

Той се сепна и вдигна очи. Не бе усетил приближаването на Лин.

— Откога завеждаш гардероба? – попита той и взе джинсовата риза от ръцете й.

— Исках да поговоря с теб, без никой да ни чуе. – Лин скръсти ръце върху бутафорния корем, издуващ роклята за бременни. Нещо в решителното й изражение го накара да застане нащрек. – Онази сутрин видях Белинда да влиза в стаята ти.

Мамка му.

— И какво от това? – Джейк скочи от трактора и потупа корема й, за да отвлече вниманието й. – Как е бебето?

— Правиш голяма грешка.

— Трябва да намеря Джони Гай.

Той понечи да се отдалечи, но тя препречи пътя му.

— Тя не е нищо друго, освен курва на знаменитости, само че добре облечена.

Лин беше права, но изтънчените обноски на Белинда му бяха попречили да види истината.

— Много мило се изразяваш – подметна Джейк. – Снощи я видях да ти подава репликите. Какво ви става на вас, жените?

— Нито веднъж ли не помисли за Фльор?

Нямаше да й позволи да замесва Фльор в тази грозна история и побърза да надене ризата.

— Това няма нищо общо с теб, нито с нея.

— Не бъди глупак. Не може да не знаеш за чувствата й към теб.

Пръстите му застинаха върху копчетата.

— Какви ги дрънкаш?

— Очевидно вие двамата с Белинда сте единствените, които не са разбрали, че Фльор е влюбена в теб.

— Ти си откачила. Тя е дете.

— И откога? Хващам се на бас, че си излизал с жени на нейната възраст. Навярно дори си спал с някои от тях. Не разбирам играта ти на „голямото братче“.

— Точно такива са чувствата ми към нея.

— Но не и нейните към теб.

— Грешиш.

Но още докато го изричаше, Джейк знаеше, че се самозалъгва, и кафето, което бе изпил, се превърна на киселина в стомаха му. Фльор му изпращаше деликатни сигнали, които той предпочете да пренебрегне. От деня, в който се бяха запознали, Джейк бе доловил уязвимостта й, която я превръщаше в забранен плод за такъв като него, и за да я предпази, бе приел ролята на голям брат.

— Тя е моя приятелка, Джейк, и независимо от факта, че не се лигави пред теб, ти наистина не си й безразличен. – Лин разтри фалшивия си корем. – Освен това Фльор обича майка си и за нея ще бъде голям удар, ако разбере какви ги вършите двамата с Белинда зад гърба й. Не искам да я видя наранена.

Нито пък той. Джейк за пореден път се прокле, задето бе позволил нещата с Белинда да стигнат толкова далеч.

— Между мен и Белинда не се е случило нищо. – Не беше съвсем вярно. – А дори и да си права за Фльор, знаеш, че тя ще забрави за мен веднага щом приключат снимките.

— Сигурен ли си? Тя е красива, интелигентна млада жена, която е увлечена по теб, а аз не мисля, че отдава сърцето си толкова лесно.

— Правиш от мухата слон. – Той я бодна във фалшивия корем. – Тази бременност е объркала хормоните ти.

— Може да се натресеш и на много по-лоша от Фльор Савагар.

— Какво искаш да кажеш? Че трябва да стоя по-далеч от Белинда, която дяволски добре знае какво прави, и вместо това да се захвана с хлапето с големите очи. Не те разбирам, Лин.

— Проблем, който, изглежда, имаш с повечето жени.

* * *

Приключиха външните снимки в Айова и се върнаха в Ел Ей. Докато август се изнизваше и навлизаха в последните седмици на снимките, Фльор се чувстваше все по-нещастна. Откакто се върнаха, Джейк се държеше странно. Престана да й дава заповеди и вече не я дразнеше. Отнасяше се към нея с професионална любезност. Дори спря да я нарича „цветенце“. Тя ненавиждаше това. Освен това изпитваше нарастващо негодувание към Белинда, която се държеше така, сякаш разговорът им в Айова никога не се бе състоял, и продължаваше да гради планове за тяхното бъдеще, като с лека ръка отхвърляше всички съмнения на дъщеря си. Фльор се чувстваше като уловена в капан.

С Джейк току-що бяха свършили със снимките на поредната сцена, когато Джони Гай ги дръпна настрани.

— Искам да поговорим за любовната сцена. Започваме снимките в петък сутринта и двамата трябва добре да помислите за нея.

Фльор не изпитваше никакво желание да мисли за въпросната сцена.

— Не желая да има безброй репетиции – заяви Джони Гай. – Всичко трябва да е спонтанно, не искам никакви балетни етюди. Искам див и груб секс. – Обви ръка около рамото на Фльор. – Ще изчистя снимачната площадка, доколкото е възможно, за да се чувстваш по-удобно, миличка. Ще бъдем само аз, помощник-режисьорът, операторът на крана и камерата. Повече от това няма накъде да орежем.

— Може да сложиш Джени на крана вместо Франк – предложи Джейк. – Фльор, ако искаш, можем да уредим да присъства и някой от профсъюза на актьорите.

— Не разбирам какво искаш да кажеш – рече тя. – Погледни договора ми. Не е нужно сценичната площадка да се опразва. Ще използваме дубльорка, забрави ли?

— Мамка му.

Джейк прокара ръка през косата си.

Джони Гай поклати глава.

— Твоят агент предложи да се използва дубльорка, но ние нямаше да подпишем договор с теб при тези условия. Нямаше да се получи. Не пасва на концепцията ни за тази сцена. Твоите хора го знаеха.

Обзе я паника.

— Има някаква грешка. Ще се обадя на агента ми.

— Направи го, скъпа. – Съчувствието на Джони Гай още повече усили тревогата й. – Иди в офиса на Дик и говори на спокойствие.

Фльор хукна към офиса на продуцента и позвъни на агента си Паркър Дейтън. Когато затвори, бе пребледняла като платно и й се повдигаше. Изхвърча от студиото и затича към колата си.

Откри Белинда в едно от най-модните и изискани свърталища за знаменитости в Бевърли Хилс да обядва със съпругата на един телевизионен продуцент, когото искаше да впечатли. Щом видя лицето на дъщеря си, Белинда тутакси се изправи.

— Скъпа, какво правиш…

— Трябва да поговорим.

Ключовете от поршето се врязаха в дланта й.

Белинда улови ръката на Фльор и се усмихна на сътрапезницата си.

— Ще ни извиниш ли за момент? – Поведе Фльор към тоалетната и затвори вратата. – Какво означава всичко това? – попита студено.

Фльор стисна още по-силно ключовете. Болката от острите им ръбове, впити в кожата й, й подейства почти успокояващо, навярно защото знаеше, че всеки миг може да я спре.

— Току-що говорих с Паркър Дейтън. Той ме осведоми, че в договора ми не се предвижда използване на дубльорка. Добави също, че ти си му казала, че съм размислила.

Белинда сви рамене.

— Те нямаше да се съгласят с твоето условие, бебче. Паркър ги притиснал, но те заявили, че това не подлежи на обсъждане. В никакъв случай нямало да снимат сцената с дубльорка.

— Значи, си ме излъгала? Макар да знаеше какво е отношението ми към голите снимки.

Белинда извади от чантата си пакет цигари.

— Ти никога нямаше да подпишеш договора, ако знаеше, че няма да се използва дубльорка. Аз трябваше да те защитя и да се погрижа за интересите ти. Мисля, че сега сама го разбираш.

— Няма да се снимам.

— Разбира се, че ще го направиш. – За пръв път по лицето на Белинда се мярна сянка на безпокойство. – Господи, едно дело за нарушаване на договор ще означава край на кариерата ти в Холивуд. Няма да съсипеш бъдещето си заради някакви буржоазни предразсъдъци.

Ключовете се забиха още по-дълбоко и Фльор изрече въпроса, който отдавна не се осмеляваше да зададе:

— Белинда, това твоята кариера ли е, или моята?

— Как можа да изречеш нещо толкова злобно и неблагодарно! — Белинда хвърли на пода цигарата, която току-що бе запалила, и я смачка яростно с тока на обувката си. – А сега ме изслушай, Фльор, и обърни внимание на всяка една дума, която ще ти кажа. Ако направиш нещо, което да застраши този филм, отношенията помежду ни никога няма да бъдат същите.

Девойката се втренчи смаяно в майка си, неспособна да повярва на ушите си. Ледени тръпки плъзнаха по тялото й.

— Не го мислиш сериозно.

— Никога не съм била по-сериозна.

Колкото и да се взираше Фльор в лицето на Белинда, не откри нищо друго, освен непоколебима решителност. Гърдите я стегнаха, сякаш изведнъж бяха изпомпали целия въздух от дробовете й, и тя с последни сили избяга от тоалетната. Белинда извика след нея, но Фльор не спря. Мина като в мъгла между масите и се озова на улицата. Тънките подметки на сандалите й шляпаха по паважа, когато се затича нагоре по една улица, после нагоре по друга, опитвайки се да избяга от мъката. Не знаеше накъде отива, но не можеше да спре. Тогава видя телефонната будка.

Ръцете й трепереха, докато набираше номера, а роклята бе залепнала за кожата й.

— Аз… съм – запелтечи тя, когато отсреща вдигнаха.

— Почти не те чувам. Нещо лошо ли е станало, enfant?

— Да, нещо много лошо. Тя… тя ме излъга.

Борейки се да си поеме дъх, Фльор му разказа какво се бе случило.

— Нима си подписала договор, без първо да го прочетеш? – попита той, когато тя свърши.

— Белинда се занимава с договорите.

— Много ме боли за теб, enfant – промълви той тихо, – но току-що си научила най-трудния урок за майка си. На нея не може да й се вярва. Никога.

Странно, но нападките на Алексей срещу Белинда предизвикаха у Фльор инстинктивното желание да я защити. Не го направи.

Тя се върна вкъщи чак когато бе сигурна, че Белинда е отишла на фризьор. Щом се прибра, облече банския и се хвърли в басейна. Джейк се появи тъкмо когато излизаше от водата.

Беше облечен в стари тъмносини шорти и толкова избеляла тениска, че отпред едва се забелязваха контурите на лицето на Бетовен. Единият от дебелите му спортни чорапи се беше увил около глезена. Беше размъкнат и разрошен – корав каубой с яки юмруци, озовал се погрешка в Бевърли Хилс. Когато го видя, Фльор бе обзета от абсурдна, безумна радост.

— Върви си, Коранда. Никой не те е канил.

— Обувай маратонките. Отиваме да потичаме.

— Нямам настроение за това.

— Не ме дразни. Имаш минута и половина да се преоблечеш.

— Или какво?

— Ще повикам Птичаря Калибър.

— Леле, колко ме уплаши. – Тя грабна една кърпа и без да бърза, започна да се бърше. – Ще дойда да тичам с теб, но само защото и без това възнамерявах.

— Ясно.

Девойката влезе вътре да се преоблече. Ако това, което изпитваше към Джейк, беше глупава момичешка любов, тя се молеше да не познае никога истинската. Беше твърде болезнено. Всяка нощ, докато заспиваше, Фльор си фантазираше как с Джейк се любят в окъпана от слънцето стая, пълна с цветя и тиха музика. Двамата лежат на легло с чаршафи в пастелни тонове, които се издуват около телата им от прохладния ветрец, нахлуващ през отворения прозорец. Той изважда цвете от вазата върху нощното шкафче и прокарва нежните венчелистчета по зърната и корема й. Тя разтваря крака и той я докосва там. Те са безумно влюбени и сами. Без камера. Без снимачен екип. Само двамата.

Фльор върза косата си на опашка и я стегна със силно дръпване. Той я чакаше на алеята за коли. Затичаха, но не бяха изминали и един километър, когато тя спря.

— Днес не мога. Ти продължавай.

Обикновено Джейк щеше да й се присмее, ала днес не го стори. Вместо това намали ход.

— Да се разходим обратно до къщата. Ще вземем колата ми, ще отидем до парка и ще потренираме малко баскет. Ако сме късметлии, там ще е пусто и няма да се наложи да раздаваме автографи.

Фльор знаеше, че се налага да поговорят за случилото се, и щеше да е по-лесно, ако не го гледа в очите.

— Добре.

Той докара пикапа си – „Шевролет 66“, с мощен двигател на спортен „Корвет“, монтиран по поръчка специално за него. Ако беше друг актьор, Фльор може би щеше да изиграе голата сцена. Колкото и да й беше ненавистно това, би могла да се дистанцира и да успее да влезе в образа на Лизи. Ала не и с Джейк. Не и докато бленуваше за стая, пълна с цветя и нежна музика.

— Не искам да изиграя сцената – промълви момичето.

— Зная. – Джейк паркира пикапа до парка и измъкна баскетболната топка иззад седалката. Двамата прекосиха тревата към празното баскетболно игрище. Той започна да дриблира. – Сцената не е долнопробна порнография, цветенце. Тя е необходима.

Подскочи високо във въздуха и вкара топката над ръба на коша, а сетне й я подаде.

Тя дриблира към коша, стреля и удари ръба.

— Не се снимам гола.

— Явно твоите хора не го разбират.

— Разбират го.

— Тогава защо е станало подобно недоразумение?

Защото вярваше на майка си.

— Защото не прочетох договора, преди да го подпиша, ето защо.

Джейк направи бърз скок отстрани и изпрати чисто топката право в коша.

— Ние не се опитваме да привлечем мъжете с еротични фантазии. Сцената ще бъде заснета с вкус.

— С вкус! Какво значи това? – Тя запрати топката към гърдите му. – Нека ти кажа какво означава. Това означава, че не твоят дудук, а моята тутурутка ще е изложена на показ! – тросна се момичето и напусна сърдито игрището.

— Цветенце! – Фльор се извърна рязко и го залови да се хили насреща й. Джейк тутакси доби сериозно изражение и пъхна топката под мишница. – Извинявай. Просто ме напуши смях заради начина ти на изразяване. – Приближи към нея и повдигна с показалец брадичката й. – Твоята „тутурутка“ също няма да се вижда, хлапе. Публиката най-много да види дупето ти. Между другото, също и моето. Навярно няма да видят дори гърдите ти. Зависи как ще се монтират кадрите.

— Но ти ще ги видиш.

— Всъщност, цветенце… за мен няма да е нещо ново. Не че съм виждал конкретно твоите, но доста съм се нагледал на различни варианти. Ако се замислиш добре, аз съм този, който би трябвало да се оплаква. Колко „дудука“ си виждала?

— Предостатъчно – излъга тя най-безочливо. – И не става дума за това. – Опашката опъваше кожата на главата й и тя дръпна ластика. — Струва ти се забавно, нали?

— Само частта с „дудука“ и „тутурутката“, но не и това, че са те заблудили. Ако бях на твое място, щях здравата да изритам нечий отговорен задник. Но главното е, че тази сцена е важна за филма и ще ти се наложи да я преглътнеш.

Той обхвана с длан тила й и се взря очите й. Обзе я ужасяващото усещане, че вече го е виждала да прави това в някои от филмите си, когато трябва да убеди някоя глупачка да изпълни желанието му. Ами ако нежността му бе истинска? Отчаяно искаше да повярва в това.

— Цветенце, наистина е важно – пророни тихо Джейк. – Ще го направиш ли? Ще го направиш ли за мен?

И в този миг тя разбра, че нищо не беше истинско. Той я манипулираше. Отдръпна се рязко.

— Престани да се преструваш, че имам избор. Подписах договора. Отлично знаеш, че съм длъжна да го направя.

Затича се към велоалеята. На него не му пукаше за нея! Интересуваше се единствено от филма си!

Джейк я гледаше как се отдалечава от него и нещо в гърдите му се стегна. Тя беше толкова дяволски красива с тази коса, преливаща по гърба й като разлята златна боя. И докато Фльор се носеше напред с дълги грациозни движения, Джейк осъзна, че е единствената жена, която му беше равностоен партньор в бягането. Още от самото начало изумителните й крака на танцьорка пасваха идеално на неговите.

Много неща у нея му пасваха идеално. Дръзката й цапната уста, непредсказуемото чувство за хумор. Безкрайната й енергия. Но не и невинността й. Тя не му пасваше. Нито невинността, нито уязвимото й девиче сърце.

* * *

Джони Тай разчисти снимачната площадка и от екипа останаха само тези, без които не можеше, после събра всички, докато Фльор беше в гримьорната.

— Първият, който пусне някоя шега или я постави в неловко положение днес, ще изхвърчи директно по задник, а профсъюзът може да си го начука!

Дик Спано потръпна.

Джони Гай притисна Джейк в ъгъла.

— Днес си спести язвителните остроумия.

— Ти се погрижи за себе си – озъби му се Джейк.

Двамата се блещеха кръвнишки един срещу друг, когато Фльор се появи на снимачната площадка. Носеше жълта памучна рокля и бели сандали. Косата й бе прибрана със светлосиня панделка. Беше носила тази жълта рокля почти през цялата седмица, докато снимаха диалога, предшестващ любовната сцена, но днес бе решителният ден и девойката се чувстваше безкрайно нещастна.

— Нека ти разкажа какво ще правим, детето ми. – Джони Гай я поведе към стаята в старата фермерска къща с избелели тапети и желязно легло. – Ще застанеш ето там и ще гледаш Мат. Няма да откъсваш поглед от него, докато разкопчаваш роклята и я оставяш да се свлече в краката ти. След като свършим това, ще те снимам отзад, докато сваляш сутиена и гащичките. Няма нищо трудно. Опитай се да не бързаш. И, Джако, когато тя съблече бельото си, насочвам камерата към теб. Въпроси?

— Аз нямам.

Фльор се прозина и погледна часовника си.

— Аз също.

На снимачната площадка беше необикновено тихо. Никой не подвикваше обиди, не се чуваше обичайната размяна на реплики и шеги. Мъртвешката тишина я изнервяше още повече.

— Добре ли си, цветенце? – попита Джейк.

— Супер.

Тя се престори, че оправя презрамката на рамото си.

Джейк се ухили с кривата си усмивка.

— Е, не е краят на света.

— Лесно ти е да го кажеш. Твоите боксерки не са с плюшени мечета.

— Майтапиш се.

— Те решиха, че това ще допълни характера на Лизи.

Усмивката на Джейк се стопи и той се намръщи.

— Никога не съм чувал по-голяма глупост.

— Точно това им казах и аз.

Джейк мина покрай нея.

— Джони Гай, някакъв идиот е накарал Цветенцето да облече гащички с плюшени мечета по тях.

— Аз съм този идиот, Джако. Проблем ли има?

— Дяволски си прав. Лизи би трябвало да е облечена с възможно най-сексапилното бельо. Невинност отвън, а отвътре – поквара. Ти ми прецакваш метафората.

— Майната й на метафората ти!

Двамата мъже заспориха. Най-после нещо нормално. Тя се надяваше през целия ден да продължат все в същия дух. За нещастие, си спомниха, че тя е там, и побързаха да се извинят.

Джони Гай я изпрати обратно в гардеробната, за да смени бельото. Червените дантелени гащички, тънки като паяжина, не скриваха нищо и момичето съжали за плюшените мечета. Джони Гай даде сигнал за начало на снимките. Фльор започна бавно да разкопчава предницата на роклята.

— Стоп! Трябва да гледаш към Мат, скъпа.

Тя си заповяда да мисли единствено за Лизи. Лизи се бе събличала пред десетки мъже. Тя планираше този момент, откакто Мат се бе върнал. Но щом камерата се завъртя, Фльор не успя да се убеди, че мъжът, който я гледа, е Мат, а не Джейк.

След още четири дубъла жълтата рокля най-после се скупчи на пода. Фльор стоеше пред Джейк, покрита само с миниатюрни парчета червена дантела. Каза си, че не е по-различно, отколкото реклама на бельо, ала не го усещаше така.

Нахлузи хавлиена роба, докато операторът преместваше камерата. Сега тя щеше да бъде малко извън фокус, докато камерата се концентрираше върху емоциите на Мат. Но за Джейк щеше да е на фокус.

Наложи се да я изчакат, докато отскочи до тоалетната, но не можеше вечно да стои там. Камерата се въртеше. При първия опит се запипка със закопчалката на сутиена. След това се наложи Джони Гай да й напомни да държи главата си изправена. На снимачната площадка бе тихо като в морга и липсата на обичайните шумове само усилваше притеснението й.

Докато се подготвяха за петия дубъл, тя се втренчи отчаяно в Джейк. През цялата сутрин той избягваше да я гледа, освен когато не се налагаше, но сега, вместо да й помогне, погледът му я обходи от главата до петите. После той сви рамене.

— Тялото ти е хубаво и си има всичко, хлапе, но ще ти бъда много благодарен, ако не се мотаеш, за да можем да приключим преди началото на мача. Довечера „Филаделфия 76“ играят срещу „Нетс“ и не искам да ги пропусна.

Операторът се засмя. Джони Гай метна кръвнишки поглед към Джейк, но Фльор се почувства малко по-добре. Забележката на Джейк разсея част от напрежението на снимачната площадка и отново всички заговориха с нормален тон, чу се обичайната размяна на реплики.

При следващия дубъл тя свали сутиена. Опита се да си представи, че Мат гледа гърдите й. Наведе се напред, както искаше Джони Гай, и пъхна палци в ластика на гащичките. Стомахът й се сви. Фльор ги дръпна леко и надолу.

Погледът на Джейк проследи как гащичките се плъзгат по бедрата й, после се вдигна към това, което прикриваха. Не така си мечтаеше тя да я види Джейк, не и докато всички я гледат, камерата се върти и всеки, който можеше да си купи билет, ще зяпа този момент, който би трябвало да е съкровено личен.

Фльор се ненавиждаше, задето се продава. Може би за другите актриси всичко това беше нормално, но тя не беше истинска актриса и за нея не бе редно. Искаше да се отдаде на Джейк с любов, а не докато върши работа, за която й плащат.

Камерата не можеше да улови изражението й, но Джейк го видя.

— Стоп! – нареди той. – Просто спрете! Мамка му!

* * *

Белинда имаше свои хора на снимачната площадка и не след дълго вече знаеше какво се случва там. Днес снимките бяха забранени за външни лица, но тя и без това нямаше да присъства.

Ако беше там, би могла да помогне.

Пушеше нервно и кръстосваше дневната. Нищо не вървеше както трябва. Никога не бе очаквала, че Фльор може да й се сърди толкова дълго, но дъщеря й почти не й бе проговаряла от вторник, когато разбра, че няма да има дубльорка за секс сцените. А сега и това.

Белинда запали нова цигара и зачака.

Фльор се прибра рано и мина покрай майка си, без да промълви нито дума. Белинда я последва на горния етаж.

— Бебче, не се дръж така с мен.

— Не желая да говоря за това – отвърна Фльор с тихо достойнство, което още повече изнерви Белинда.

— Още колко дълго ще ме наказваш?

— Не те наказвам.

Фльор отиде в стаята си и захвърли чантата на леглото.

— За мен три дена мълчание са истинско наказание – сопна се Белинда.

Фльор се извърна към нея.

— Това, което ми причини, не беше редно.

Студеният гняв на Фльор изплаши Белинда.

— Аз не съм съвършена, бебче. Понякога амбицията взема връх над мен.

— Нима?

Сарказмът на Фльор бе облекчение. Белинда пристъпи към дъщеря си.

— Ти си много специална, бебче, и аз никога няма да ти позволя да го забравиш, колкото и да се опитваш. За знаменитостите не важат същите правила като за обикновените хора.

— Аз не вярвам в това.

Белинда я погали по бузата.

— Обичам те с цялото си сърце, вярваш ми, нали?

Фльор омекна достатъчно, за да кимне.

Очите на Белинда се наляха със сълзи.

— Аз само искам най-доброто за теб. Съдбата ти е предначертана от мига, в който си била зачената. Славата е в кръвта ти. – Тя протегна ръце. – Прости ми, бебче. Моля те, прости ми!

Фльор позволи на Белинда да я прегърне. Постепенно мускулите й се отпуснаха.

— Прощавам ти – прошепна девойката. – Но моля те… Обещай, че никога повече няма да ме излъжеш.

Сърцето на Белинда се изпълни с обич към красивата й наивна дъщеря. Погали косата й.

— Обещавам. Никога повече няма да те излъжа.

* * *

Малко преди да се стъмни, Белинда грабна ключовете на мерцедеса си. Ако бързо не предприеме нещо, всичко, за което бе работила толкова дълго и усилено, щеше да бъде погубено. Паркира на мястото на Фльор пред студиото и кимна на охраната, преди да влезе вътре. Нито един от тримата мъже, седнали в тъмната прожекционна зала, не я забеляза. Бяха твърде погълнати от образите на екрана.

— Дявол да го вземе, тя събужда само шибана симпатия! – Джони Гай завъртя капачката на шишенце, което приличаше на лекарство против стомашни киселини. – Все едно гледаш как изнасилват Снежанка. Кълна се в Бога, Джако, ако сега изречеш: „Казвах ли ти аз“, ще ти изритам задника.

— Филмът отива по дяволите – промърмори Джейк безизразно.

— Хайде да не прибързваме с изводите – намеси се Дик Спано. — Фльор имаше лош ден, това е всичко.

Джони Гай лапна едно хапче.

— Ти не беше там, Дики. Няма начин тя да изиграе тази сцена. Не й идва отвътре.

Джейк прокара пръсти през косата си.

— Ще се прибера, ще изключа телефоните за уикенда и ще пренапиша сценария. Ще се наложи да съкратя ролята й и да изрежем част от кадрите, заснети с нея.

Белинда заби нокти в дланите си. Да изрежат заснетите кадри с Фльор? Няма да го позволи.

— Направи каквото е нужно – кимна уморено Джони Гай. – Ще нахвърля някои бележки. Съжалявам за това, Джако. Наистина.

Спано размаха пурата във въздуха.

— Не проумявам защо тя се гипсира така. Всички познаваме част от типовете, с които е излизала. Все големи свалячи. Не е като да не се е събличала пред мъж.

— Но не се е събличала пред Джейк – вметна Джони Гай.

Краят на пурата на Спано светна в полумрака.

— Какво означава това?

Джейк въздъхна.

— Стига, Джони Гай.

Режисьорът погледна към Спано.

— Фльор е влюбена до уши в нашето момче.

Белинда застина.

Джони Гай лапна още едно хапче.

— Предполагам, че всички жени са безсилни пред неустоимия му чар.

— Върви по дяволите – рече Джейк, но без никакъв хъс.

Джони Гай разтри тила си.

— Направи каквото можеш през уикенда и пренапиши сцената. Не е краят на света, но никак не е приятно.

Докато се измъкваше от залата, мислите на Белинда бясно препускаха. Фльор е влюбена в Джейк? Защо не го е забелязала? Защото бе твърде заплесната от собственото си увлечение по него. Смяташе, че познава толкова добре дъщеря си, а не бе видяла очевидното. Разбира се, че Фльор е влюбена в него. Коя жена не би била? Сега, като се замисли, признаците щяха да й избодат очите. Но сбъдването на мечтите й я бе заслепило. Цялата изтръпна. Откри пикапа на Джейк на паркинга и зачака. Нямаше да им позволи да изрежат сцените на Фльор.

Той се появи малко преди полунощ. Белинда излезе от сенките и пристъпи в осветеното място зад пикапа. След случката в Айова той я избягваше и сега се намръщи, като я видя. Тя бе приела отхвърлянето му със същото фатално примирение, с което бе посрещнала заминаването на Флин. Не беше достатъчно значима, за да го задържи. Но когато Джейк я целуна през онзи ден, тя изпита усещането, сякаш частица от Джими се бе върнала, и това й стигаше.

— Не пренаписвай сценария – подхвана тя, когато той приближи. – Само ще си изгубиш времето. Фльор може да изиграе сцената.

— Изглежда, някой е подслушвал.

Тя сви рамене.

— Видях дублите, а и чух разговора ви. Но нищо не е нужно да се променя.

Той извади ключовете от джоба на джинсите.

— Щом си видяла дублите, знаеш, че заснетото днес не върши работа. Повярвай ми, не искам да го правя, но освен ако не се случи чудо, нямаме друг избор.

— Направи чудото, Джейк – промълви тя тихо. – Можеш да го сториш.

Той прикова поглед в нея.

— За какво говориш?

Тя приближи до него е пресъхнала уста.

— И двамата знаем защо Фльор не може да изиграе тази сцена. Тя се бои, че ще разбереш чувствата й към теб. Но ти можеш да се справиш.

— Не разбирам какво искаш да кажеш.

Как бе възможно човек, който пишеше така блестящо за сложната човешка душа, да е толкова тъп? Белинда му се усмихна.

— Събори онази преграда. Отведи я през този уикенд и разруши стената, която тя е издигнала.

Джейк не помръдна, а когато заговори, гласът му бе леден:

— Може би не е зле да обясниш какво точно имаш предвид.

Тя се изсмя тихо и нервно.

— Следващия месец Фльор ще навърши двайсет. Тя е пълнолетна.

— Все още не разбирам накъде биеш. – Устните му едва се движеха. – Изплюй камъчето, Белинда. Кажи го ясно, за да съм сигурен, че правилно съм те разбрал.

Тя вирна брадичка, нямаше да се предаде.

— Мисля, че трябва да се любиш с нея.

— Исусе.

— Не бъди толкова шокиран. Това е очевидното решение.

— Единствено в извратеното ти съзнание. – Гласът му изплющя като камшик, а погледът му я прониза презрително. – Хората се любят за удоволствие. Това не е бизнес. Ти най-безсрамно предлагаш собствената си дъщеря.

— Джейк…

— Това, за което ти говориш, се нарича чукане. Чукай дъщеря ми, Коранда, за да не съсипе тя кариерата си в киното. Чукай я, за да не съсипе моята кариера.

— Не е така! – извика тя. – От устата ти прозвуча толкова грозно.

— Тогава ти го направи красиво.

— Не може да не си привлечен от нея. Тя е една от най-красивите жени на света. И те обича.

Разбира се, че го обичаше, помисли си Белинда. Фльор беше страстна натура. Нямаше начин да не обича Джейк.

Презрението му прерасна в отвращение.

— Забрави ли онази сутрин в Айова?

— Нищо не се случи. Не се брои.

— За мен се брои.

— Фльор те желае, Джейк. И чувствата й към теб са единствената пречка да завършиш този филм точно така, както го искаш. Само ти можеш да пречупиш сковаността й. – Белинда бе чакала цял живот за това и прекалените му скрупули нямаше да я спрат. – А и какво лошо има? – Тя прикри смущението си и го погледна право в очите. – Тя не е някоя девственица.

Джейк потръпна.

— Разбира се, не е имала безразборни връзки – заговори припряно Белинда, – не си мисли нещо подобно. Аз я предпазвах, доколкото можех. Но една майка не е всемогъща. А по този начин чувствата й към теб ще стигнат до естествения завършек. За нея ще е по-добре. За филма ще е по-добре. Всички ще спечелят.

— Ти няма да спечелиш, Белинда. – Очите му, които се втренчиха в нея, бяха толкова студени, че костите й се вледениха. – Ти си най-голямата неудачница, която съм срещал през живота си.

Качи се в пикапа и моторът изръмжа. Гумите изсвистяха, когато потегли с пълна газ от паркинга. Тя остана да гледа, докато светлините на фаровете не изчезнаха в мрака.

Когато се прибра у дома, Белинда се промъкна безшумно в тъмната спалня на Фльор. Дъщеря й спеше. Тя нежно отметна дългия рус кичур, залепнал на бузата й.

— Белинда? – попита в просъница Фльор.

— Аз съм, скъпа. Заспивай.

— Усетих парфюма ти – промърмори Фльор и сетне притихна.

Белинда остана будна през цялата нощ. Никога не е била толкова сигурна в нещо, както сега. Фльор и Джейк щяха да станат една от великите двойки на Холивуд, като Гейбъл и Ломбард или Лиз Тейлър и Майк Тод*. Джейк се нуждаеше от жена изключителна, какъвто беше самият той.

[* Американската актриса Карол Ломбрад е голямата любов на Кларк Гейбъл, загива при самолетна катастрофа; филмовият продуцент Майкъл Тод е третият съпруг на Елизабет Тейлър, също загинал при самолетна катастрофа. – Б. пр]

Колкото повече мислеше за това, толкова повече се уверяваше в правотата си. Разбира се, че Фльор е била скована по време на днешните снимки. Тя се е чувствала унизена, задето толкова хора са наблюдавали това, което би трябвало да е първият им интимен момент – първият път, когато му се отдава. Само веднъж Фльор да преодолее този монашески срам и ще изиграе сцената блестящо. Но за целта трябваше да преспи с Джейк, за да се освободи от задръжките.

Докато пушеше цигара след цигара, Белинда редеше историята в главата си. Сценарият бе толкова прост, почти прозрачен. И тъкмо това го правеше толкова примамлив. В края на краищата нали това беше Холивуд, където всеки ден се случваха невероятни неща?

Белинда взе бележник с чисто бели листове и екземпляр от сценария на Фльор, в който Джейк бе нахвърлял бележки по полетата. Разбира се, крайният продукт нямаше да издържи по-внимателен оглед, но беше достатъчно правдоподобен. Утре щеше да приведе в действие и останалата част от плана си.

* * *

Фльор прекара по-голямата част от съботния ден на седлото, но ездата не успя да заличи случилото се. Хората зависеха от нея, а тя ги бе разочаровала. В понеделник щеше да е още по-зле. Какво щеше да прави, когато най-после се съблече и трябва да се люби с Джейк?

Когато се прибра, завари Белинда да се пече край басейна. Майка й сигурно бе научила какво се бе случило в петък и момичето се подготви за кръстосан разпит, но Белинда само й се усмихна.

— Хрумна ми фантастична идея. Поплувай малко, за да се разхладиш, а после предлагам да се наконтим и да излезем да вечеряме навън. Само ние двете. В някой ужасно скъп ресторант.

Фльор не беше гладна, но нямаше желание да прекара съботната вечер на дивана, тънейки в унило самосъжаление. Освен това двете с Белинда имаха нужда да прекарат малко време заедно, без да е свързано с работата.

— С удоволствие.

Облече банския, поплува малко, после взе душ. Когато излезе от банята, Белинда бе приседнала на леглото и я чакаше. Елегантният плетен кремав костюм подчертаваше блестящата руса коса на майка й.

— Днес ходих на пазар – подхвана тя. – Виж какво ти купих.

Върху леглото бе разстлана много къса бежова рокля, изплетена от фини нишки, в комплект със сатенен комбинезон и дантелени бикини в телесен цвят. Никакъв шанс да остане незабелязана в това одеяние. Краката й щяха да са изцяло на показ, а с комбинезона в телесен цвят под широката плетка на роклята щеше да изглежда като гола. Но не можеше да откаже подаръка на Белинда.

— Благодаря. Страхотна е.

— Погледни и това. – Белинда отвори кутия за обувки и извади чифт сандали танк на ивици в бонбоненорозово, с панделки на глезените. – Ще бъде суперзабавно.

Фльор се облече и както предполагаше, цялата бе плът и крака. Белинда вдигна косата й, окачи златни халки на ушите и добави няколко капки парфюм.

— О, за малко да забравя. – Взе от малката масичка един плик. – Това ми се стори доста странно. Намерих го в пощенската кутия. Адресирано е до теб, но няма марка. Някой сигурно го е донесъл на ръка.

Фльор везе плика. Отпред бе напечатано само името й. Разкъса го и откри вътре два бели листа, откъснати от бележник. Горният лист бе изписан с неравен почерк.

Скъпа Фльор,

Минава полунощ, у вас не свети, затова ще оставя това в пощенската кутия с надеждата, че ще го намериш в събота сутринта. Трябва да те видя на всяка цена. Моля те, цветенце, ако поне малко държиш на мен, ела в къщата ми в Мороу Бей веднага щом получиш писмото. Пътят дотук с кола е около три часа. Прилагам карта. Не ме разочаровай, хлапе. Нуждая се от теб.

С обич, Джейк

П. С. Не казвай на никого за това. Дори на Белинда.

Фльор остана втренчена в бележката. Трябвало е да го получи преди часове. Ами ако нещо се е случило? Сърцето й забумтя. Той се нуждаеше от нея.

— От кого е? – полюбопитства Белинда.

Фльор се взря в последния ред.

— От… от Лин. Някакъв проблем. Трябва веднага да отида при нея.

— Къде ще ходиш? Вече е късно.

— Ще ти се обадя.

Момичето грабна чантата си. Изтича от къщата в гаража. Жалко, че той не бе оставил телефонния си номер, за да му позвъни и да му каже, че тръгва към него.

През целия път до Мороу Бей се опитваше да си представи какво се е случило. Как й се искаше да вярва, че Джейк най-после е осъзнал, че тя не му е безразлична, и с всеки изминат километър надеждите й нарастваха. Може би петъчните събития го бяха накарали да се осъзнае и да престане да гледа на нея като на по-малка сестра.

Минаваше единайсет, когато мина през Мороу Бей и откри на картата отбелязаната отбивка за дома му. Шосето беше пусто и Фльор шофира почти десетина минути, преди да види пощенската кутия, която бе следващата отметка върху картата. Покритият с чакъл път, извиващ се нагоре по хълма, бе стръмен и тесен, с високи борове и гъсти шубраци от двете страни. Накрая видя светлините.

Къщата от стъкло и бетон сякаш бе изникнала от голия склон на хълма. Слабо осветена алея за коли се извиваше към нея. Тя паркира и слезе от колата. Въздухът миришеше на сол и дъжд, а вятърът подхвана косата й.

Той навярно бе чул шума от двигателя, защото предната врата се отвори тъкмо когато Фльор посегна към звънеца. Светлината, падаща зад гърба му, освети високото му стройно тяло.

— Цветенце?

— Здравей, Джейк.

Фльор чакаше Джейк да я покани да влезе, но той стоеше на прага и се мръщеше насреща й. Беше с джинси и облечен наопаки черен пуловер, с отрязани до лактите ръкави. Изглеждаше изтощен. Лицето му бе изпито и небръснато, а скулите се очертаваха повече от обичайното. Ала тя долови в лицето му нещо друго, освен умора, нещо, което й напомни за първия ден на снимачната площадка, когато го гледаше как удря Лин. Видът ме беше груб и заплашителен.

— Може ли да ползвам банята? – попита тя нервно.

За миг й се стори, че той няма да я пусне в дома си. Накрая сви уморено рамене и отстъпи настрани.

— Никога не споря със съдбата.

— Какво?

— Нищо, влизай.

Фльор никога не бе виждала подобен интериор. Големи бетонни ъгли разделяха вътрешността на отделни помещения, а наклонени плоскости заменяха стълбите. Стъклените стени и откритите пространства размиваха границите между дома и външния свят. Дори цветовете бяха като тези отвъд стените: оловни като океана, бели и сиви като скалите и камъните.

— Много е красиво, Джейк.

— Банята е там долу, под онази рампа.

Тя го погледна нервно. Нещо никак не беше наред. Докато вървеше в указаната посока, Фльор зърна кабинет, чиито стени бяха опасани от лавици с книги и голяма стара дървена маса с пишеща машина. Подът бе осеян със смачкани на топки листове. Няколко се бяха изтъркаляли до рафтове.

Девойката затвори вратата зад гърба си и се огледа. Огромната баня приличаше на пещера, облицована с черни и бронзови плочки. Широка вана бе вкопана в пода до стъклената стена, надвиснала над края на стръмна скала. Всичко в помещението беше твърде голямо: ваната, душ кабината, изрязана в стената, дори двойната мивка.

Зърна отражението си в огледалото и се отврати от това, което видя. Заради комбинезона в телесен цвят изглеждаше, сякаш бе гола под плетената рокля. Но после си припомни строгото и неприветливо изражение на Джейк, когато й отвори вратата, и реши, че роклята може би не е чак толкова ужасна. Определено тази вечер не приличаше на по-малката му сестричка. Бляскавото момиче бе дошло да навести Птичаря Калибър.

Когато тя излезе, Джейк седеше в дневната с чаша в ръка, пълна с течност, която приличаше на чисто уиски.

— Мислех, че пиеш само бира – отбеляза Фльор.

— Точно така. Всякакъв друг алкохол ме превръща в избухлив пияница.

— Тогава защо…?

— Какво правиш тук?

Тя се втренчи смаяно в него. Той не знаеше. В този миг всичко стана ужасяващо ясно. Джейк не бе написал бележката. Страните й пламнаха от смущение. Как можа да бъде такава глупачка и да повярва, че той се нуждае от нея? Винаги виждаше само това, което й се искаше. Не знаеше какво друго да направи, освен да бръкне в чантата и да му подаде бележката.

Секундите се нижеха, докато погледът му пробягваше набързо по листа. Мислите й запрепускаха. Да не би това да беше някаква шега? Но кой би могъл да измисли подобно нещо? Мигом си помисли за Лин. Партньорката й във филма беше единственият човек, който подозираше за чувствата на Фльор към Джейк, а Лин обичаше да се прави на сватовница. След като се измъкне от тази каша, Фльор щеше да я убие. А после ще убие и себе си.

— Шибана доставка на ръка. – Джейк смачка бележката и я хвърли към незапалената камина. – Изпързаляли са те. Това не е моят почерк.

— Току-що го осъзнах. – Тя прокара пръсти по дръжката на чантата си. – Сигурно някой е решил да се пошегува. Не много удачно.

Той рязко пресуши чашата. Погледът му пробяга по късата плетена рокля, задържа се върху гърдите й, сетне се плъзна по краката. Джейк никога не я бе гледал така, сякаш най-после бе разбрал, че тя е жена. Тя усети лека промяна в съотношението на силите между тях и смущението й започна да се стопява.

— Какво не беше наред в петък? – попита той. – Срещал съм актриси, които не обичат да се събличат пред камерата, но никога не съм виждал нещо подобно на това, което стана с теб.

— Много непрофесионално, нали?

— Да кажем само, че завинаги провали шансовете си за кариера като стриптийзьорка. – Той се приближи до бара от дърво и камък и напълни отново чашата с уиски. – Разкажи ми по-подробно.

Фльор седна на дивана, издаден от стената, и подви крака под себе си. Малката плетена рокля се вдигна по-нагоре по бедрата й. Това не убягна от погледа му. Тя видя как той отпи солидна глътка от чашата.

— Няма много за разказване – сви рамене Фльор. – Просто не ми харесва, това е всичко.

— Да се събличаш или животът изобщо?

— Не ми харесва тази работа. – Тя пое дълбоко дъх. – Не обичам да играя, не обичам да се снимам в киното.

— Тогава защо го правиш? – Джейк се облегна на бара. Ако на главата си имаше прашна каубойска шапка и полирани месингови скоби на токовете на ботушите, щеше да бъде живото въплъщение на Птичаря Калибър. – Няма значение. Беше глупав въпрос. Белинда те използва.

— Белинда иска само това, което е най-доброто за мен, но понякога мечтите се преплитат и объркват – почувства се длъжна Фльор да защити майка си. – Просто тя не разбира, че хората може да желаят различни неща от живота.

— Сигурна ли си в това? Действително ли вярваш, че тя мисли само за твоето благополучие?

— Да, вярвам. – Фльор нямаше да позволи на никого, освен на себе си, да критикува майка й. – Зная колко е важна сцената с Мат и Лизи. В понеделник наистина ще опитам отново. Ако се постарая както трябва…

— А в петък не се ли постара? Стига, хлапе. Говориш с чичо Джейк.

Тя скочи от дивана.

— Не го прави! Ненавиждам, когато се държиш така. Аз не съм дете и ти не си ми чичо.

Внезапно очите му се присвиха и челюстта му се стегна.

— Нужна ни е жена, която да изиграе Лизи. А вместо това сме наели едно дете.

След тези думи тя би трябвало да се срине, да се разпадне на милион парченца и да излети от дома му, обляна в сълзи. Но й се сториха преднамерено жестоки. Фльор се втренчи изучаващо в това грубо, изсечено лице. Почувства в гърдите си прилив на някаква примитивна сила и се изпълни с трепетно вълнение. Той не я гледаше, както се гледа дете. Изпод полуспуснатите клепачи в сините му очи проблесна нещо, което не бе съзирала никога досега, нещо, което лесно можеше да разпознае, защото толкова отдавна я изгаряше. Въпреки враждебността си Джейк я желаеше.

Кожата й настръхна. В този миг Фльор разбра всичко, което бе разбрала героинята й Лизи. Знаеше точно какво дава сила на Лизи.

— Единственото дете в тази стая – пророни тя тихо – си ти.

Констатацията никак не му се понрави.

— Не си играй игрички с мен. Играл съм ги с най-добрите от висшата лига и повярвай ми, ти все още си в юношеския отбор.

Джейк нарочно се опитваше да я засегне и й хрумваше само една причина за това – да я накара да побегне от тук презглава. Тя се облегна удобно и плъзна пръсти през косата си.

— Нима?

— Внимавай, цветенце. Не прави нищо, за което после ще съжаляваш, особено когато си с тази рокля.

— Какво ми е на роклята? – усмихна се девойката.

— Не се заигравай с мен, става ли?

— Как бих могла да го направя? – попита тя с престорена невинност. – Аз все още съм в юношеския отбор, забрави ли?

Веждите му се смръщиха застрашително.

— По-добре да те откарам до Мороу Бей. Там има приятен хотел, където можеш да отседнеш.

Снимките на „Затъмнение в неделя сутрин“ щяха да свършат след две седмици и тя може би нямаше да го види никога повече. Ако искаше да му докаже, че е жена, сега бе нейният шанс, когато бе облечена в тази глупава секси рокля, създаваща илюзия, че е гола, разкриваща краката й, от които той не можеше да откъсне поглед. Бе видяла страстта в очите му. Страстта на мъж към жена. Изправи се и се приближи до прозореца. Косата й се разпиля върху раменете, златните халки се разлюляха, а малката плетена рокля очерта съблазнително бедрата й.

— Изглеждаш ми изнервен. Има ли причина?

— Може би защото тази вечер не ми се струваш толкова грозна както друг път, цветенце. – Гласът му сякаш дереше гърлото. – Мисля, че е по-добре да си вървиш.

Фльор призова на помощ всичките си номера на прочут модел. Облегна се на стъклото, изви сластно бедра и протегна крака.

— Ако искаш да си тръгна… – сви едното коляно и роклята се вдигна нагоре, разкривайки вътрешната страна на бедрата й, – …ще трябва да ме заставиш.

Като че ли нещо в него се скъса. Джейк тръшна със замах чашата върху бара също както правеше във филмите.

— Искаш игрички? Добре, бейби. Да поиграем.

Запристъпва към нея и тя със закъснение си припомни, че това не беше филм, а реалността. Заповяда си да се махне от пътя му, ала той я сграбчи, преди да успее да направи и крачка, бедрата й се удариха о прозореца. Ръката му се вкопчи в рамото й.

— Ела, хлапе – прошепна Джейк, – покажи ми какво имаш.

Сведе глава и впи устни в нейните. Зъбите му се забиха в долната й устна, когато разтвори насила устата й. Тя почувства вкуса на уиски и се опита да си напомни, че това е Джейк. Ръцете му нахлуха под роклята, смъкнаха гащичките и обхванаха голите полукълба. Когато я дръпна грубо към гърдите си, новопридобитата й сила се стопи.

Той бутна по-нагоре роклята и ципът на джинсите му одра голата кожа на корема й. Езикът му нахлу в устата й. Беше твърде яростен. Тя мечтаеше за тиха музика и красиви цветя. Копнееше за нежно сплетени тела, а не за тази животинска атака. Опря длани о гърдите му и го бутна.

— Спри.

Хрипливият му глас и накъсаното дишане едва не я оглушиха.

— Това искаше, нали? Искаш да се отнасям с теб като с истинска жена.

— Като с жена, а не с проститутка.

Любовникът от сънищата й се изпари. Тя се отскубна от него и се запрепъва към входната врата, сломена от отчаяние. Искаше по-скоро да се махне от тук, преди да е избухнала в сълзи. Но си спомни за чантата си на дивана. Вътре бяха ключовете от колата. Върна се да ги вземе и го видя, че вдига телефонната слушалка.

Похотливият насилник бе изчезнал. Джейк изглеждаше уморен и тъжен. Фльор се вгледа по-внимателно в лицето му, опитвайки се да го види с разума, а не с нараненото си сърце. Внезапно й се стори прозрачен като една от стъклените стени на тази невероятна къща.

— Имате ли свободен апартамент за тази вечер? – говореше Джейк делово в слушалката.

Тя се приближи до него, забравила за чантата и ключовете.

Джейк бе вперил очи в камината, за да не я гледа.

— Да. Да, това е чудесно. Не, само за една нощ…

Фльор измъкна слушалката от ръката му и я остави върху вилката.

Джейк не беше от мъжете, които толкова лесно може да бъдат изненадани. Беше надянал враждебността като дреха, която не му прилягаше.

— Не ти ли стига за тази вечер?

Фльор го погледна право в очите.

— Не – промълви тихо. – Искам още.

Пулсът му затуптя в гърлото.

— Не знаеш какво правиш.

— Никой не е твърдял, че си най-великият актьор на света, но това представление беше бездарно дори за теб. Големият лош Калибър се опитва да подплаши доброто момиче – подкачи го тя незлобливо.

Джейк прокара пръсти през косата си.

— Престани. Просто спри дотук.

— Ти си страхливец. Не ти стига кураж.

— Ще те закарам до хотела.

— Ти ме желаеш – рече тя, като че ли не го бе чула. – Зная, че ме искаш.

Той стисна челюсти, но когато заговори, гласът му беше равен и спокоен.

— След като се наспиш добре…

— Искам да спя тук.

— Ще дойда да те взема утре сутринта и ще отидем да закусим. Какво ще кажеш?

Фльор нацупи кокетно устни.

— Леле, чичо Джейк, това звучи супер. Ще ми купиш ли и захарно петле?

Лицето му потъмня от гняв.

— Колко още съм длъжен да изтърпя? Какво, по дяволите, искаш от мен?

— Искам да спреш да се опитваш да ме пазиш.

— Ти си дете, дявол да го вземе! Трябва да бъдеш пазена.

— Всички тези приказки за хлапето и по-малката сестричка вече се изтъркаха, Джейк. Наистина се изтъркаха.

— Върви си, Фльор. Моля те. За твое собствено добро.

Нямаше да понесе още някой да й казва кое е най-доброто за нея, особено Джейк.

— Аз ще реша това. – Опита се да прикрие болката, раздираща сърцето й. – Искам да ме любиш.

— Не проявявам интерес.

— Лъжец.

Тя долови точния момент, когато спечели. Главата му се стрелна нагоре, устните му се свиха в тънка черта.

— Добре тогава. Да видим колко си корава. – Стисна ръката й и почти я повлече към рампата. Изкачиха се по наклонената платформа, минаха под една арка, после по друга рампа. Тя искаше да не бързат толкова.

— Джейк…

— Млъквай, става ли?

— Искам да…

— А аз не.

Въведе я в главната спалня с огромно легло, каквото Фльор никога досега не бе виждала. Беше разположено върху подиум, точно под голям тавански прозорец. Джейк я вдигна на ръце, също като в сънищата й, изкачи двете стъпала и я хвърли безцеремонно върху атлазената покривка в черно и сиво.

— Последна възможност, цветенце – изръмжа заплашително. – Преди да сме стигнали там, откъдето няма връщане.

Фльор не помръдна.

— Добре, хлапе. – Джейк вдигна ръце и изхлузи пуловера. – Време е да си поиграеш с големите момчета.

Пръстите й се вкопчиха в покривката.

— Джейк…

— Да?

— Плашиш ме.

— Страхотно.

Той продължаваше да се опитва да я изплаши и смъкна джинсите. След секунди се изправи в долния край на леглото, облечен само в чифт черни слипове. Фльор съжали, че не носеше успокояващи бели боксерки или нещо по-широко като избелелите му плажни шорти. Десетки пъти бе виждала гърдите му, но не и корема. Беше плосък и стегнат, с изваяни мускули. Погледът й се спря върху впечатляващата издутина отпред, която твърде малките и тесни слипове не успяваха да скрият.

— Много си облечена.

Той искаше тя да се откаже, но Фльор нямаше да отстъпи. Джейк трябваше да разбере колко е корава.

Ръката му се обви около глезена й и смелостта започна да я напуска. Той развърза единия сандал и го изу, след миг и другият го последва. Очите му жадно изпиваха тялото й. Тя се измести на лакти нагоре към възглавниците, опитвайки се да се отдалечи от него. Джейк изглеждаше толкова зловещ.

— Не искам да става по този начин – едва чуто пророни момичето.

Погледът му докосна гърдите й, бедрата, плъзна се надолу по краката.

— Много лошо.

Той се наведе напред и дръпна връзката на роклята.

— Предпочитам да не…

Джейк я сграбчи за раменете и я дръпна, за да застане на колене.

Фльор преглътна.

— Мисля, че ние първо трябва…

Той изхлузи със замах роклята през главата й.

— Писна ми да играя доброто момче с теб. От деня, в който се срещнахме…

Протегна ръка към края на комбинезона.

Тя избута ръката му.

— Не и така. Не искам да става по този начин.

— Сега играем по правилата на възрастните.

Затегли комбинезона и след секунда го освободи от косата й. Фльор беше на колене в леглото, само по гащички и златните халки на ушите.

— Сега най-после мога да видя всичко, което в петък толкова се старах да не гледам.

— Зная какво се опитваш да направиш, но аз няма да ти позволя. Няма да ти разреша да превърнеш това преживяване в нещо гадно и ужасно.

— Нямам представа за какво говориш.

Тонът му бе рязък и груб.

Фльор сви ръце в юмруци.

— Опитваш се да го съсипеш. Искаш да изглежда маловажно.

— То е маловажно. – Матракът хлътна под тежестта му. Покри тялото й със своето и пъхна ръка помежду им, за да свали бикините й. – Ние се забавляваме. Това е всичко. – Пръстите му напипаха съкровеното й място, докосването му бе почти безстрастно. – Харесва ли така?

— Престани!

— Как го предпочиташ? Бързо? Бавно? Кажи ми как го искаш, бейби.

— Искам цветя – прошепна девойката. – Искам да докосваш тялото ми с цветя.

По тялото на Джейк пробягнаха тръпки. Претъркули се от нея, изруга приглушено, изпъна се по гръб и впери поглед през таванския прозорец в нощното небе отвън. Тя изобщо не го разбираше.

— Защо искаш да ме нараниш?

Той се пресегна и докосна ръката й.

— Ако бях по-добър човек… но аз не съм. – Извърна се към нея и плъзна нежно пръсти по извивката на рамото й. – Добре, малката ми — прошепна. – Повече никакви игри и преструвки. Да го направим както трябва.

Устата му намери нейната с мека, нежна целувка, която разтопи студа в душата й. Не приличаше на целувките им пред камерата. Носовете им се чукнаха. Той отвори уста и засмука нейните устни бавно и сладко. Езикът му проникна през бариерата на зъбите и тя го докосна със своя език. Беше влажен, грапав и съвършен. Фльор обви ръце около раменете му и го придърпа към себе си, за да чуе туптенето на сърцето му до гръдта й.

Най-после той се отдръпна. Пръстите му се заиграха с косата й, а очите му я изпиваха нежно.

— Нямам цветя – отрони той, – но ще те докосвам с нещо друго.

Сведе глава и улови зърното й между устните си. То набъбна под езика му и тя простена, когато по тялото й се разляха вълни на удоволствие.

Като ленив каубой, разполагащ с цялото време на света, Джейк обхождаше тялото й с ръце. Целуваше корема й, докато милваше бедрата й, разпалвайки пламъци във всичките й тайни кътчета. Сетне вдигна коленете й и гальовно ги раздалечи.

Лунната светлина струеше през таванския прозорец, чертаейки сребристи сенки по гърба му. Пръстите му си играеха с копринената паяжина от къдрави косъмчета. После той нежно ги разтвори.

— Цветни венчелистчета – прошепна. – Открих ги.

После се наведе и я покри с меката си кадифена уста.

Усещането бе божествено непознато. Фльор извика името му, но не знаеше дали мислено, или на глас. Вихрени спирали на удоволствие се изстреляха в нея, разпръсквайки искрящи огнени кълба, които блестяха все по-ярко и жарко, готови всеки миг да избухнат.

— Не…

Сподавеният й вик го накара да вдигне глава, ала тя не знаеше как да му каже, че не желае да лети сама. Той се усмихна и плъзна тяло до нейното.

— Отказваш ли се? – промърмори с чувствен, насмешлив и абсолютно неустоим глас.

Тя почувства очертанията на могъщия, набъбнал член, притиснат до бедрото й, и пъхна ръка под ластика на слиповете. Беше гладък и твърд като изваян от мрамор и той издаде тихо стенание, когато пръстите й се стегнаха около него.

— Какво става, каубой? – прошепна Фльор. – Не издържаш ли?

Дишането му стана накъсано.

— Не ми… действа… изобщо.

Тя се засмя и се надигна, за да го види по-добре. Косата и бръсна гърдите му. Фльор смъкна слиповете му и го докосна, нетърпелива да провери реакцията му. Тук… тук… тук отново. Погали го с върха на пръста си, после с възглавничката на палеца, с кичур коса. Накрая го докосна с върнаха на езика си.

Викът му бе дрезгав и дълбок.

Тя го ближеше като котка, от дълбините й бликна необятна изгаряща радост, когато усети властта си над този мъж. Пръстите му се впиха в раменете й и той я придърпа към гърдите си.

— Отказвам се – изхъхри Джейк и захапа долната й устна.

— Пораженец – промърмори тя.

Пръстите му се протегнаха към гърдите й и стиснаха зърното.

— Май е време да ти напомня кой е господарят.

— Късмет.

Фльор докосна кривия му зъб с върха на езика си.

— Явно дамата не е от схватливите ученици. – Джейк отново я покри с тяло. – Разтвори се, малката. Сега ще познаеш своя господар.

И тя се разтвори с радост, изгаряща да го приеме. Да го обича. Засмя се срещу искрящите му сини очи, забулени от желание.

Джейк чу сладкия женски стон, извиращ от глъбините на гърлото й, който обгори краищата на душата му. Взрян в очите й, той я умоляваше безмълвно да не му се отдава докрай, ала тя му се усмихваше с цялата си любов и нежност. Безкрайното обожание, озарило лицето й, сякаш го разкъса на две. Със силен тласък проникна в нея. Не очакваше, че ще е толкова тясна. Не очакваше…

Тя нададе тих вик.

— Най-после – прошепна…

Това можеше да означава всичко, но Джейк усети как стомахът му се свлече в петите.

— Цветенце… мили Боже…

Понечи да излезе, но тя заби пръсти в задника му.

— Не! – извика. – Ако го направиш, никога няма да ти го простя.

Джейк искаше да отметне глава и да излее в яростен рев целия гняв заради глупостта си. Въпреки лъжите на Белинда и фалшивите хвалби на Фльор, той трябваше да знае, че тя е девствена. Трябваше да я изплаши до смърт, за да побегне, накъдето й видят очите от тук, както възнамеряваше. Но не, покварата на невинни девици бе негова специалност, а той беше такъв проклет егоист.

Джейк почувства как безкрайните й великолепни крака се обвиват около кръста му, увличайки го все по-надълбоко, макар че навярно я болеше. Нямаше сили да я нарани още повече, като се отдръпне. Призова цялата си воля и замря в нея, давайки й възможност да привикне с големината му.

— Прости ми, цветенце. Не знаех.

Тя размърда бедра, опитвайки се да го привлече по-навътре.

Той помилва косата й, нежно поигра с устните й.

— Отдъхни минутка, не бързай – прошепна.

— Аз съм добре

Той се питаше как може да остава толкова твърд и възбуден в нея. Джейк Коранда, кралят на мерзавците. Все още твърд като копие. Пронизал с него детето с големите очи.

Зарови глава във врата й, преплете пръсти в косата й и започна да се движи внимателно в нея. Тя потрепери. Пръстите й се впиха в рамене му.

Той спря.

— Боли ли?

— Не – пророни тя задъхано. – Моля те…

Той се отдръпна, за да види лицето й. Клепачите й бяха стиснати, устните разтворени, но не от болка, а от страст. Джейк повдигна бедра и нахлу по-дълбоко в нея. Веднъж… втори път… Наблюдаваше я как се топи от удоволствие под него.

После я успокояваше, докато тя се разтърсваше от сладостните вълни на оргазма. Най-после очите й се отвориха. Погледът й бе мътен, но постепенно се проясни. Тя промърмори нещо, което той не разбра, сетне му се усмихна.

— Прекрасно – прошепна.

Джейк не можа да сдържи усмивката си.

— Радвам се, че си доволна.

— Не съм си представяла, че ще бъде толкова… толкова…

— Скучно?

Тя се засмя.

— Уморително? – продължи да подсказва Джейк.

— Не точно тези думи търся.

— Какво ще кажеш за…

— Изумително – предложи тя. – Вълшебно.

— Цветенце?

— Да?

— Не зная дали си забелязала, но ние още не сме свършили.

— Ние не сме… – Очите й внезапно се разшириха. – О.

Той видя как блаженството върху лицето й бе изместено от смущение.

— Аз… извинявай – заекна момичето. – Не исках да бъда такава недосетлива свиня или нещо подобно. Не знаех… искам да кажа…

Гласът й заглъхна нещастно.

Той подръпна с устни крайчеца на ухото й.

— Сега можеш да подремнеш малко, ако искаш – прошепна. – Почети книга или нещо от този род. Аз ще се опитам да не те притеснявам.

Отново започна да се движи в нея. Усети как тялото й се отпусна, а сетне отново започна да се напряга. Пръстите й се вкопчиха в гърба му. Тя беше толкова мека и податлива, толкова сладка…

— О! – прошепна Фльор, – сега ще се случи пак, нали?

— Можеш да се обзаложиш.

Миг по-късно двамата полетяха отвъд безкрая на света.

— Няма да ме убедиш, че се гневя напразно.

— О, я стига, Калибър!

* * *

Фльор се събуди малко след два сутринта и откри, че е сама в леглото. Нахлузи набързо бикините си и черния пуловер на Джейк с отрязаните ръкави, сетне се отправи към кухнята, където го завари да се наслаждава лакомо на голяма купа, накамарена догоре със сладолед. Започна да й крещи още щом я съзря и оттогава не бяха спрели да се дърлят.

— Трябваше да ми кажеш, преди да го направим.

Той пусна чинията в умивалника и завъртя крана.

— Да го направим? Притежаваш истинска дарба за себеизразяване. Когато пораснеш, трябва да станеш писател. И кога ще стане това? Когато станеш на петдесет?

— Не ми се прави на голяма умница и не ми пробутвай остроумията си. Не беше редно, цветенце, да не ми кажеш, че си… новобранка.

Тя му се усмихна сладко.

— Боиш се, че на сутринта няма да те уважавам?

Тя ставаше все по-добра в словесната размяна на саркастични остроумия, но искаше той да престане да спори и да я целуне. Започна да отваря напосоки чекмеджетата, търсейки някакъв ластик.

— По дяволите, цветенце! Нямаше да бъда толкова груб!

— Груб ли беше? Сигурно се шегуваш. Можех да те поема със затворени очи.

Откри един ластик и върза косата си на опашка високо на тила. После отиде в дневната и взе няколкото дебели квадратни свещи, които бе видяла на масата.

Той я следваше по петите, като че ли беше немирно хлапе, което трябва постоянно да се надзирава.

— Какво правиш?

— Смятам да си взема вана.

— Почти три сутринта е.

— И какво от това? Цялата смърдя.

За пръв път, откакто тя влезе в кухнята, той се отпусна.

— Нима? И защо?

Той почти успя да изобрази прочутата си крива усмивка, а на нея й се прииска едновременно да го цапардоса и целуне.

— Ти си експертът. Ти ми кажи.

Пуловерът му не покриваше изцяло бикините и тя завъртя дупе, докато минаваше покрай него.

Фльор подреди свещите по края на ваната, запали ги и щедро изля вътре пяна за баня от шишето, оставено отстрани. Незнайно защо не мислеше, че е на Джейк. Ненавиждаше всички жени, с които някога бе излизал.

Докато ваната се пълнеше, усука опашката на хлабав кок и я прихвана с шнолата, която бе изровила от несесера с гримовете, който държеше в чантата си. Независимо какво бе казал Джейк, тя не съжаляваше за случилото се помежду им. Дотук с живота, който другите й налагаха. Този избор беше единствено неин. А когато той беше вътре в нея, тя имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне от огромната й любов към него.

Плъзна се във водата. Пламъците на свещите се отразяваха от стъклената стена, висяща от едната страна на скалата, и на Фльор й се струваше, че се носи в космическото пространство. Припомни си онзи болезнено сладък миг, когато той влезе в нея, и нежността му след това.

— Това частно парти ли е, или всеки може да се присъедини?

Той вече смъкваше ципа на джинсите, така че въпросът бе по-скоро риторичен.

— Зависи дали си приключил с лекцията.

— Дотук с лекциите.

Той промърмори още нещо, докато влизаше във водата и се настаняваше до нея.

— Какво каза?

— Нищо.

— Кажи ми.

— Добре. Казах, че съжалявам.

Тя се подпря на лакти.

— За какво съжаляваш? За какво точно съжаляваш?

Джейк навярно бе доловил треперенето в гласа й, защото я взе в прегръдките си.

— За нищо, бебче. Не съжалявам за нищо, освен че бях груб с теб.

И в следващия миг той я целуваше, а тя му отвръщаше. Косата й се изхлузи от шнолата и се разпиля по раменете й, но нито един от двамата не забеляза. Краката и ръцете им се преплетоха, те се потопиха сред благоуханните мехурчета, а косата на Фльор ги обви, като златно покривало. Джейк измъкна тапата и изпусна водата, за да могат да дишат. Сетне я люби толкова сладко и нежно, че отново изтръгна викове на екстаз от гърдите й, докато той я усмиряваше с целувките си.

После я уви в пухкава хавлиена кърпа.

— А сега, след като окончателно ме изтощи – поде той, – какво ще кажеш да ме нахраниш? Аз съм калпав готвач, а откакто се прибрах, не съм ял нищо, освен сладолед и чипс.

— Не си го и помисляй. Аз съм богато хлапе, забрави ли?

— Да не би да ми казваш, че не умееш да готвиш? – възмути се Джейк, докато увиваше друга кърпа около бедрата си.

— Може би ще си спомня как се варят твърди яйца.

— Дори аз мога да се справя по-добре.

През следващия час двамата вилняха из кухнята. Изпекоха пържоли, които имаха нахалството да заприличат на подметка, кремираха цяла френска франзела в опити да я запекат на скарата и спретнаха салата от увехнала маруля и спаружени моркови. Фльор никога не бе яла нещо по-вкусно в живота си.

* * *

В неделя сутринта смятаха да излязат да потичат, но вместо това се върнаха в леглото и отново се любиха. Следобед играха карти, той й разказа тъпи вицове и се насладиха на още една еротична вана. В понеделник Джейк я събуди малко преди зазоряване, за да потеглят за Лос Анджелис. И двамата бяха с коли, затова щяха да пътуват отделно. Той я целуна, след като тя се качи в поршето.

— Внимавай със завоите, ясно?

— Ти също.

Предишния ден тя се бе обадила на Белинда и виновно бе повторила лъжата, че Лин има нужда от нея. Сега подкара направо към студиото.

Когато излезе от гримьорната, Фльор завари Джейк и Джони Гай да спорят, задето Джейк не бе преработил сценария през уикенда. Джейк й кимна хладно. Тя ненавиждаше мисълта, че останалите ще започнат да сплетничат за тях, и си каза, че оценява дискретността му. Въпреки това изпита леко разочарование.

Джони Гай се приближи към нея.

— А сега, скъпа, зная, че в петък ти беше малко трудно, но днес ще се опитаме да облекчим сцената. Аз съм направил някои промени…

— Не са нужни никакви промени – чу се Фльор да изрича. – Да го направим както се полага.

Режисьорът я погледна несигурно. Тя вдигна двата палеца, сякаш беше летец изпитател, отлитащ на патрулен полет. Можеше да изиграе сцената. И този път нямаше да позволи Джейк да забрави, че насреща си има жена, а не дете.

Появи се Джейк в костюма за ролята. Джони Гай започна да нахвърля сцената, но Джейк го прекъсна.

— Мислех, че вече решихме да изрежем повечето от това. Вече разбрахме, че тя не може да се справи. Да не губим повече време.

Тя отвори уста, но Джони Гай я изпревари.

— Малката дама заяви, че иска да опита. – Обърна се към екипа. – Време е за шоу, момчета и момичета. Да се залавяме за работа.

Камерата се завъртя. Джейк се втренчи сърдито в нея от другия край на малката спалня. Тя му се ухили и пръстите й се заеха с копчетата. Той беше прекалено самонадеян и тя щеше да му покаже. Прекрачи роклята, скупчена на пода, без да откъсва очи от неговите. Сега имаха тайни, за които знаеха само те двамата. Той беше забавен, влудяващ и мил и тя го обичаше с цялото си сърце. И той сигурно изпитваше същото – поне малко – иначе никога не би могъл да я люби толкова сластно и нежно.

Моля те, обичай ме. Поне малко.

Тя разкопча сутиена. Джейк се намръщи и пристъпи настрани от мястото си.

— Стоп!

— По дяволите, Джако, аз съм този, който командва тук! Тя се справя страхотно. Какво ти става? – Режисьорът се плесна по бедрото. – Никой не може да вика „стоп“, освен мен! Никой!

Той продължи да се пеняви, а Джейк се начумери още повече. Накрая се оплака, че някой преместил стола, а Джони Гай едва не го халоса.

— Всичко е наред – обърна се Фльор към режисьора, чувствайки се като жена, владееща се изцяло. – Готова съм да го направя отново.

Камерата се завъртя. Лицето на Джейк бе потъмняло като буреносен облак. Сутиенът бе свален. Тя го разкопча бавно, дразнейки го, измъчвайки го с прекрасната си новопридобита сила. Наведе се, смъкна гащичките и пристъпи към него.

Когато разкопча ризата му и плъзна ръце под нея, тялото му се напрегна. Тя докосна мястото, което бе целунала тази сутрин. Притисна бедра към неговите, после направи нещо, което не бяха репетирали. Наведе се и близна с език едно от зърната му.

— Стоп! За монтаж! – изкрещя Джони Гай и заподскача ликуващо като играчка на пружина, изскочила от кутията. – Прекрасно, агънце! Просто прекрасно!

Джейк свъси вежди, изтръгна от ръцете на гардеробиерката бялата хавлиена роба и побърза да напъха Фльор в нея.

По време на почивката тя зърна Лин. Тъй като не желаеше другата актриса да разбира, че е ходила до дома на Джейк, не можеше да я попита направо дали тя е изпратила бележката, затова започна да я подпитва отдалеч. Но Лин не се хвана на въдицата. Фльор се закле, че рано или късно, ще изкопчи истината от колежката си.

През останалата част от сутринта работата продължи без проблеми и в късния следобед вече бяха презаснели целия материал от петък и започнаха да снимат сцената с двамата в леглото. Джони Гай улови всичко – напрежението на Джейк, чувството му за вина, терзанията и болката, клокочещи под повърхността… и безмилостното съблазняване на Лизи. Джейк почти не й продума, докато камерата се въртеше, но сцената бе наситена с емоции и двамата трябваше да се съсредоточат максимално.

Той изчезна веднага щом приключиха със снимките за деня. И двамата почти не бяха спали през изминалите две нощи и Фльор си каза, че той сигурно е уморен. Но през следващите няколко дни той се държеше на разстояние и й ставаше все по-трудно да измисля успокоителни извинения. Джейк я избягваше.

Уикендът дойде и отмина, а надеждите й, че той ще й се обади, се стопиха, изместени от отчаянието. В понеделник сутринта тя се замисли дали да не говори открито с него, но прекалено много се страхуваше да не се хвърли в обятията му, просейки любовта му, а нямаше да може да понесе подобно унижение. С поведението си Джейк й даваше съвсем ясно да разбере, че не бива да се придава голяма важност на случилото се между тях в Мороу Бей.

Вместо да брои дните, Фльор отмяташе часовете, оставащи до края на снимките. В четвъртък беше последният й ден на снимачната площадка. Тя се движеше като робот по време на сцената с Лин, засне няколко кадъра в близък план и се прибра у дома напълно сломена.

— Джейк каза ли ти нещо за партито в къщата на Джони Гай през уикенда? – попита я Белинда по време на вечерята. – Предполагам, че той също ще присъства.

— Не зная. Не сме говорили за това.

Фльор за нищо на света нямаше да сподели с Белинда за чувствата си към Джейк, затова се извини и се оттегли в стаята си.

* * *

На приема по случай завършването на снимките на „Затъмнение в неделя сутрин“ се бяха събрали най – влиятелните лица в Холивуд, което не беше чудно, тъй като Марсела, съпругата на Джони Гай, бе една от най-преуспяващите и предпочитани домакини във филмовата индустрия. Очевидно Фльор си оставаше все същата доверчива наивница. До последната минута тя таеше крехката надежда, че Джейк ще я покани да бъде негова дама за вечерта. Вместо това накрая отиде с Белинда.

Марсела бе изпълнила къщата на семейство Кели в Брентуд с цветя, свещи и музика. Фльор знаеше, че единственият начин да преживее вечерта, запазвайки достойнството си, бе да влезе в образа на Бляскавото момиче. Облече се по-старателно от обикновено. Избра копринена рокля в цвят екрю с преливащи се ивици в сиво, бежово и керемидено кафявата гама. Роклята я обгръщаше като тръба и отдалеч напомняше египетски стил, който Фльор подчерта с широки златни гривни и сандали без ток със закопчалки, украсени отпред със скъпоценни камъни. Сплете косата си на плитка, докато беше мокра, а когато изсъхна, я разчеса и сега се спускаше на ситни вълни по гърба й. Марсела Кели й заяви, че прилича досущ на Клеопатра, но в рус вариант.

Марсела притежаваше изискани маниери и елегантна осанка, за разлика от съпруга си Джони Гай, който имаше по-простоват и обикновен вид. Докато той се движеше наоколо с кутийка с портокалов сок в едната ръка и кубинска пура в другата, Марсела предлагаше любезно на гостите да опитат от ордьоврите – пушена сьомга, маринована в текила, канапе, украсено с ядивни листа от кактус, и бение, пълнени с хигроскопично отглеждани зеленчуци.

Фльор наблюдаваше тълпата над главата на Дик Спано, но Джейк не се виждаше никъде. Белинда бе притиснала в един ъгъл Кърк Дъглас. Актьорът я слушаше с леко развеселено изражение, докато тя несъмнено го бомбардираше с историята на всички филми с негово участие, някои от които той навярно вече бе забравил. Фльор отпиваше от питието си и се преструваше, че слуша събеседника си — актьор, изгряваща звезда, който се бе залепил за нея. Отвън се чуваше тътен на гръмотевици. После тълпата се раздели и тя зърна Джейк.

Беше дошъл с Лин и последния й любовник, режисьор на документални филми. Сърцето на Фльор се сви. Марсела Кели се спусна към Джейк и го поведе през тълпата, демонстрирайки най-важния си гост за вечерта. Фльор не можа да го понесе. Извини се на изгряващата звезда и се заключи в банята, където се облегна на вратата и си каза, че – каквото и да й струва – тази вечер ще се осланя единствено на гордостта си. Той щеше да я запомни облечена като Клеопатра, ухажвана от поредния холивудски красавец.

Най-сетне събра достатъчно сили, измъкна се от банята и се смеси с гостите. Дъждът трополеше по извитите двукрили прозорци. Огледа се и видя, че Джейк е изчезнал. Миг по-късно осъзна, че и Белинда не се виждаше никъде.

Би могло да е съвпадение, но тя познаваше твърде добре майка си и мигом й призля. Аз само правя това, което е най-доброто за теб, бебче. Ами ако Белинда е отгатнала чувствата на дъщеря си и е решила да се намеси? Фльор потръпна при мисълта.

Започна да я търси и промушвайки се между гостите, се придвижваше от стая в стая, докато в главата й се разиграваше въображаем разговор. Само й дай шанс, Джейк, и аз съм сигурна, че ти ще се влюбиш в нея също толкова силно, както и тя в теб. Двамата сте идеална двойка.

Фльор никога нямаше да й го прости.

След като обиколи напразно всички стаи на долния етаж, момичето се промъкна на горния етаж и макар че залови Лин и любовника й в доста неудобна поза, не можа да открие майка си. Тъкмо се канеше да се върне долу, когато чу шум откъм спалнята на Марсела Кели. Надникна вътре.

— Няма за какво повече да говорим. Да се върнем при гостите.

Беше гласът на Джейк. Сърцето й се качи в гърлото и Фльор пристъпи безшумно в спалнята.

— Само още две минути заради старите времена – примоли се Белинда. – Помниш ли колко се забавлявахме в онзи ужасен мотел в Айова? Никога няма да забравя онази сутрин.

Интимната нотка в гласа на Белинда сепна Фльор. Когато пристъпи по-навътре в стаята, зърна отраженията им във високото старинно огледало – Белинда в перлено розов костюм на „Карл Лагерфелд“ и Джейк в сако, което изглеждаше почти прилично. Стояха в нещо като ниша за обличане. Той скръсти ръце пред гърдите. Белинда протегна ръка и го докосна. Гърлото на Фльор пресъхна, когато видя ужасяващо нежното изражение на майка си.

— Навярно твоята мисия в живота е да разбиваш сърцата на жените от семейство Савагар – промълви тя. – Аз разбирам бунтовническия дух, затова от самото начало знаех, че не съм достатъчно специална за теб. Но Фльор е. Не го ли виждаш? Двамата си принадлежите, а ти разбиваш сърцето й.

Фльор заби нокти в дланите си.

Джейк се отдръпна от Белинда.

— Не го прави.

— Аз я изпратих при теб! – възкликна тя. – Аз ти я изпратих, а сега ти предаваш доверието ми!

— Доверие! Ти я изпрати при мен, за да спасиш петминутни кадри от един филм! Защото не искаше да свършат на пода в монтажната! Пет минути от скъпоценната кариера на Бляскавото момиче. Чукай дъщеря ми, Коранда, за да спаси моето бебче кариерата си. Това ми каза.

Стомахът на Фльор се присви болезнено.

— Не бъди лицемер – изсъска Белинда. – Аз спасих твоя филм.

— Филмът не беше чак толкова застрашен.

— На мен не ми изглеждаше така. Направих това, което трябваше.

— Да бе. Подхвърли дъщеря си в спалнята ми, за да получи магическото лекарство на мамичка. Я ми кажи нещо, Белинда. Това ли е твоят стил? Да пробваш първо ти любовниците на дъщеря си? Да ги преслушаш, за да си сигурна, че отговарят на стандартите ти, преди да ги пуснеш в леглото на бебчето си?

Стаята се завъртя около Фльор.

Презрението на Джейк сякаш възпламени въздуха.

— Що за жена си ти, по дяволите?

— Аз съм жена, която обича дъщеря си.

— Празни приказки. Ти дори не познаваш дъщеря си. Единственият човек, когото обичаш, си ти самата.

Той се извъртя и се озова лице в лице с отражението на Фльор в огледалото.

Фльор не помръдна. Болката в гърдите й я разкъсваше като ужасен и страшен звяр, отнемайки дъха й, превръщаше света в черна и грозна пустиня.

Джейк тутакси се озова до нея.

— Цветенце…

Белинда издаде тих сподавен звук.

— О, Господи! Бебчето ми! – Изтича към Фльор и сграбчи ръцете й. – Всичко е наред, мъничката ми.

Сълзи се стичаха по страните на Фльор. Тя ги избута и отстъпи назад – непохватно и вдървено, опитвайки се да избяга от ужасния звяр, вкопчил нокти в душата й.

— Не ме докосвайте! Да не е посмял някой от вас да ме докосне!

Лицето на Белинда се сгърчи.

— Миличка… позволи ми да ти обясня. Трябваше да ти помогна. Трябваше… Не разбираш ли? Можеше да съсипеш всичко – кариерата си, всичките си планове, нашите мечти. Сега си знаменитост. Правилата за теб са различни. Не го ли осъзнаваш?

— Млъквай! – изкрещя Фльор. – Ти си мръсна! И двамата сте мръсни!

— Моля те, бебче…

Фльор замахна назад и с все сила зашлеви майка си през лицето. Белинда извика и политна назад.

— Фльор!

Джейк се спусна към нея.

Тя стисна зъби и изръмжа като диво животно.

— Стой по-далеч от мен!

— Изслушай ме, Фльор.

Той протегна ръка към нея, но тя подивя и се нахвърли отгоре му, крещеше, риташе, удряше… Господи, искаше да го убие! Той се опита да улови ръцете й, но тя се отскубна и изхвърча от стаята, полетя надолу по стълбите. Десетки слисани лица се вторачиха в нея, докато тичаше през фоайето към вратата.

Дъждът заплющя върху нея. Искаше й се да бе лед – малки ледени остриета, които да се врежат в нея, да накълцат плътта и костите й на хиляди късчета, достатъчно малки, за да ги отмие навеки пороят. Вдигна мокрите поли на роклята и хукна надолу по извитата алея за коли. Каишките на сандалите се впиваха в краката й, подметките се плъзгаха върху мокрия асфалт, но тя не спря. Затича за по-напряко през тревата към външния портал.

Фльор чу, че Джейк бяга след нея, викайки името й през дъжда, и хукна още по-бързо. Косата й се бе залепила за бузите. Той изруга и тропотът от стъпките му се усили. Сграбчи я за рамото и тя изгуби равновесие. Препъна се в мократа коприна и двамата паднаха, както през онзи първи снимачен ден пред фермерската къща.

— Престани, цветенце. Моля те, спри се. – Притегли я в прегръдките си и я притисна здраво към гърдите си върху просмуканата от дъжда земя. Пръстите му се вплетоха в мократа й коса, а дишането му бе тежко и накъсано. – Не можеш да си отидеш просто така. Позволи ми да те заведа у вас. Позволи ми да ти обясня.

Тя бе повярвала, че той я желаеше през онази нощ. Малката бежова рокля и комбинезонът с телесен цвят, и блестящите златни халки, полюшващи се от ушите й… Всичко е било подбрано от Белинда. Майка й я бе изпратила при него в сценичен костюм.

— Махни си ръцете от мен!

Той я стисна още по-силно и я обърна с лице към него. Сакото му бе пропито с вода и кал. Дъждът се стичаше на поточе по изсечените скули.

— Изслушай ме. Това, което чу, не е цялата история.

Тя оголи зъби като малко зверче.

— Бил ли си любовник на майка ми?

— Не… – Джейк плъзна палци по страните й. – Тя дойде в стаята ми, но аз спрях. Аз не съм…

— Тя е написала онази бележка! Тя ме е изпратила при теб, за да ме любиш!

— Да. Но това, което се случи онази нощ, беше само между нас двамата.

— Негодник! – Тя замахна с юмруци към него. – Не се опитвай да ме убеждаваш, че си ме завел в леглото, защото си се влюбил в мен!

Той улови китките й.

— Цветенце, има различни видове любов. Аз много те харесвам и държа на теб. Аз…

— Млъквай! – Фльор отново се опита да го удари. – Аз те обичах! Обичах те с цялото си същество и не желая да слушам тъпите ти дрънканици! Пусни ме!

Джейк охлаби хватката си и бавно я пусна. Тя се изправи, олюлявайки се. Мократа й коса висеше на сплъстени кичури около лицето, думите й излизаха на пресекулки.

— Ако наистина искаш да ми помогнеш… намери Лин. А след това задръж Белинда по-далеч от мен. За час. Задръж я по-далеч от мен… най-малко за час.

— Цветенце…

— Направи го, копеле. Заслужавам поне това.

Двамата стояха под дъжда, гърдите им тежко се повдигаха, водата се стичаше от косите им. Той кимна и закрачи към къщата.

Лин закара Фльор у тях, без да задава въпроси. Не искаше да я оставя сама, но Фльор й обеща, че веднага ще си легне. Веднага щом Лин замина, девойката нахвърля някакви дрехи в най-големия куфар, съдра от себе си съсипаната рокля и се напъха в първите попаднали джинси. Джейк и Белинда бяха заговорничели против нея, бяха я използвали… А тя ги бе улеснила. Запита се дали са говорили за нея, докато са отмаряли в леглото, Джейк й бе казал, че не са стигнали докрай, но са отишли достатъчно далеч. Мисълта бе толкова отвратителна, че й се повдигна.

Затвори куфара, обади се на аерогарата и си запази билет за следващия полет до Париж. Оставаше й да свърши само още нещо, преди да замине…

* * *

Когато Джейк най-сетне пусна Белинда, тя бе обезумяла от тревога. Паниката я сграбчи с пълна сила, когато пристигна пред къщата и видя, че поршето го няма. Изтича в стаята на Фльор и видя разхвърляните дрехи по леглото. Мократа египетска рокля лежеше смачкана на пода. Тя я вдигна и я притисна към бузата си. Естествено, че Фльор е разстроена, но тя щеше да се върне. Просто й бе нужно малко време, за да се успокои, това бе всичко. Белинда и Фльор бяха неразделни; всички го знаеха. Двете бяха повече от майка и дъщеря. Бяха най-добрите приятелки.

Белинда забеляза светлина в банята. Със съсипаната рокля в ръце, отиде да угаси лампата.

Първо видя ножицата, проблясваща на дъното на ваната, после нададе тих болезнен вик. На пода лежеше голяма купчина мокра руса коса.

* * *

Джейк караше безцелно, опитвайки се да не мисли, но ледената буца в гърдите му не се стопяваше. В онзи ден, когато Фльор се появи на прага на дома му, той беше на края на силите. Трябваше да я изплаши и да я накара да побегне, както възнамеряваше. Но не бе намерил сили да й устои.

Беше излязъл от богатите изискани предградия и сега шофираше по мокрите и пусти улици – сърцето на Лос Анджелис. Беше свалил калното и смачкано сако и шофираше по риза. Тя беше толкова красива. Чувствена, вълнуваща… Първия път й причини болка, но тя не се отдръпна, продължи да му вярва.

Игрището беше в края на улицата, осеяна с боклуци и разбити мечти. Катерушката бе останала без хоризонталните лостове, а люлката беше без люлки. Самотна крушка осветяваше дъската с ръждива скоба, от която висяха остатъци от мрежа Джейк паркира колата и се пресегна към задната седалка, за да вземе топката. Само едно дете можеше да бъде толкова глупаво и безрезервно доверчиво като нея. Дете, на което животът не е нанесъл достатъчно жестоки удари, за да закоравее и поумнее.

Но сега животът й бе нанесъл съкрушителен удар. Той прецапа през калната локва на улицата, за да стигне до празната детска площадка. Сега тя беше повалена в истински нокаут и никога повече нямаше да бъде толкова глупава и наивна.

Джейк стъпи на напукания асфалт и задриблира с топката. Тя отскачаше от асфалта, удряше ръката му, усещането беше толкова приятно, разбираемо. Не искаше да си спомня Фльор, излегнала се във ваната му, заобиколена от запалените свещи. Красива, мокра, със замъглени от желание очи. Не искаше да мисли за това, което й бе причинил.

Подскочи високо и вкара топката в коша, забърсвайки ръка в желязото. Скобата потрепери, а ръката го заболя, но тълпата избухна в гръмогласен рев. Той трябваше да впрегне всички сили – да покаже на хората на какво е способен – да ги накара да закрещят толкова високо, че да не чува нищо друго, да заглушат гласовете, отекващи в него.

Промуши се покрай противника и поведе топката към центъра на игрището. Финтира отдясно, отляво, дриблира, скочи и стреля към коша. Тълпата подивя, крещейки името му. Док! Док! Док!

Той грабна топката и видя пред себе си Карим, който го очакваше, като студена и безмилостна машина. Карим, свръхчовек, лице от кошмарите му. Излъжи го. Понечи да се завърти наляво, но Карим беше машина, способна да чете мисли. Бързо, преди да го види в очите ти, преди да го долови през порите си, преди да отгатне всичките ти тайни. Сега. Джейк се завъртя надясно, бърз като мълния, подскочи и полетя във въздуха… Хората не могат да летят, но аз мога… Покрай Карим… в стратосферата… БУМ!

Док! Те скочиха на крака. Док! Крещяха неистово.

Карим го погледна и двамата мълчаливо отдадоха признание един на друг с онова безусловно уважение, възможно единствено между легендите. После мигът отмина и те отново бяха врагове.

Топката сякаш оживя между пръстите му. Мислеше единствено за топката. Тя беше идеалният свят. Свят, в който човек можеше да крачи като гигант и никога да не изпитва срам. Свят, в който съдиите определят кое е правилно и кое грешно. Свят, в който няма нежни деца и разбити сърца.

Джейк Коранда. Актьор. Драматург. Носител на наградата „Пулицър“. Искаше да се откаже от всичко и да живее в света на своите фантазии. Искаше да бъде Джулиъс Ървинг, който се носи по игрището, сякаш са му поникнали крила, скача в облаците, лети по-високо, по-далече, по-волно от всяко човешко същество. Запраща топката към славата. Да.

Виковете на тълпата стихнаха, а той стоеше сам, сред локва ръждива светлина, в самия край на нищото.

* * *

Фльор се опита да поспи в самолета до Париж, ала всеки път щом затвореше очи, чуваше Джейк и Белинда.

Чукай дъщеря ми, Коранда, за да спаси моето бебче кариерата си.

— Мадмоазел Савагар? – Към нея приближи шофьор с ливрея, докато стоеше край багажната лента на летище „Орли“. – Вашият баща ви очаква.

Последва мъжа през препълнения терминал до лимузината, паркирана до тротоара. Шофьорът задържа вратата и тя се плъзна вътре право в прегръдките на Алексей.

— Папа.

Той я привлече към гърдите си.

— И така, cherie, най-после реши да се върнеш у дома, при мен.

Тя зарови лице в скъпия плат на сакото му и заплака.

— Беше толкова ужасно. Бях такава глупачка.

Той започна да я гали и тя се почувства толкова добре и уютно, че затвори очи.

Когато пристигнаха в резиденцията, Алексей я поведе към стаята й. Тя го помоли да остане при нея, докато заспи, и той се съгласи.

Сутринта се събуди късно. Прислужницата й поднесе кафе в трапезарията и чиния с два кроасана, която тя бутна настрани. Повдигаше й се само при мисълта за храна. Не можеше да си представи, че някога отново ще сложи и хапка в устата си.

Алексей влезе, наведе се и я целуна по бузата. Намръщи се, като видя джинсите и пуловера, които бе намъкнала, след като си взе душ.

— Не си ли взе други дрехи, cherie? Ще трябва днес да излезем и да купим нещо подходящо.

— Имам и други. Просто нямах сили да се облека.

Тя забеляза недоволството му и съжали, че не е положила повече усилия да изглежда по-добре.

Алексей я огледа критично.

— Как си могла да направиш подобно нещо с косата си? Приличаш на момче.

— Това беше прощалният подарък за майка ми.

— Разбирам. В такъв случай днес ще се наложи да се погрижим за прическата ти.

Даде знак на прислужницата да му налее кафе и извади цигара от сребърната табакера, пъхната в малкия джоб на сакото.

— Разкажи ми какво се случи.

— Белинда обаждала ли ти се е?

— Няколко пъти. Направо е обезумяла. Казах й, че си на път за гръцките острови, но не си ме уведомила на кой точно ще отседнеш. Освен това я посъветвах да те остави на спокойствие.

— Което означава, че тя вече лети към Гърция.

— Naturellement.*

[* Естествено. (фр.) – Б. пр.]

Двамата се умълчаха за миг, сетне той попита:

— Всичко това свързано ли е с един определен актьор?

— Откъде знаеш?

— Работата ми е да зная всичко, което засяга тези, които ми принадлежат.

Фльор се втренчи в кафето, опитвайки се да прикрие сълзите, отново напиращи в очите й. Беше уморена да плаче, уморена от раздиращата болка в гърдите.

— Влюбих се в него – промълви. – Спах с него.

— Било е неизбежно.

— Майка ми е била първа – додаде тя горчиво.

Две гънки лентички дим се извиха от ноздрите на Алексей.

— Боя се, че и това е било неизбежно. Майка ти притежава малко воля и задръжки, когато става дума за кинозвезди.

— Двамата са сключили сделка.

— Надявам се, че ще ми разкажеш.

Алексей изслуша разказа на Фльор за разговора, който бе подслушала, между Джейк и Белинда.

— Мотивите на майка ти са съвършено ясни – кимна, когато тя свърши, – но на твоя любовник?

Фльор потръпна от последната дума.

— Мисля, че и неговите са съвършено ясни. Този филм е всичко за него. Любовната сцена е кулминацията и трябваше да се изиграе идеално. Когато аз се сковах на снимачната площадка, той е видял, че целият му проект ще пропадне.

— Колко жалко, cherie, че не си подбрала по-добре първия си любовник.

— Очевидно не съм най-добрият познавач на характери в света.

Алексей се облегна назад в стола и кръстоса крака. Ако беше друг мъж, жестът би изглеждал женствен, но при него бе елегантно мъжествен.

— Надявам се, че ще останеш известно време при мен. Мисля, че така ще е най-добре за теб.

— Да, ще остана малко. Докато се окопитя. Разбира се, ако нямаш нищо против.

— Чакал съм това по-дълго, отколкото можеш да си представиш, cherie. За мен ще е удоволствие. – Той се изправи. – Има нещо, което искам да ти покажа. Чувствам се малко като дете едва дочакало Коледа.

— Какво е то?

— Ще видиш.

Тя го последва през къщата и градините към музея. Той пъхна ключа в ключалката и се обърна.

— Затвори очи.

Фльор се подчини. Алексей я поведе през вратата в хладното помещение с едва доловима миризма на мухъл. Тя си припомни последния път, когато беше тук, деня, когато срещна брат си. Не знаеше дали баща й е открил Мишел. Трябваше да попита, но не го бе сторила.

— Напоследък съдбата е много благосклонна към мен – рече Алексей. – Всичките ми мечти се сбъдват. – Тя чу как щракна ключа на осветлението. – Отвори очи.

Музеят тънеше в полумрак. Светеха само два прожектора в средата. Лъчите им бяха насочени към платформата, която бе празна при предишното й посещение. Сега върху нея стоеше най-великолепният автомобил, който тя някога бе виждала. Черен, блестящ, с безкрайно дълъг капак. Въпреки че малко напомняше на милионерските коли от карикатурите, пропорциите му бяха съвършени. Фльор би го познала навсякъде. От гърдите й се изтръгна тихо възклицание.

— Това е „Роял“. Ти си го намерил!

— Не бях го виждал от 1940 година. – Алексей повтори историята, която й бе разказвал безброй пъти. – Ние бяхме трима, cherie. Откарахме го в катакомбите на Париж и го увихме в брезент и слама. През цялата война не смеех да го доближа, страхувайки се да не ме проследят. Когато се върнах след Освобождението, колата бе изчезнала. Другите двама мъже, които знаеха за съществуването й, бяха убити в Северна Африка. Сега мисля, че германците са я намерили. Отне ми повече от трийсет години, за да я открия.

— Но как? Как го постигна?

— Десетилетия неуморно разследване, пари, раздадени на нужни и ненужни хора. – Той извади кърпичка от малкото джобче на сакото и избърса невидима прашинка от калника. – Сега е важно само едно – аз притежавам най-прекрасната колекция от чистокръвни „Бугати“ в света, а „Роял“ е диамантът в короната.

* * *

Доста по-късно, след като Алексей й показа всяка подробност от автомобила, тя се върна в стаята си, където я очакваше фризьорът. Мъжът не зададе никакви въпроси, но подстрига косата й съвсем късо, като заяви, че не може да направи нищо повече, докато не порасне. Тя изглеждаше ужасно, като затворничка – големи очи, с тъмни кръгове под тях, огромна глава и почти никаква коса. Независимо от това грозният й лик й доставяше някакво извратено удоволствие. Сега външността напълно съответстваше на вътрешното й състояние.

Алексей се намръщи, като я видя, и я изпрати отново в стаята да се гримира, но това не помогна особено. Двамата се разходиха край резиденцията и разговаряха за това, което ще правят, когато тя се почувства по-добре. Следобед Фльор подремна, на вечеря бодна малко от задушените телешки гърди, сетне двамата е Алексей се оттеглиха в кабинета му, за да послушат Сибелиус. Той държеше ръката й, докато музиката се лееше край нея, и някои от болезнените възли в душата й започнаха да се разхлабват. Колко бе глупава да се остави Белинда да я раздели от баща й през всичките тези години, но винаги бе позволявала на майка си да я манипулира и управлява живота й. Боеше се да й се опълчи дори за дреболии, за да не изгуби любовта й. Любов, която сега знаеше, че никога не бе имала в действителност.

Девойката облегна глава на рамото на Алексей и затвори очи. Вече не можеше да изпитва истински гняв към него. В своята болка най-после бе открила прошката. Той беше единственият човек в живота й, който нямаше да спечели нищо от обичта си към нея.

Същата вечер не можа да заспи. Откри старо шишенце със сънотворни таблетки на Белинда, глътна две капсули и се отпусна върху ръба на леглото. Най-лошо от всичко бе загубата на самоуважението. Беше позволила на Белинда да я води за носа, бе подскачала като доверчиво глупаво паленце, подчинявайки се на всяко желание на майка си. Обичай ме, мамо. Не ме напускай, мамо. А след това се появи Джейк. Тя си изгради ефимерни въздушни кули, отдаде се на сметни фантазии, убеди се, че и той изпитва любов към нея. Фльор се съсредоточи върху болката, чоплеше я като зараснала коричка на рана.

— Да не си болна, cherie?

Алексей стоеше на прага, завързвайки колана на халата си. Фльор никога не го бе виждала размъкнат или разрошен. Редеещата му стоманеносива коса бе грижливо вчесана, сякаш току-що се връщаше от бръснаря.

— Не, не съм болна.

— Приличаш на момче с тази ужасна обезобразена коса. Pauvre enfant. Лягай си.

Зави я, сякаш беше малко дете.

— Je t’aime, papa* – отрони тя тихо и стисна ръката му върху завивките.

[* Обичам те , татко (фр.). – Б.пр.]

Той докосна устните й със своите. Бяха изненадващо сухи и напукани.

— Обърни се. Ще ти разтрия гърба, ще ти помогне да заспиш.

Фльор се подчини. Беше толкова приятно. Ръцете му се плъзнаха под ризата и докато масажираше кожата й, тя усети как напрежението я напуска. Хапчетата за сън започнаха да действат и Фльор се унесе. Сънува Джейк и двамата се любеха. Джейк целуваше врата й, докосваше я през копринения плат на гащичките й.

* * *

След първите няколко дни в Париж Фльор постепенно влезе в обичайното русло. Спеше до късно, после слушаше музика или прелистваше списание. Следобед подремваше, докато някоя от прислужницата не я събудеше точно навреме, за да вземе душ и да се облече, преди Алексей да се прибере у дома. Понякога двамата се разхождаха из градините на имението, но ходенето я уморяваше и не стигаха твърде далеч. Нощем трудно заспиваше и Алексей разтриваше гърба й.

Фльор разбираше, че трябва да престане да се мотае в безцелно униние, но в момента не можеше да се върне в Щатите. Едва ли някой щеше да я познае в настоящия й вид, но ако се случеше, щеше да се наложи да се сблъска с репортери, а не можеше да го понесе.

Август отстъпи на септември. Белинда не спираше да звъни, а Алексей продължи да я заблуждава. Каза й, че Фльор сигурно е променила решението си за Гърция и според докладите на наетия от него детектив навярно е на Бахамите. Изнасяше й пространни лекции за провала й като майка и я разплакваше.

Фльор се замисли дали наистина да не замине за Гърция. Винаги бе харесвала островите. Би могла да си купи там къща и кон. Островите щяха да излекуват мъката й. Каза на Алексей, че би искала да изтегли част от парите си, които той управляваше, но той заяви, че са вложени в дългосрочни инвестиции. Фльор настоя да ги освободи. Алексей отвърна, че тя би трябвало да разбере, че това не е толкова просто, и добави, че тя не бива да се тревожи за пари. Щял да й купи всичко, което пожелаела. Тя му каза, че иска да си купи къща на егейски остров и кон. Той отвърна, че ще го обсъдят по-късно, когато тя се почувства по-добре.

Разговорът я притесни. Беше толкова просто да остави Алексей да се грижи за всичко. Сметките винаги бяха платени, а двете с Белинда винаги разполагаха с достатъчно пари.

Опита се да се насили да прави гимнастика. Един ден излезе през портите на „Рю дьо Биенфезанс“. На улицата я задмина един бегач с яркооранжева лента на главата. Фльор отдавна бе забравила какво означава да си изпълнен с толкова енергия. Постоя малко на тротоара, после се върна в къщата.

Същата нощ се събуди, плувнала в пот. Отново бе сънувала Джейк. Тя стоеше пред портите на манастира „Благовещение“ и гледаше как колата му се отдалечава. Отиде в банята да вземе хапчета за сън, но шишенцето беше празно. Преди две нощи бе глътнала последното. Отправи се към спалнята на Белинда, за да провери дали там няма. Пътьом видя мъждива светлина в дъното на коридора. Идваше откъм стълбата, водеща към таванските помещения. Изпълнена с любопитство, девойката се изкачи горе и се озова в най-странната стая, която бе виждала в живота си.

Таванът приличаше на небе – беше боядисан в синьо и по него се рееха пухкави бели облаци. Раздърпан парашут, изпуснат от едната страна, висеше над тясното желязно легло. Алексей седеше на дървен стол с права облегалка, с отпуснати рамене, втренчен в празната чаша в ръцете му. Белинда й бе казала, че Мишел живеел на тавана. Това сигурно е била неговата стая.

— Алексей?

— Остави ме сам. Махай се от тук.

Тя беше толкова погълната от собствените си страдания, че не бе помислила за болката на баща си. Коленичи до стола. Фльор никога не го бе виждала да пие много, но сега миришеше на алкохол.

— Той ти липсва, нали? – попита тя тихо.

— Ти нищо не знаеш за това.

— Зная какво означава да ти е мъчно за някого. Зная какво означава да ти липсва човек, когото обичаш.

Той вдигна глава и видът на студените му празни очи я изплаши.

— Твоите чувства са трогателни, но ненужни. Мишел е слабак и аз съм го изхвърлил от живота си.

Като мен – помисли си тя. – Както някога изхвърли мен.

— Тогава какво правиш в стаята му?

— Пих твърде много и си позволих да се отдам за кратко на самозаблудите. Ти би трябвало да ме разбереш най-добре от всички.

Думите му я засегнаха.

— Мислиш, че се самозаблуждавам?

— Разбира се. Ти издигна Белинда на пиедестал. А от мен сътвори бащата, който винаги си копняла да имаш.

Фльор усети как кръвта й се вледенява. Стана и разтри ръцете си.

— Не беше нужно да те сътворявам. През последните няколко години ти се държа прекрасно с мен.

— Аз бях такъв, какъвто ти искаше да бъда.

Внезапно я прониза желание да се върне в стаята си.

— Аз… отивам да си легна.

— Почакай. – Той остави празната чаша на масата. – Не ми обръщай внимание. Аз имам своя фантазия и не биваше да се присмивам на твоите. Мечтаех какво би било, ако Мишел беше достоен син, а не извратен слабак, който по-добре да не се бе раждал.

— Това е толкова средновековно разбиране – рече тя. – Милиони мъже са хомосексуалисти. Не е кой знае какво.

Алексей толкова рязко се надигна от стола, че тя помисли, че ще я удари.

— Ти нищо не знаеш за това! Нищо! Мишел е Савагар. – Баща й закрачи из стаята. Яростните му жестове и движения я плашеха. – Подобно отвратително безсрамие е немислимо за един Савагар. Това е кръвта на майка ти. Никога не биваше да се женя за нея. Тя беше единствената грешка в живота ми и аз така и не можах да се съвзема след този провал. Нейното безразличие и липсата на внимание извратиха Мишел. Ако теб те нямаше на този свят, тя щеше да му бъде истинска грижовна майка.

От устата му говореше алкохолът. Това не беше нейният баща. Трябваше да се махне, преди да чуе още нещо. Извърна се към вратата, но той се озова до нея.

— Ти изобщо не ме познаваш. – Алексей плъзна ръка по нейната. – Мисля, че сега трябва да поговорим. Смятах да бъда търпелив, но нещата прекалено се проточиха.

Тя се опита да отстъпи назад, но той не й позволи.

— Утре – изрече с треперещ глас. – Когато си трезвен.

— Не съм пиян. Просто пристъп на меланхолия. – Алексей сложи ръце на шията й и нежно прокара палец по ухото й. – Да можеше да видиш майка си, когато беше по-млада, отколкото си ти сега. Толкова изпълнена с живот и вяра… толкова страстна. И егоистична като дете. Аз имам планове за теб, cherie. Планове, които замислих, когато беше на шестнайсет, още в деня, когато те видях за пръв път.

— Какви планове?

— Ти си изплашена. Легни на леглото на Мишел, а аз ще ти разтрия гърба и ще поговорим.

Тя не искаше да ляга на леглото на Мишел. Искаше да отиде в стаята си, да заключи вратата и да се завие през глава.

— Ела, cherie. Виждам, че те разстроих. Нека те успокоя.

Усмихна й се топло и напрежението й се стопи. Навярно тази нощ Мишел много му липсваше, това бе всичко. Както обикновено, я прониза ревност и тя се опита да забрави, че брат й съществува. Алексей я побутна към леглото.

Фльор легна върху голия матрак и пъхна длани под бузата. Леглото хлътна, когато той седна до нея и започна да разтрива гърба й през тънкия плат на пеньоара.

— Аз те чаках толкова търпеливо, cherie. Дадох ти две години. Оставих те да се влюбиш. Позволих на майка ти да омърси името на Савагар с вулгарната ти кариера.

Тя застина.

— Какво искаш…

— Шшт. Сега говоря аз, cherie, а ти ще ме слушаш. Онази вечер, когато се наведе над ковчега и целуна устните на баба си, осъзнах, че е била извършена огромна несправедливост. Ти беше всичко, което моят син би трябвало да бъде, но беше прекалено привързана към майка си. Дори през последния месец не позволи никой да я критикува. Трябваше да ти дам време да проумееш истинската й същност. Помежду ни не биваше да стои фалшивата ти сантименталност, урокът беше болезнен, но необходим. Сега вече знаеш какви са истинските й чувства към теб. И най-после можеш да заемеш мястото си до мен.

Фльор се обърна по гръб и го погледна.

— Не разбирам какво имаш предвид. Да заема мястото си до теб?

Пръстите му се обвиха около раменете й и той започна да ги разтрива. Клепачите му бяха притворени, като че бе заспал. Единственото й желание бе да стане и да се махне от тази стая, преди да се случи нещо ужасно. Впери поглед в парашута. Висеше провиснал и пожълтял над нея.

— Ти ми принадлежиш, cherie. Мястото ти е до мен. Принадлежиш ми така, както майка ти никога не ми е принадлежала. – Той плъзна пръсти под разтворената яка на пеньоара. – Смятам да те моделирам и превърна във великолепна жена. Имам такива грандиозни планове за теб.

Пръстите му се спуснаха по-надолу, разтвориха яката на пеньоара… отново се придвижиха по-надолу.

— Алексей! – извика Фльор и сграбчи китките му.

Той се усмихна толкова нежно, че момичето се смути от отвратителната мисъл, минала през главата й.

— Двамата можем да бъдем заедно, cherie. Няма нищо нередно в това. Нима не го виждаш всеки път щом се погледнеш в огледалото? Нима не съзираш измяната на майка си?

Измяна? За миг думата й се стори напълно непонятна.

— Време е да узнаеш истината. Откажи се от фантазиите, enfant. Зарежи ги завинаги. Истината ще бъде много по-хубава.

— Не…

— Ти не си моя дъщеря, cherie. Би трябвало да си го почувствала. Майка ти беше бременна, когато се ожених за нея.

Звярът се завърна. Огромен, отвратителен звяр, който искаше да я разкъса на парчета.

— Не ти вярвам. Лъжеш.

— Ти си незаконна дъщеря на Ерол Флин, най-стария ми враг.

Това беше шега. Фльор дори се опита да се усмихне, за да му покаже, че не се е вързала и е разбрала шегата. Но усмивката й угасна, а нарисуваните облаци на тавана се размиха, когато си припомни думите на Джони Тай за Белинда и Ерол Флин, които били заедно в „Градините на Аллах“.

Алексей се надвеси над нея и притисна буза о нейната.

— Не плачи, enfant. Така е по-добре. Нима не разбираш?

Облаците заплуваха пред очите й, а звярът заби зъби в плътта й, ръфайки малки късове, не достатъчно големи, за да я разкъса докрай. Той я докосна нежно през пеньоара.

— Толкова са красиви. Малки и деликатни, а не едри и налети като на майка ти.

— Не! Проклет да си!

Тя избута ръцете му и се опита да стане, но звярът бе изсмукал силите й.

— Прости ми, cherie. Държах се глупаво и се срамувам. – Алексей я пусна. – Трябва да ти дам време да свикнеш, да видиш нещата, както ги виждам аз, да разбереш, че няма нищо нередно в това, да сме заедно. Нямаме кръвна връзка. Ти не си чиста кръв – додаде на френски.

— Но ти си мой баща – прошепна тя.

— Никога! – заяви той с дрезгав глас. – Никога не съм се смятал за твой баща. През последните няколко години аз те ухажвах. Дори майка ти го разбра.

Фльор се надигна с усилие. Копчетата на матрака се врязаха в коленете й.

— Сега не мисли за това – продължи Алексей. – Държах се непростително непохватно. Ще продължим както досега, ще почакаме, докато си готова.

— Готова? – Гласът й бе пресипнал, като че ли потъваше. – Готова за какво?

— Ще поговорим по-късно.

— Сега! Кажи ми сега!

— Ти наистина си разстроена.

— Искам да чуя всичко.

— Ще ти се стори странно. Ти нямаше време да привикнеш.

— Какво искаш от мен, Алексей?

Той въздъхна.

— Искам да останеш с мен, да ми позволиш да те глезя, да задоволявам всяка твоя прищявка. Искам косата ти отново да порасне, за да бъдеш красива, както винаги.

Имаше още. Знаеше го.

— Кажи ми.

— Не още. Рано е.

— Кажи ми!

Пръстите й се впиха в матрака и тя мислено се помоли. Само не казвай, това, което си мисля, че ще изречеш. Не казвай, че искаш да ти бъда любовница.

И той не го направи.

Каза, че иска тя да роди детето му.

Алексей й обясни плана си, докато Фльор стоеше край мръсния тавански прозорец и гледаше покрива. Нещо розово лежеше върху керемидите – малкото телце на птиче голишарче, паднало навярно от едно от гнездата върху комините. Алексей обикаляше из таванската стая, пъхнал ръце в джобовете на халата, докато най-съвестно и подробно й излагаше плана си. Веднага щом тя забременее, той ще я отведе някъде да износи бебето, а когато роди, ще обяви, че е осиновил дете. Бебето ще носи неговата кръв, нейната кръв и кръвта на Флин.

Девойката се взираше в малкото голо телце. То никога нямаше да има шанс за живот, шанс да му поникнат пера.

Алексей я увери, че не е похотлив старец – ти го каза, татенце, не аз – и след като всичко приключи, двамата ще се върнат към предишните си отношения. Той ще бъде нежният любящ баща, какъвто винаги е искала да има.

— Ще наема адвокат – проговори Фльор, но гласът й прозвуча толкова сподавено, че думите излязоха като накъсан, неразбираем шепот. Наложи се да повтори. – Ще наема адвокат. Искам си парите.

Той се засмя.

— Наеми цяла армия адвокати, ако искаш. Ти сама подписа всички документи. Дори ти обясних най-подробно. Всичко е напълно законно.

— Искам си парите.

— Не се тревожи за пари, cherie. Утре ще ти купя всичко, каквото пожелаеш. Диаманти за пръстите ти. Изумруди, за да подхождат на очите ти.

— Не.

— Твоята майка веднъж остана сама – продължи той. – Без пари, без никакви перспективи за бъдещето. И бременна, макар че, разбира се, навремето аз не го знаех. Ти се нуждаеш от мен също толкова много, колкото майка ти някога.

Беше длъжна да го попита. Преди да излезе от тази стая, трябваше да попита. Само че отново плачеше и едва намери сили да изстиска от устните си думите, които я задушаваха.

— Какво знаеш за мен?

Въпросът й го озадачи.

— Какво знаеш за мен, което те кара да си мислиш, че ще извърша нещо толкова ужасно? – додаде със задавен глас. – Каква слабост съзираш? Ти не си глупав. Не би направил това скверно предложение, ако не мислеше, че има вероятност да го приема. Какво сбъркано има в мен?

Алексей сви рамене. Елегантен, но и малко жалък жест.

— Вината не е твоя, cherie. Обстоятелствата са те принудили, но ти би трябвало да разбираш, че не си нищо повече, освен красива украса. Ти нямаш никакви достойнства като личност. Ти не умееш да вършиш нищо.

Тя избърса носа си с опакото на ръката.

— Аз съм най-прочутият модел на света.

— Бляскавото момиче е творение на Белинда, cherie. Без нея ти ще бъдеш пълен провал. А дори и да успееш… Е, успехът няма да е твой, нали? Аз ти предлагам нов живот и ти обещавам, че никога няма да ти обърна гръб, няма да те изоставя. И двамата знаем, че това е най-важното за теб.

Алексей вярваше, че тя ще се съгласи. Фльор го виждаше в надменното изражение на лицето му. Той бе погледнал в нея, бе видял какво има там и бе решил, че тя е достатъчно слаба, за да приеме гнусното му предложение.

Със задавено ридание Фльор избяга от таванската стая, спусна се тичешком по стълбите и когато влетя в стаята си, превъртя ключа в ключалката и облегна гръб на вратата.

Не след дълго чу стъпките му по коридора. Той се спря пред вратата й. Тя стисна очи едва смееща да диша. Той закрачи отново. Фльор се плъзна надолу по вратата, седна на пода, притисна колене към гърдите и се сви на топка. Остана дълго така, заслушана в оглушителните удари на сърцето си, обгърната от черното покривало на нощта.

* * *

Ключът се превъртя безшумно в ключалката и Фльор пристъпи в музея. Пусна на пода сака и включи лампите върху панела. Дланите й бяха потни и тя ги изтри в джинсите, докато вървеше към малката стая с инструменти в дъното.

Всичко беше спретнато подредено, какъвто бе и самият той. Сякаш отново почувства пръстите му, докато докосваха гърдите й, и скръсти ръце пред тях. Заповяда си да се съсредоточи върху редиците инструменти. Най-после откри това, което търсеше. Вдигна го от тясната лавица и премери тежестта в ръката му. Белинда грешеше. Правилата бяха едни и същи за всички. Ако хората не спазват правилата, губят човешкия си облик.

Фльор затвори вратата и прекоси музея. Спря пред платформата, върху която стоеше „Роялът“. Светлините на тавана танцуваха като малки сияйни звезди върху лъскавата черна повърхност на автомобила. Колата бе внимателно обгрижвана. Алексей я бе завил с брезентово платнище и слама, за да не се повреди.

Тя вдигна железния лост високо над главата си и го стовари с все сила върху блестящия черен капак. Челюстите на звяра се сключиха.

* * *

Фльор осребри чека в офиса на „Американ Експрес“, като използва златната си кредитна карта за удостоверяване на самоличността. Когато пристигна на Лионската гара, се промъкна през тълпата към информационното табло и впери поглед в цифрите и градовете, размиващи се пред очите й. Следващият влак потегляше за Ним, намиращ се на почти шестстотин и петдесет километра от Париж. Шестстотин километра от възмездието на Алексей.

Тя бе унищожила скъпоценния му „Роял“, методично смазвайки капака, предното стъкло, решетката, фаровете и калниците. Накрая бе атакувала сърцето на колата – несравнимия двигател на Еторе Бугати. Дебелите каменни стени на музея не пропускаха никакъв звук и никой не се опита да я спре, докато разрушаваше мечтата на Алексей.

Възрастната двойка, пътуваща в купето, я изгледаха подозрително. Трябваше първо да се измие, за да не буди съмнения. Извърна се и зарея поглед през прозореца. По лицето й имаше кръв, а раната върху бузата от едно отхвръкнало стъкло щипеше. Беше само малко порязване, но трябваше да го почисти, за да не се инфектира и да не остане белег.

Представи си лицето си с малък белег върху бузата. А после удължи мислено белега – тръгваше от линията на косата, минаваше по диагонал през челото, където се удебеляваше, пресичаше едната вежда, клепача, спускаше се надолу и стигаше чак до челюстта. Разкрасена по този начин, щеше да е в безопасност до края на дните си.

Малко преди влакът да влезе в гарата, в купето влязоха две млади жени, понесли купчина американски списания. Фльор видя отраженията им в стъклото, докато се настаняваха на местата си, и заоглеждаха останалите пътници с типичното любопитството на туристи. Струваше й се, че са минали седмици, откакто бе спала, и се чувстваше толкова уморена, че й се виеше свят. Затвори очи и се опита да се съсредоточи върху ритмичното потракване на колелата. Докато се унасяше в неспокойна дрямка, в главата й отекваше ехото от стържене на метал и звън от разбито стъкло.

Когато се събуди, чу, че американките говорят за нея.

— Трябва да е тя – прошепна едното момиче. – Ако не обръщаш внимание на косата. Погледни тези вежди.

Къде беше белегът? Къде беше онзи красив бял белег, разсичащ веждата й надве?

— Не ставай глупава – скастри я другото момиче шепнешком. — Какво ще прави Фльор Савагар сама, в този влак? Освен това четох, че е в Калифорния и снима филм.

Паниката заблъска в нея като удари на железния лост. Бяха я разпознавали стотици пъти и този път не беше по-различно, но й се догади от самата мисъл, че я свързват с Бляскавото момиче. Бавно отвори очи.

Момичетата бяха забили носове в списанието. Фльор видя отражението на страницата в стъклото на прозореца – Бляскавото момиче рекламираше спортно облекло на „Армани“. Косата й се вееше във всички посоки изпод клюмналата шапка с широка периферия.

Момичето срещу нея най-после вдигна списанието и се наведе към нея.

— Извинете ме – подхвана, – никой ли не ви е казвал, че приличате на Фльор Савагар, известния модел?

Фльор се взря с празен поглед в лицето на американката.

— Тя не говори английски – заключи накрая момичето.

Спътничката й затвори шумно списанието.

— Казах ти, че не е тя.

Пристигнаха в Ним. Фльор намери стая в евтин хотел близо до гарата. Докато лежеше същата нощ в леглото, дебелият леден пласт в гърдите й най-после се пропука и тя избухна в сълзи. Мъчителни, накъсани ридания, породени от самота, предателство и ужасно, безгранично отчаяние. Нищо не й бе останало. Любовта на Белинда е била лъжа, а Алексей завинаги я бе омърсил. И Джейк… Тримата заедно бяха изнасилили душата й.

Хората оцеляват благодарение на умението да преценяват правилно, а всичките й преценки досега бяха погрешни. Ти си нищо, бе казал Алексей. Докато мракът на нощта я обгръщаше, тя разбра какво е ад. Ад означаваше да се изгубиш в света, да изгубиш дори себе си.

* * *

— Съжалявам, мадмоазел, но тази сметка е закрита.

Златната карта на Фльор изчезна в дланта на служителя като в ръка на фокусник.

Обхвана я паника. Нуждаеше се от пари. С пари можеше да се скрие на някое място, където Алексей няма да я достигне и където никой няма да я познае, някъде, където Фльор Савагар ще престане да съществува. Но сега това бе невъзможно. Докато крачеше забързано по улиците на Ним, Фльор не можеше да се избави от усещането, че Алексей я наблюдава. Привиждаше й се близо до вратите, в отраженията на витрините, в лицата, мяркащи се по улицата. Затича обратно към железопътната гара. Бягай. Тя трябваше да избяга.

* * *

Когато Алексей видя останките от великолепния автомобил, за пръв път осъзна, че е смъртен. Леката парализа на дясната страна продължи близо два дни. Той се затвори в стаята си и не се виждаше с никого.

През целия ден лежеше в леглото, стиснал носна кърпа в лявата си ръка. Понякога се взираше в отражението си в огледалото.

Дясната страна на лицето му бе провиснала.

Парализата бе почти незабележима, издаваше я само устата. Колкото и да се опитваше, не можеше да удържи слюнката, стичаща се от единия ъгъл. Всеки път, когато поднасяше кърпата, за да я избърше, си казваше, че заради тази уста никога нямаше да прости.

Парализата постепенно отшумя и когато отново можеше да контролира устата си, Алексей се обади на лекарите. Те казаха, че е претърпял лек мозъчен удар. Предупреждение. Наредиха му да намали натоварването, да спре цигарите и да спазва строга диета. Споменаха за високо кръвно налягане. Алексей ги изслуша търпеливо, после ги освободи.

В началото на декември изложи на търг колекцията си от автомобили. Търгът привлече купувачи от цял свят. Организаторите го посъветваха да стои настрани, но той искаше да присъства. Докато водещият аукциона обявяваше поредната кола, той изучаваше лицата на купувачите, запечатваше израженията им в съзнанието си, за да ги запомни завинаги.

След като търгът свърши, Алексей събори музея камък по камък.

* * *

Фльор седеше зад очуканата маса в дъното на студентското кафене в Гренобъл, тъпчейки старателно всяка засищаща хапка от втората паста в устата си, докато не остана и троха. Вече почти близо година и половина храната бе единственият й източник на сигурност. Докато джинсите й отесняваха все повече и тя вече можеше да напипа първия слой тлъстина върху ребрата и на кръста, гъстата мъгла на вцепенението се повдигна достатъчно, за да изпита кратко трайно чувство на задоволство от постигнатото. Бляскавото момиче бе изчезнало.

Представи си изражението на Белинда, ако можеше да види сега скъпоценната си дъщеря. Двайсет и две годишна, с наднормено тегло, с късо подстригана коса и евтини грозни дрехи. А Алексей… Струваше й се, че долавя презрението му, скътано в сладките ласкателни думи на обич, приличащи отвътре на развален бонбон.

Преброи внимателно парите си и излезе от кафенето, като придърпа по-плътно яката на дебелото мъжко яке. Беше февруари и по тъмния заледен тротоар все още се виждаха следите от сутрешния сняг. Нахлупи по-ниско вълнената шапка на главата си по-скоро за да се предпази от студа, отколкото от страх, че някой би могъл да я разпознае. Това не се бе случвало от близо година.

Пред киното се бе извила опашка и тя застана на края. Зад нея се стълпиха група американски студенти. Монотонно звучащите отворени гласни в произношението им подразниха неприятно слуха й. Не помнеше кога за последен път бе говорила на английски. Не й пукаше, ако никога повече не проговори на този език.

Въпреки студа, дланите й бяха потни и тя ги пъхна по-дълбоко в джоба на якето. Отначало си каза, че дори няма да чете отзивите за „Затъмнение в неделя сутрин“, но не можа да се сдържи. Критиците бяха по-снизходителни към нея, отколкото бе очаквала. Един нарече изпълнението й „изненадващо обещаващ дебют“. Друг изтъкна „изгарящата химия“ между Коранда и Савагар. Единствено тя знаеше колко едностранна бе тази химия.

Сега просто съществуваше, залавяйки се за всяка работа, която намираше, и се промъкваше в университетските зали за лекции, когато не работеше. Преди два месеца заведе в леглото симпатичен германец с благ характер, който седеше до нея на лекция по икономика в университета в Авиньон. Не искаше Джейк да е единственият мъж, с когото се е любила. Малко след това й се стори, че усеща дебнещото присъствие на Алексей, сякаш постоянно дишаше зад врата й, и замина от Авиньон за Гренобъл.

Младата французойка на опашката пред нея се заяде с гаджето си.

— Не те ли е страх, че тази вечер няма да проявя интерес към теб, след като прекарам два часа в екранната компания на Джейк Коранда?

Той погледна към афиша.

— Ти си тази, която трябва да се притеснява. Аз ще гледам Фльор Савагар. Жан-Пол е гледал филма миналата седмица и не спира да говори за тялото й.

Фльор сгуши лице в яката на якето. Трябваше да види филма.

Намери място на последния ред в киносалона. Минаха началните надписи и камерата показа панорама на обширните плодородни земи на Айова. Прашни ботуши крачеха по покрития с чакъл път. Внезапно лицето на Джейк изпълни екрана. Тя някога го бе обичала, но нажеженият до бяло огън на предателството бе изпепелил тази любов.

Първите няколко сцени се изнизаха една след друга. После Джейк се спря пред фермерската къща в Айова. Младо момиче скочи от люлката на предната веранда. Пастите, които Фльор бе погълнала, се превърнаха на лепкава каша в стомаха й, докато се гледаше как лети към обятията му. Припомни си твърдите му мускулести гърди, докосването на бедрата му. Спомни си смеха му, шегите, ръцете му, които я прегръщаха толкова силно, че тя си мислеше, че никога няма да я пуснат.

Гърдите й болезнено се стегнаха. Повече не можеше да остане в Гренобъл. Трябваше да замине. Утре. Тази вечер. Сега.

Последното, което чу, докато бягаше от кинозалата, бе гласът на Джейк:

— Кога си станала такава хубавица, Лизи?

Бягай. Трябваше да бяга, докато изчезне дори от себе си.

* * *

Алексей се отпусна в коженото кресло зад бюрото в кабинета си и запали цигара – последната от петте, които си разрешаваше да изпушва на ден. Докладите му се доставяха точно в три часа всеки петък следобед, но той винаги чакаше да настъпи нощта, когато оставаше съвсем сам, за да ги прегледа. Снимките пред него не се отличаваха особено от останалите, които му бяха изпращали през изминалите няколко години. Грозна коса, подстригана в евтина бръснарница, окъсани джинси, изтъркани кожени ботуши. И цялата тази тлъстина. За жена, която би трябвало да е в апогея на красотата си, тя изглеждаше отвратително.

Той беше толкова сигурен, че Фльор ще се върне в Ню Йорк и ще възобнови кариерата си, но тя го изненада, като остана във Франция. Лион, Ексан Прованс, Авиньон, Гренобъл, Бордо, Монпелие – избираше все университетски градове. Явно глупаво се надяваше, че може да се скрие от него сред безименната студентска тълпа. Като че ли подобно нещо беше възможно.

След шест месеца бе започнала да посещава лекции в някои от университетите. Отначало Алексей бе озадачен от избора й: лекции по висша математика, договорно право, анатомия, социология. Накрая разгада тактиката й и разбра, че Фльор избира занятия, които се провеждат в големи зали, където има малка вероятност да открият, че не е редовна студентка. Не можеше и да става дума да постъпи в университет, тъй като тя нямаше пари. Алексей се бе погрижил за това.

Погледът му се плъзна по списъка от абсурдната черна работа, която бе вършила, за да се издържа през последните две години: миене на чинии, чистене на конюшни, сервиране в закусвални и евтини ресторанти. Понякога работеше за фотографи, не като модел – подобна идея би била немислима сега – но като общ работник. Нагласяваше прожекторите, занимаваше се с оборудването. Тя неволно бе открила единствената възможна защита срещу него. Какво би могъл да отнеме от човек, който не притежава нищо?

Алексей чу стъпки и бързо плъзна снимките в кожената папка. Когато се увери, че са на сигурно място, отиде до вратата и я отключи.

Косата на Белинда бе разрошена от съня, а гримът й се бе размазал.

— Отново сънувах Фльор – прошепна тя. – Защо не спирам да я сънувам? Защо болката не намалява?

— Защото не спираш да чоплиш раната – рече той. – Не искаш да я оставиш да си отиде.

Белинда обви пръсти около ръката му и вдигна умоляващ поглед към него.

— Ти знаеш къде е тя. Моля те, кажи ми.

— Аз само те защитавам, cherie. – Студените му пръсти се плъзнаха по бузата й. – Не искам да те излагам на омразата на дъщеря ти.

Белинда най-после го остави сам. Той се върна на бюрото и отново прегледа доклада, после заключи папката в сейфа в стената. Засега Фльор не притежаваше нищо ценно, което той би могъл да разруши, но ще дойде време, когато щеше да има. Той беше търпелив мъж, щеше да чака, дори с години, ако се наложи.

* * *

Звънецът над вратата на фотографското студио в Страсбург издрънча тъкмо когато Фльор поставяше последната кутия филми на лавицата. Неочакваните шумове я плашеха, въпреки че бяха минали две години и половина, откакто бе избягала от Париж. Каза си, че ако Алексей искаше, досега щеше да я открие. Погледна към часовника на стената. Собственикът на студиото цяла седмица бе зает със специална бебешка сесия и тя се надяваше следобедът суматохата да приключи, за да успее за лекцията по икономика. Изтри ръце в джинсите и отметна завесата, разделяща малката приемна от студиото.

От другата страна стоеше Гретхен Казимир.

— Мили Боже! – възкликна посетителката.

Фльор тутакси се напрегна, сякаш някой бе стиснал гърдите й с менгеме.

— Мили Боже! – повтори Гретхен.

Фльор си каза, че беше неизбежно. Рано или късно, все някой щеше да я открие – би трябвало да е благодарна, че бе отнело толкова дълго време – ала не изпитваше благодарност. Чувстваше се като уловена в капан и обзета от дива паника. Не биваше да остава толкова дълго в Страсбург. Четири месеца бяха огромен срок.

Гретхен свали слънчевите очила. Погледът й се плъзна по фигурата на Фльор.

— Приличаш на балон. Не мога да те използвам в този вид.

Косата й бе по-дълга, отколкото Фльор я помнеше, а кестенявият цвят бе по-светъл. Обувките й от алигаторска кожа навярно бяха дело на прочутия италиански дизайнер Марио от Флоренция, бежовият ленен костюм определено беше на американския дизайнер Пери Елис, а шалът – „Ермес“. Фльор почти бе забравила как изглеждат подобни скъпи дрехи. Можеше да живее шест месеца с това, което Гретхен носеше на гърба си.

— Сигурно си наддала поне двайсетина килограма. И тази коса! Не бих могла да те продам дори на риболовното списание „Поля и потоци“!

Фльор направи усилие да измъкне от нафталина старата си непукистка усмивка, но не се получи.

— Никой не те и моли – процеди сковано.

— Бягството ти ми струва цяло състояние – заяви Гретхен. – Нарушени договори. Съдебни дела.

Фльор се опита да пъхне ръка в джоба на джинсите, но платът бе толкова опънат, че успя да промуши само палец. Не я бе грижа. Ако тежеше предишните петдесет и девет килограма, щеше да изгуби дори мимолетното чувство на безопасност.

— Изпрати сметката на Алексей – рече тя. – Той държи моите два милиона долара, които би трябвало да я покрият. Но мисля, че ти вече го знаеш.

Алексей знаеше къде е. Той бе изпратил Гретхен тук. Стори й се, че стените на стаята се прихлупват отгоре й.

— Ще те отведа в Ню Йорк – отсече Гретхен – и ще те изпратя в център за отслабване. Ще са нужни месеци, докато си възвърнеш формата. Тази ужасна коса направо те е обезобразила и не си въобразявай, че ще мога да ти осигуря старите хонорари. Дори не си и помисляй, че Паркър ще ти уреди веднага участие в друг филм.

— Няма да се върна в Ню Йорк – отсече Фльор решително.

Чувстваше се странно да говори отново на английски.

— Разбира се, че ще се върнеш. Я погледни това място. Не мога да повярвам, че наистина работиш тук. Господи, след като излезе „Затъмнение в неделя сутрин“, някои от най-големите режисьори в Холивуд искаха да те снимат. – Тя пъхна дръжката на очилата в малкото джобче на сакото, така че да провиснат надолу. – Тази глупава разправия с Белинда стигна твърде далеч. Майки и дъщери постоянно имат проблеми. Няма защо да се раздухват толкова.

— Това не е твоя работа.

— Порасни, Фльор. Това е двайсети век и нито един мъж не струва толкова, че две жени, които се обичат, да се разделят.

Значи, така мислеха всички – че двете с Белинда се бяха скарали заради Джейк. Тя вече почти не се сещаше за него. От време на време зърваше снимката му в някое списание, обикновено свъсил вежди срещу фотографа, нахлул в личното му пространство. Понякога беше с красива жена и стомахът й винаги се присвиваше неприятно. Все едно да се спънеш неочаквано в мъртва котка или птица. Трупът е безобиден, но те кара да подскочиш.

Кариерата на Джейк бе във възход, но въпреки че „Затъмнение в неделя сутрин“ му бе спечелил „Оскар“ за най-добър сценарий, той бе спрял да пише. Никой не знаеше защо, а Фльор не се интересуваше.

Гретхен не направи усилие да скрие презрението си.

— Я се погледни. Ти си на двайсет и две години, а си се свряла в някаква дупка и живееш като просякиня. Лицето е единственото, което имаш, а ти си положила всички сили да го унищожиш. Ако не ме послушаш, една сутрин ще се събудиш стара и сама, задоволяваща се с трохите, които ти подхвърлят. Това ли искаш? Толкова ли си изпълнена с желанието да се саморазрушиш?

Това ли искаше наистина?, – запита се Фльор. По-голяма част от болката си бе отишла. Когато във вестника случайно попаднеше на снимка на Белинда и Алексей, в нея нищо не трепваше. Разбира се, майка й се бе върнала при него. Алексей беше един от най-влиятелните мъже във Франция, а Белинда се нуждаеше от светлините на прожекторите, както другите хора от кислород. Понякога Фльор се замисляше дали да не се върне в Ню Йорк, но тъй като никога повече не би могла да бъде модел, какво щеше да прави там? Тлъстината й осигуряваше безопасност и беше много по-лесно да се носи по течението на настоящето, отколкото да се впусне в преследване на несигурното бъдеще. По-лесно да забрави момичето, което копнееше всички да го обичат. Вече не се нуждаеше от обичта на другите хора. Нямаше нужда от никого, освен от себе си.

— Остави ме на мира – каза на Гретхен. – Няма да се върна.

— А аз нямам намерение да си тръгна, докато…

— Махай се.

— Не можеш да продължиш…

— Изчезвай!

Гретхен огледа грозната мъжка риза над джинсите, пукащи се по шевовете. Претегли я, прецени я и Фльор долови точния миг, когато Гретхен Казимир реши, че тя повече не си струва усилията.

— Ти си неудачница – сви презрително устни жената. – Ти си жалка нещастница, чийто живот е задънена улица. Без Белинда ти си нищо.

Думите й бяха пропити с отрова, но бяха верни. Фльор нямаше амбиция, планове, нито гордост от постигнатото – нямаше нищо, освен някакъв пасивен рефлекс за оцеляване.

Час по-късно тя излезе от фотографското студио и хвана следващия влак, заминаващ от Страсбург.

* * *

Двайсет и третият рожден ден на Фльор дойде и отмина.

Седмица преди Коледа тя нахвърли малко дрехи и вещи в един сак, взе своя европас и напусна Лил, за да се качи на влака за Виена. Франция беше единственото място в Европа, където можеше да работи легално, но трябваше да се махне за няколко дни, за да се поразсее. Вече не си спомняше какво бе усещането да е слаба и силна или да не се тревожи дали ще успее да плати наема за запусната стая с ръждясал умивалник и петна от мухъл по тавана.

Хрумна й да избере Виена, след като прочете книгата „Светът през очите на Гарп“ на американския писател Джон Ървинг. Искаше да погледа мечките, които карат велосипеди с едно колело, и мъжете, ходещи на ръце. Откри евтина стая в стар виенски пансион, чийто асансьор приличаше на позлатена птича клетка, който по думите на портиера бил счупен от германците по време на войната. След като довлече сака до шестия етаж, отвори вратата на миниатюрна стая с толкова очукани и овехтели мебели, че Фльор се запита коя война е имал предвид портиерът. Свали дрехите си, пъхна се под протритата завивка и докато стъклата на прозорците дрънчаха от вятъра, а асансьорът проскърцваше, тя се унесе в сън.

На следващата сутрин се разходи из двореца „Шьонбрун“ и обядва скромно в малко кафене до музея на Леополд, близо до площад „Рузвелт“. Сервитьорът постави пред нея чиния с миниатюрен десерт, наречен „Нокерли“ или „Залцбургски хълмове“. Беше невероятно вкусен, но тя го преглътна с усилие. Във Виена нямаше мечки на велосипеди с едно колело, нито мъже, които се разхождат на ръце; само старите проблеми, които никакво бягство не можеше да разреши. Тя никога не е била най-смелата, най-бързата, нито най-силната. Всичко е било само една илюзия.

Шлифер „Бърбъри“ и куфарче „Луи Вюитон“ докоснаха пътьом края на масата, после се върнаха.

— Фльор? Фльор Савагар?

Бяха й нужни няколко секунди, за да познае в мъжа, стоящ пред нея, Паркър Дейтън – бившия й агент. Той беше над четирийсетте, а лицето му сякаш бе изваяно от божествен скулптор, който малко преди глината да изсъхне, го е ударил, разваляйки творението си. Дори грижливо оформената брада в ръждивокафяв цвят, която си бе пуснал, след като го бе видяла за последен път, не можеше внесе хармония между безволевата брадичка и сплескания нос.

Тя никога не бе харесвала Паркър. Белинда го бе избрала, за да се грижи за филмовата й кариера по настояване на Гретхен, но впоследствие се бе оказало, че е любовник на Гретхен, а не представител на висшия ешелон на нюйоркските агенти. Въпреки това, съдейки по куфарчето „Луи Вюитон“ и обувките „Гучи“, бизнесът му явно процъфтяваше.

— Изглеждаш ужасно – обяви той и без да дочака покана, се настани на стола насреща й, като остави куфарчето на пода. Впери поглед в нея. Тя на свой ред насочи своя в него. Мъжът поклати глава. – Гретхен похарчи цяло състояние, за да уреди проблемите с всички договори, които наруши.

Почука с пръсти по масата и Фльор доби усещането, че здравата го сърби да извади калкулатор и да пресметне точната сума.

— Не съм струвала и пукната пара на Гретхен – заяви тя. – Сигурна съм, че Алексей е платил сметките от моите пари, а аз можех да си го позволя.

Той сви рамене.

— Това е една от причините понастоящем да се придържам само към музиката. – Паркър запали цигара. – Мениджър съм на „Неон Линкс“. – Затършува из джобовете и най-после извади един билет. – Заповядай на концерта довечера като мой гост. Всички билети са продадени от седмици.

Тя бе видяла афишите, разлепени из целия град. Тази вечер бе първият концерт от първото им европейско турне. Взе билета и пресметна наум колко би могла да вземе за него, ако го продаде на черно.

— Трудно ми е да си те представя като рокаджийски мениджър.

— Ако рок бандата пробие и парчетата й станат хитове, все едно си получил лиценз да печаташ пари. Когато ги открих, „Линкс“ свиреха в треторазреден клуб по крайбрежието на Джърси. Веднага разбрах, че в тях има хляб, но нямаха опаковка. Липсваше им стил, сещаш се какво имам предвид, нали? Можех да им намеря подходящ мениджър, но тогава бизнесът ми беше в застой, затова реших, защо пък, по дяволите, да не се заема лично? Направих някои промени и ги направих известни. Да ти кажа честно, очаквах, че ще имат успех, но не чак толкова голям. В последните два града, където бяхме на турне, избухнаха безредици. Няма да повярваш…

Той махна на някого зад нея и към тях се присъедини още един мъж. Беше малко над трийсетте, с буйна коса и дълги, извити надолу мустаци ала Фу Манчу*.

[* Литературен герой, създаден от английския писател Сакс Ромер, въплъщение на злото и криминален гений. – Б.пр.]

— Фльор, да ти представя Стю Каплан, тур мениджърът на „Неон Линкс“.

За облекчение на Фльор, новодошлият, изглежда, не я позна. Мъжете поръчаха кафе, сетне Паркър се извърна към Стю.

— Разреши ли проблема?

Стю подръпна мустака си.

— Прекарах половин час на телефона с чиновниците от проклетата агенция за човешки ресурси, преди да намерят някого, който говори английски. После ми казаха, че може би след седмица ще намерят подходящо момиче. Исусе, следващата седмица ще сме в шибаната Германия.

Паркър се намръщи.

— Проблемът е твой, аз нямам намерение да се намесвам, Стю. Ти си този, който ще работи без секретарка.

Двамата поговориха още няколко минути. Паркър се извини и отиде до мъжката тоалетна, а Стю се извърна към Фльор.

— Приятел ли ти е?

— По-скоро стар познат.

— Шибан диктатор. „Проблемът е твой, аз нямам намерение да се намесвам, Стю.“ По дяволите, да не би аз да съм виновен, че тя е надула корема.

— Твоята тур секретарка?

Мъжът кимна и се втренчи унило в чашата с кафе, а мустакът му съвсем провисна.

— Казах й, че ще й платим за аборта и всичко останало, но тя заяви, че се връща в Щатите, за да е сигурна, че всичко ще е както трябва. – Стю вдигна глава и се втренчи обвинително във Фльор. – За бога, това е Виена. Фройд е от тук, нали? Трябва да имат свестни лекари във Виена.

Хрумнаха й няколко неща, които би могла да му отговори, но реши да премълчи.

Стю изпъшка.

— Искам да кажа, че щеше да е зле, ако се бе случило в Питсбърг или някъде другаде, но във Вина…

— Какво точно прави тур секретарката?

Думите сами изскочиха от устата й. Просто се бе отплеснала, както винаги.

Стю Каплан я погледна и в очите му за пръв път блесна искрен интерес.

— Работата е много лека – да отговаряш на телефоните обаждания, да проверяваш ангажиментите, малко помощ за бандата. Нищо тежко. – Отпи от кафето. – Ти… ъъ… говориш ли немски?

Фльор също отпи от кафето.

— Малко. Също и италиански, и испански.

Стю се облегна назад.

— Заплатата е две стотачки на седмица, плюс стая и храна. Интересуваш ли се?

Тя имаше работа като сервитьорка в Лил. Посещаваше лекции в университета, беше се устроила в евтина стая и вече не вършеше нищо импулсивно. Но тази работа й се струваше безопасна. Различна. Би могла да опита за месец или два. Не разполагаше с нищо по-добро.

— Приемам.

Стю измъкна ловко визитна картичка от джоба.

— Събери си вещите и след час и половина ще се срещнем във фоайето на „Интерконтинентал“. – Надраска нещо върху картичката и се изправи. – Това е номерът на апартамента. Кажи на Паркър, че ще се видим там.

Паркър се върна на масата и Фльор му каза какво бе станало в негово отсъствие. Той се засмя.

— Не можеш да се справиш с работата.

— Защо не?

— Няма да издържиш. Не зная какво ти е казал Стю, но да си тур секретарка, на която и да е банда е тежка работа, а на „Неон Линкс“ е направо кошмар.

Това беше открит намек, че без Белинда тя не струва нищо. Трябваше да си тръгне и да забрави за цялата работа, но това, което беше просто един импулс, внезапно се превърна в нещо важно.

— Работила съм доста тежки работи.

Паркър я потупа покровителствено по ръката.

— Нека ти обясня нещо. Една от причините „Неон Линкс“ да останат на върха е, защото са разглезени, арогантни копелета. Това е техният имидж и откровено казано, аз ги окуражавам. Арогантността им е голяма част от това, което ги прави толкова велики, когато са на сцената. Но в същото време превръща работата с тях в истински ад. А да си тур секретарка не е особено престижна работа. Нека си го кажем честно. Ти си свикнала да раздаваш заповеди, а не да ги изпълняваш.

Какво ли знаеше Паркър Дейтън! Тя се вкопчи в твърдоглавието, което бе забравила, че притежава.

— Мога да се справя.

Мъжът, който не притежаваше никакво чувство за хумор, избухна в смях.

— Няма да издържиш и час. Не зная какво се случи с теб преди три години, но ти здравата се прецака. Ще ти дам един безплатен съвет. Зачеркни от менюто си хляба и пастите, после се обади на Гретхен и се върни пред камерата.

Фльор стана.

— Стю ме нае за негова тур секретарка, ясно ли е?

— При нормални обстоятелства, но…

— Добре, тогава. Той ми предложи работа и аз я приех.

Фльор се изнесе от ресторанта, преди Паркър да успее да каже нещо повече, но когато измина улицата до половината, се наложи да се облегне на стената на една сграда, за да си поеме дъх. Какви ги вършеше? Каза си, че това беше безопасно. Нищо повече от секретарска работа, но сърцето й продължаваше да бие като побесняло.

Когато час по-късно Фльор влезе в апартамента в „Интерконтинентал“, имаше чувството, че се е озовала в истинска лудница. Група репортери обстрелваха с въпроси Паркър и двама екстравагантно облечени мъже, които тя предположи, че са членове на бандата. Сервитьори внесоха колички с подноси с храна, а три телефона звъннаха едновременно. Фльор тутакси осъзна цялото безумие на импулсивното си решение. Трябваше час по-скоро да се махне от тук, но Стю вече държеше в ръце две от слушалките и й сочеше третата.

Фльор я вдигна и се обади с треперещ глас. Насреща беше управителят на хотела в Мюнхен, където групата щеше да отседне на следващата вечер. Той й каза, че е чул слуховете за погромите в двата хотелски апартамента в Лондон, и с прискърбие я уведоми, че „Неон Линкс“ не са желани гости в неговия хотел. Тя закри слушалката с ръка и преразказа съдържанието на разговора на Стю.

Само след секунди Фльор разбра, че приятният Стю Каплан от кафенето не е същият мъж, застанал сега пред нея.

— Кажи им, че това е бил Род Стюарт, за бога! Използвай шибания си мозък и не ме притеснявай с подобни говна. – Хвърли й клипборда, който ожули кокалчетата на ръцете й. – Провери отново ангажиментите, докато говориш с него по телефона. Проверявай два пъти всичко и после още веднъж.

Стомахът й се сви на топка. Нямаше да се справи с това. Не можеше да работи с някого, който й крещи и очаква тя да знае неща, които никой не й бе обяснил. Паркър Дейтън й хвърли самодоволна усмивка „казах ли ти аз“. Докато се извръщаше от него, Фльор зърна отражението си в другия край на стаята. Огледалото, което висеше над дивана, беше със същия размер като огромните снимки, които Белинда бе накачила по стените на апартамента им в Ню Йорк. Онези увеличени красиви лица, които сякаш нямаха нищо общо с нея. Както и бледото, напрегнато лице, което сега я гледаше от огледалото.

Потните й длани стиснаха по-силно слушалката.

— Съжалявам, че ви накарах да чакате, но не можете да обвинявате „Неон Линкс“ за повреди, които те не са причинили.

Гласът й прозвуча пискливо заради липсата на въздух. Тя пое дълбоко дъх и се впусна в детайлно очерняне на характера на Род Стюарт. Когато приключи с ритуалното му убийство, се зае с точната проверка по списъка на запазените стаи, уточни детайлите, отнасящи се до багажа и храната. Когато управителят започна да отговаря на въпросите й, Фльор осъзна, че го е убедила да промени първоначалното си решение. Заля я вълна на огромна радост, далеч несъответстваща на малката й победа.

Затвори телефона и той звънна отново. Един от роудитата* бил арестуван за наркотици. Този път тя бе подготвена за крясъците на Стю.

[* Технически или помощен персонал, придружаващ рокаджийските банди по време на турнетата им, известни с пиянските си изцепки и употреба на наркотици. – Б.пр.]

— За бога, не можеш ли да се справиш поне с едно нещо? – Той грабна сакото си. – Погрижи се за нещата тук, докато измъкна кучия син от затвора. И отсега ти заявявам… Моли се онези шибани австрийски полицаи да говорят английски. – Тикна друг клипборд в ръката й. – Това е графикът с всички срещи. Подпечатай пропуските за виповете и се обади в Мюнхен, за да се увериш, че са уредили транспорта от летището. Миналия път лимузините не достигнаха. И провери чартъра от Рим. Накарай ги да подсигурят резерва.

Излетя от вратата, продължавайки да сипе нареждания.

Тя проведе още осем разговора и прекара половин час в преговори с летищната управа, преди да забележи, че не си е свалила палтото. Паркър Дейтън подхвърли иронично дали вече не й е омръзнало. Тя скръцна със зъби и се тросна, че си прекарва страхотно, но веднага щом той излезе от апартамента, се свлече в един стол. Паркър след три дни заминаваше за Ню Йорк. Толкова трябваше да издържи. Три дни.

Използва кратката пауза между телефонните обаждания, за да проучи материалите за групата, и когато в апартамента влезе соло китаристът на „Неон Линкс“, тя го разпозна като Питър Забел. Той беше малко над двайсетте, с дребно стегнато тяло и къдрава черна коса, стигаща до раменете. Две обеци красяха дясното му ухо: едната представляваше огромен диамант, а другата – дълго бяло перо. Той я помоли да го свърже с брокера му в Ню Йорк. Тревожеше се за акциите си в медната компания „Анаконда Купър“.

След като приключи разговора, музикантът се пльосна върху дивана и качи върху масичката за кафе обутите си в ботуши крака. Върху почти осемсантиметровите им прозрачни токове от лусит бяха гравирани златни рибки.

— Аз съм единственият от групата, който мисли за бъдещето – заяви той внезапно. – Останалите момчета смятат, че тази фиеста ще продължи вечно, но аз зная, че не става така, затова правя инвестиции в ценни книжа и акции.

— Идеята сигурно е добра.

Тя се пресегна към пропуските и се зае да ги подпечатва.

— Дяволски си права – идеята е много добра. Между другото, как се казваш?

Тя се поколеба.

— Фльор.

— Изглеждаш ми позната. Да не си лесбийка?

— В момента – не.

Фльор удари печат върху един от пропуските за випове. Кого си мислеше, че заблуждава? Три дни бяха цяла вечност.

Питър стана и се запъти към вратата. Внезапно се спря и се извърна.

— Сетих се къде съм те виждал. Ти беше модел или нещо такова. По-малкият ми брат има твой плакат на стената в стаята си. На него си в сцена от онзи филм, който гледах. Фльор… как ти беше фамилията?

— Савагар – смотолеви тя. – Фльор Савагар.

— Да. Точно така. – Не изглеждаше впечатлен. Подръпна бялото перо на ухото си. – Слушай, надявам се, че нямаш нищо против да ти го кажа, но ако навреме се подсигуриш със солидно портфолио, ще имаш какво да си постелеш, когато остарееш и вече не ставаш за нищо.

— Ще го запомня за в бъдеще.

Вратата се затвори зад него и младата жена осъзна, че за пръв път от седмици се усмихва. В такова звездно обкръжение Бляскавото момиче беше вчерашна новина. Имаше чувството, че отново може да диша свободно.

Турнето се откриваше същата вечер в спортен комплекс в северната част на Виена и след като Стю се завърна, придружен от роудито, Фльор нямаше нито минута за размисъл. Първо се оказа, че има объркване с билетите, после един час звъня на всеки един от членове на групата, за да ги предупреди. Трябваше да бъде във фоайето по-рано, за да провери отново транспорта и да се погрижи за бакшишите. Проведе нова серия разговори с членовете на бандата, за да ги уведоми, че лимузините са пристигнали. Стю й крещя за всичко, но той, изглежда, крещеше на всички, освен на музикантите, затова Фльор се стараеше да не му обръща внимание. Доколкото успя да разбере, имаше две основни правила: погрижи се бандата да е щастлива и доволна и проверявай два пъти всичко останало.

Когато членовете на „Неон Линкс“ влязоха във фоайето, Фльор позна всички. С Питър Забел вече се бе срещнала. Кайл Лайт, бас китаристът, трудно можеше да остане незабелязан. Имаше рядка руса коса, мъртвешки очи и изтерзано лице. Франк Лапорт, барабанистът, беше червенокос, с войнствено изражение и кутия „Будвайзер“ в ръка. Саймън Кейл, който свиреше на йониката, беше най-свирепият на вид чернокож, който бе виждала. Бръснатата му глава лъщеше, върху мощните му гърди се стелеха сребърни вериги, а от колана му висеше нещо, което подозрително много приличаше на мачете.

— Къде е онзи шибаняк Бари? – изрева Стю. – Фльор, качи се и довлечи тук кучия син. И, за бога, постарай се да не го разстроиш с нещо.

Фльор се отправи неохотно към асансьора и луксозния апартамент на последния етаж, където бе настанен фронтменът на групата Бари Ной. В промоционалния проспект го наричаха новия Мик Джагър. Беше на двайсет и четири и на снимките беше с дълга пясъчноруса коса и пълни устни, свити в презрителна усмивка. От откъслечни разговори Фльор бе останала с впечатлението, че Бари е „труден“, но тя се стараеше да не мисли какво точно означава това.

Почука на вратата на апартамента му и когато не последва отговор, натисна дръжката. Не беше заключено.

— Бари?

Той се бе излегнал на дивана, едната му ръка закриваше очите, а пясъчнорусата му коса бе провиснала от възглавниците на дивана и стигаше до килима. Беше облечен със същия сатенен панталон като останалите членове на бандата, но неговият беше ярко оранжев и флуоресцентен, а върху чатала блестеше червена звезда, избродирана с пайети.

— Бари? Стю ме изпрати да те взема. Лимузините са тук и всички сме готови за тръгване.

— Тази вечер не мога да свиря и да пея.

— Ъъ… И защо?

— Депресиран съм. – Той изпусна дълга въздишка. – Кълна се, че никога досега в шибания си живот не съм бил толкова потиснат. Не мога да пея, когато съм депресиран.

Фльор погледна часовника си – мъжки златен ролекс, който Стю й бе дал назаем същия следобед. Разполагаше с пет минути. Пет минути и два дни и половина.

— И защо си депресиран?

Той я погледна за пръв път.

— Коя си ти?

— Фльор. Новата тур секретарка.

— О, да, Питър ми спомена за теб. Някога си била кинозвезда или нещо подобно. – Той отново закри очите си с ръка. – Казвам ти, животът е пълна гадост. Искам да кажа, че в момента наистина съм много як. Мога да имам всяка жена, която си пожелая, но онази кучка Киси ме върти на малкия си пръст. Кълна ти се, че звъня в Ню Йорк поне сто пъти на ден, но или не мога да се свържа, или тя не вдига телефона.

— Може би е излязла.

— Аха. Сто на сто е излязла. Навън е с някой жребец.

Оставаха й четири минути.

— Наистина ли мислиш, че която и да е жена със здрав разум ще излезе с друг мъж, когато би могла да има теб? – изуми се тя на глас, като в същото време си мислеше, че всяка жена с капка здрав разум по-скоро би излязла с пингвин, отколкото с него. – Хващам се на бас, че нещата не са толкова трагични. Часовата разлика е толкова объркваща. Защо не се опиташ да й звъннеш след концерта? В Ню Йорк ще е рано сутринта. Сигурна съм, че тогава няма начин да не я хванеш.

Бари се размърда, явно проявил интерес.

— Мислиш ли?

— Сигурна съм. – Три минути и половина. Ако се наложи да чакат за асансьора, тя здравата щеше да загази. – Дори мога аз да се обадя.

— Ще дойдеш тук след концерта и ще ми помогнеш да й се обадя?

— Разбира се.

— Хей, това е жестоко! – ухили се той. – Хей, мисля, че ще ми харесаш.

— Хубаво. И аз съм сигурна, че ще те харесам. – На куково лято, загубеняко, додаде наум. Три минути. – Да слизаме.

Между деветия и десетия етаж Бари й предложи да я ощастливи. Когато Фльор му отказа, той се нацупи, но тя заговорнически му довери, че се опасява да не е пипнала венерическа болест. Това, изглежда, го успокои и тя го достави във фоайето с трийсет секунди по-рано от уречения срок.

* * *

Пристигнаха на хокейната арена. Сцената бе издигната в единия край на леденото игрище и стотици фенове напираха върху дървените бариери. Те се деряха и неистово скандираха името на Бари и бандата му, без да обръщат внимание на подгряващата група. Стю хвърли клипборда на Фльор и й нареди да провери два пъти всичко. Когато свърши и отиде зад сцената, за да гледа шоуто, виковете на тълпата бяха станали оглушителни. Тя тъкмо пъхна в ушите си гумените розови тапи, които й даде стейджмениджърът, и светлините угаснаха. Глас от високоговорителя представи бандата на немски. Виковете се превърнаха в плътна шумова стена, а светлините на четири прожектора се изстреляха към сцената като атомни взривове. Лъчите се кръстосаха и „Неон Линкс“ изтичаха на сцената.

Тълпата обезумя. Бари подскочи във въздуха с развята коса. Разкърши бедра и червената звезда на чатала му избухна в пламъци. Франк Лапорт заудря барабаните, а Саймън Кейл се нахвърли върху йониката. Фльор видя как едно момиче, не повече от дванайсет или тринайсетгодишно, припадна върху бариерата. Напиращата тълпа я притисна и никой не й обърна внимание.

Музиката беше шумна и кънтяща, открито сексуална, а Бари Ной се раздаваше докрай, давайки на тълпата това, за което бе платила. Когато песента свърши, нова вълна форсира бариерите и Фльор видя, че охранителите се изнервиха. Сините и червените лъчи се кръстосаха като блестящи светлинни мечове и бандата премина към следващото изпълнение.

Фльор се изплаши, че някой може да бъде убит. Един от роудитата приближи до нея.

— Винаги ли е така? – попита тя.

— Не. Предполагам, че прекалено много сме свикнали с американската публика. Тази вечер шибаната тълпа е полуумряла.

След концерта тя стоеше със Стю в подземния гараж, ограден с въжета от виенската полиция, и броеше лимузините. Групата излезе от вратите. И петимата бяха мокри от пот. Бари я сграбчи за ръката.

— Трябва да поговорим.

Той я повлече към лимузината, глух за протестите й. Стю я изгледа кръвнишки и Фльор си припомни правило номер едно: погрижи се бандата да е щастлива и доволна. Преведено, това означаваше, че трябва да се погрижи Бари Ной да е щастлив и доволен.

Влезе в колата, а той я придърпа на седалката до него. Тя чу подрънкване на вериги и Саймън Кейл се качи при тях. Като си спомни как въртеше мачетето на сцената, Фльор го стрелна притеснено с поглед. Той запали пурета и се втренчи в прозореца.

Лимузината потегли от гаража; полицаите с мъка удържаха ревящите фенове. Внезапно едно младо момиче разкъса полицейския кордон и се хвърли към колата. Тичаше с вдигната нагоре блуза, излагайки на показ малките си незрели гърди. Един полицай я хвана, преди да стигне до лимузината. Бари не обърна никакво внимание.

— Е, как бях тази вечер? – попита той, отпивайки щедра глътка от кутията с бира.

— Беше великолепен, Бари – отвърна Фльор с цялата искреност, която успя да изобрази. – Просто великолепен.

— Не смяташ ли, че бях малко сдухан? Шибаната тълпа беше умряла.

— О, не. Изобщо не беше сдухан. Беше страхотен.

— Да, права си. – Той пресуши бирата и смачка кутията в юмрук. – Жалко, че Киси не беше там. Тя не пожела да дойде в Европа с мен, представяш ли си? Това не ти ли говори каква е тъпа откачалка?

— Да, наистина ми говори много.

От другата страна на лимузината се разнесе презрително сумтене.

— Какво работи Киси? – поинтересува се Фльор.

— Казва, че е актриса, но никога не съм я виждал по телевизията или някъде другаде. Мамка му, пак се депресирах.

Ако имаше нещо, от което най-малко се нуждаеше, това беше един депресиран Бари Ной.

— Е, тогава всичко ми е ясно. Актрисите, които се опитват да си намерят работа, не могат да напускат града, когато пожелаят. Може да пропуснат големия си шанс.

— Аха, сигурно си права. Хей, съжалявам за венерическата ти болест и всичко останало.

Саймън Кейл я погледна и на Фльор й се стори, че за пръв път в очите му проблесна интерес.

— Благодаря – промърмори тя печално. – Опитвам се да се справя.

* * *

Трябваше да е подготвена за хаоса във фоайето на хотела, но не беше. Служителите бяха получили заповеди да не дават никаква информация, но навсякъде гъмжеше от жени. Докато членовете на бандата си проправяха път към строго охраняваните асансьори, Фльор зърна Питър Забел да се протяга и да сграбчва от тълпата гърдеста червенокоса фенка. Франк Лапорт огледа една луничава блондинка, сетне кимна към нея и приятелката й, която дъвчеше усилено дъвка. Единствено Саймън Кейл пренебрегна тълпата от обожателки.

— Не вярвам на очите си – промърмори тя шепнешком.

Но Стю я чу.

— Да се надяваме, че не говорят английски. Така не се налага и ние да им говорим.

— Не съм чувала нищо по-отвратително!

— Това е светът на рокендрола, хлапе. Докато са на върха, рокаджиите са крале.

Стю прегърна една ситно къдрава блондинка и я поведе към асансьорите. Преди да стигне, се извърна и й подвикна:

— Стой по-близо до Бари. Каза ми, че те харесва. И провери личните карти на онези момичета, които тръгнаха с Франк. Сториха ми се твърде млади, а не желая повече неприятности с полицията. После се свържи с онази шантава Киси и се постарай да я убедиш утре да се срещнем в Мюнхен. Кажи й, че ще й платя двеста и петдесет на седмица.

— Хей, това е с петдесет повече, отколкото плащаш на мен!

— Ти си заменима, скъпа.

Вратите на асансьора се затвориха.

Фльор се облегна на колоната. Светът на рокендрола.

Беше един след полунощ и тя бе изтощена. Ще забрави за Франк и групарките. Те вероятно се заслужаваха един друг. Ще забрави за Бари и глупавата Киси и ще си легне. А на сутринта ще каже на Паркър, че е бил прав. Тази работа не беше за нея.

Но когато вратите на асансьора се затвориха, тя установи, че натиска бутона на етажа, където се намираше апартаментът на Франк Лапорт.

След като провери двете момичета с него, тя им пожела любезно „лека нощ“ и ги остави. Взе асансьора и се качи на етажа на Бари. Докато едва тътреше крака по коридора, си мечтаеше за красивата хотелска стая, която я очакваше. Гореща вода, чисти чаршафи и топлина.

Охранителят я пусна и тя с облекчение видя, че все още всички бяха облечени. Трите момичета, които не изглеждаха особено щастливи, редяха пасианс. Бари се бе излегнал на дивана и зяпаше телевизия. Щом я видя, лицето му светна.

— Хей, Фльор, тъкмо смятах да звънна в стаята ти. Реших, че си ме забравила. – Грабна портфейла си от масата, порови се, измъкна едно листче и й го подаде. – Ето, това е телефонният номер на Киси. Какво ще кажеш да й се обадиш от твоята стая? Аз трябва да подремна. И когато си тръгваш, отведи със себе си две от тези тъпанарки.

Тя стисна зъби.

— Кои по-точно?

— Не зная. Предполагам, тези, които говорят английски.

Петнайсет минути по-късно Фльор най-после влезе в своята хотелска стая. Съблече се, втренчи се тъжно в леглото и вдигна телефонната слушалка. Докато чакаше да се свърже, погледна листчето в ръката си. Киси Сю Кристи. Господи.

На петото позвъняване се чу женски глас. Беше сърдит, с определено южняшки акцент.

— Бари, кълна се в Бога…

— Не е Бари – побърза да я прекъсне Фльор. – Госпожица Кристи?

— Да.

— Обажда се Фльор, новата тур секретарка на „Неон Линкс“.

— Бари ли те накара да ми се обадиш?

— Всъщност…

— Няма значение. Просто му предай следното съобщение.

С ласкав задъхан глас, школуван от поколения южняшки дами, Киси Сю Кристи изреди цял списък с инструкции, по-голямата част от които се отнасяха до Бари Ной и анатомията му. Контрастът между гласа й и всички неприлични заръки беше толкова невероятен, че Фльор избухна в смях. Звукът отекна в ушите й, хрипкав и непознат, като почти забравена песен.

— Забавляваш ли се? – попита гласът с южняшки хлад.

— Извинявай. Просто тук наистина е късно, а аз съм толкова уморена, че едва държа очите си отворени. А ти изреди всичко, което си мислех през целия ден. Този тип е…

— …жабешко говно – заключи Киси Сю.

Фльор отново прихна, но побърза да се овладее.

— Извинявай, че се обаждам толкова късно, но ми наредиха.

— Няма нищо, не се притеснявай. Този път колко предлага Стю? Последният път беше по двеста на седмица.

— Сега е вдигнал цената на двеста и петдесет.

— Без майтап! Дявол да го вземе. Много ми се иска да отида в Европа. Дори скоро имам отпуск. Единствените места, на които съм била, с изключение на Южна Каролина, са Ню Йорк и Атлантик Сити, но да ти кажа честно, Фльор, по-скоро завинаги ще се откажа от мъжете, отколкото отново да легна с Бари Ной.

Фльор седна на леглото и се замисли.

— Знаеш ли, Киси, може да има начин…

* * *

Служителката на рецепцията се обади точно в шест и половина на следващата сутрин, за да я събуди. Тя зачака да я прихлупи обичайната тежест, но нищо подобно не се случи.

Беше спала едва четири часа, но сънят й бе дълбок и спокоен.

Нямаше въртене и мятане в леглото. Нито внезапно сърцебиене.

Нито сънища за хората, които някога бе обичала. Чувстваше се… Удовлетворена.

Облегна се на възглавниците и отново се замисли над откритието. Имаше отвратителна работа. Хората бяха ужасни – разглезени, груби и безсрамно неморални – но тя бе оцеляла през първия ден и се бе справила добре. Повече от добре. Беше се справила страхотно. Не я бяха замерили с нищо тежко и бе успяла с всичко, дори с Бари Ной. Щеше да му покаже на Паркър Дейтън…

Спря се. Не й пукаше за Паркър Дейтън. Не й пукаше за Алексей, Белинда или който и да било. Единствената персона, чието мнение я интересуваше, беше самата тя.

* * *

Пристигането на групата в Мюнхен бе невъобразимо шумно и трескаво. Стю не спираше да й крещи. Този път и тя му крещеше в отговор. Той се нацупи и пожела да узнае защо толкова се е напушила. Концертите през следващите две вечери бяха повторение на този във Виена – момичета припадаха върху бариерите и тълпа от групарки ги очакваше във фоайето на хотела.

Точно преди началото на последния концерт Фльор изпрати лимузина до летището, за да посрещне дългоочакваната госпожица Кристи, но за неин ужас, колата се върна празна. Тя каза на Бари, че полетът е закъснял, и прекара следващите два часа, докато бандата беше на сцената, опитвайки се безрезултатно да издири изчезналата Киси. Накрая се принуди да каже на Стю, който й се развика и заяви, че тя лично трябва да обясни издънката на Бари. След концерта.

Бари го прие, както се очакваше.

Тя го успокои с половинчати обещания, които навярно нямаше да може да изпълни, и се завлече в хотелската си стая. Пътьом се размина в коридора със Саймън Кейл. Той беше облечен в сив панталон и черна копринена риза с отворена яка, а около врата му блестеше само една златна верига. Откакто се бе присъединила към цирка, наречен „Неон Линкс“, това бе най-консервативното одеяние, с което бе виждала някой от участниците в турнето, като се изключи Паркър, но я глождеше подозрението, че в един от джобовете на музиканта е скътан сгъваем нож.

Фльор заспа секунди след като главата й докосна възглавницата, но след час я събуди звънът на телефона. Обаждаше се управителят на хотела, за да я уведоми, че гостите се оплакват от шум на петнайсетия етаж.

— Не успях да се свържа с хер Стю Каплан, госпожо, затова вие трябва да прекратите това безобразие.

Донякъде имаше представа какво я очаква, когато излезе от асансьора и завари хер Стю Каплан в несвяст, гушнал празна бутилка канадско уиски, с половин обръснат мустак.

Половин час умолява и увещава участниците в купона да се разотидат. Накрая усилията й се увенчаха със сравнителен успех – броят на купонджиите бе сведен до двайсет и пет – и тя реши, че това е най-доброто, което може да стори. Прекрачи Франк Лапорт, докато отнасяше телефона в банята, за да се обади на рецепцията и да ги помоли да изпратят охрана пред асансьорите. Когато излезе, видя, че Бари е изчезнал с една от жените, и реши, че може да се върне в стаята си. Но вече се бе разсънила напълно, а утре беше почивен ден и тя реши малко да се поразсее и да пийне нещо, преди да си легне.

След кратка суетня с тапата, Фльор си наля малко шампанско в една чаша. Питър я привика да поговорят за ОПЕК, за огромно неудоволствие на момичетата, настояващи шумно за вниманието му. Тъкмо начеваше втората чаша с шампанско, когато някой задумка яростно по вратата. Тя изпъшка, остави чашата и прекоси апартамента.

Открехна вратата и извика през пролуката:

— Купонът свърши!

— Пуснете ме вътре!

Гласът беше женски и в него се долавяше нотка на отчаяние.

— Не мога – отсече Фльор. – Правила за пожарна безопасност.

— Фльор, ти ли си?

— Откъде…

Фльор внезапно осъзна, че гласът имаше силен южняшки акцент. Свали веригата и отвори вратата.

Киси Сю Кристи нахлу, препъвайки се, в апартамента.

Приличаше на поомачкана и пораздърпана фея Драже*. Имаше разрошени къси черни къдрици като лакрицови бонбони, уста като захаросана ябълка и очи като на кукла, големи и кръгли като яркосини дражета. Беше облечена в черен кожен панталон и яркорозово потниче със скъсана презрамка. С изключение на пищната гръд, всичко в нея бе миниатюрно. Освен това куцукаше, тъй като токът на едната й обувка липсваше, но дори и килната настрани, Киси Сю Кристи изглеждаше точно така, както Фльор винаги бе мечтала да изглежда.

[* Героиня от „Лешникотрошачката“. – Б.пр.]

Киси залости вратата и проведе подробна инспекция.

— Фльор Савагар – заключи тя. – Имах странното чувство, че си ти, въпреки че не ми каза фамилията си. Аз съм нещо като ясновидка. — Провери ключалката. – Опитвам се отчаяно да избягам от един пилот на „Луфтханза“. Щях да дойда по-рано, но непредвидени обстоятелства ме задържаха. – Огледа апартамента. – Кажи ми, че съм късметлийка и Бари не е тук.

— Късметлийка си.

— Дали късметът ми е проработил дотам и мога да се надявам, че тази вечер го е ударил ток или е бил застигнат от друго бедствие?

— Никой от нас не е чак такъв щастливец. – Фльор внезапно си спомни задълженията си. – Къде ти е багажът? Ще се обадя на рецепцията и ще кажа да го качат в стаята ти.

— Всъщност – подхвана Киси, – стаята ми вече е заета… – Подръпна скъсаната розова презрамка на потничето. – Има ли някое място, където можем да поговорим? И няма да възразя срещу едно питие.

Фльор подбра бутилката шампанско, две чаши и Киси. Едва устоя на желанието да я пъхне в джоба си.

Банята се оказа единственото свободно място. Фльор заключи вратата и се настани на пода. Докато наливаше шампанското, Киси изрита обувките си.

— Да си призная, направих голяма грешка, като му позволих да ме изпрати до стаята.

Фльор стреля напосоки.

— На пилота от „Луфтханза“?

Киси кимна.

— Всичко започна като лек флирт, но предполагам, че после нещата малко излязоха от контрол. – Отпи деликатно от шампанското, после облиза горната си устна с върха на розовото си езиче. – Зная, че ще ти се стори странно, но както казах, притежавам почти ясновидски способности и имам силното чувство, че ще станем приятелки. Най-добре да ти го кажа от самото начало – имам малък проблем със случайните връзки.

Признанието предвещаваше интересен разговор и Фльор се настани по-удобно и се облегна на ваната.

— Колко малък?

— Зависи от гледната точка. – Киси подви крака под себе си и на свой ред опря гръб на вратата. – Харесваш ли мускулести секси красавци?

Фльор напълни отново чашата си и се замисли.

— Как да ти кажа – в момента не ми е до мъже. Може да се каже, че съм безразлична, схващаш ли?

Киси ококори очи.

— Боже, не, извинявай!

Новата й дружка се изкиска. Не знаеше дали е заради шампанското, присъствието на Киси или късния час, но почувства, че й е дошло до гуша от трагедии и себеомраза. Беше хубаво отново да се смее.

— Понякога ми се струва, че мускулестите секси красавци ще съсипят живота ми – скръбно оповести Киси. – Казвам си, че трябва да се променя, но изведнъж вдигам очи и пред мен се е изтъпанил великолепен мъжкар с яки, широки рамене и тесни бедра. Сърце не ми дава да го отмина с безразличие.

— Като пилота от „Луфтханза“?

Киси премлясна.

— Той има една от онези трапчинки – точно тук. – Тя тикна пръст в средата на брадичката си. – И заради тази трапчинка нещо в мен се преобърна, макар че останалото не е кой знае колко впечатляващо. Виждаш ли, точно това ми е проблемът, Фльор… Винаги мога да намеря нещо, което да ме грабне. И това ми струва много.

— Какво имаш предвид?

— Ами например церемонията.

— Церемонията?

— Аха. На конкурса „Мис Америка“. Мама и татко още от люлката ме готвеха за Атлантик Сити.

— И не успя ли да се класираш?

— О, успях и още как. Спечелих „Мис Южна Каролина“ без никакви проблеми. Но в навечерието на финала имах любовна забежка.

— С някой мускулест секси красавец? – предположи Фльор.

— С двама. И двамата от журито. Не по едно и също време, разбира се. Е, не съвсем. Единият беше американски сенатор, а другият – нападател на „Даласките каубои“. – Клепачите й се притвориха при спомена. – И боже, Фльор, наистина си го биваше в нападението…

— Хванаха ли те?

— На местопрестъплението. Да ти кажа право, до ден-днешен ме е яд. Мен ме изритаха, а двамата останаха. Как мислиш, честно ли е? Такива мъже да са съдии на най-големия конкурс за красота в света?

На Фльор й се струваше супернечестно и недвусмислено го заяви.

— В крайна сметка не беше пълен провал. На връщане на път за Чарлстън срещнах един шофьор на камион, истинско копие на Джон Траволта. Той ми помогна да стигна до Ню Йорк и да се устроя в приличен квартал, където няма да те пребият на прага на дома ти. Хванах се на работа в художествена галерия, докато чакам големия пробив, но да ти призная, той нещо се позабави.

— Конкуренцията е силна – отбеляза Фльор мъдро и доля чашата на Киси.

— Не е работата в конкуренцията – възмути се Киси. – Аз съм изключително талантлива. Освен всичко останало, съм родена да играя героините на Тенеси Уилямс. Понякога дори си мисля, че е измислил всички онези откачени жени именно за мен.

— Тогава какъв е проблемът?

— На първо място, да стигна до прослушване. Още щом ме погледнат, режисьорите дори не ми позволяват да опитам. Заявяват, че не съм този типаж, което е начин да ми кажат, че съм прекалено ниска, циците ми са твърде големи и изглеждам повърхностна. Това последното най-много ме вбесява. Ако не бях напуснала колежа през последната година, щях да съм член на Фи Бета Капа. Казвам ти, Фльор, красавици като теб, с крака до сливиците, високи скули и всички други божи благословии, дори не могат да си представят какво е това.

Фльор, която от доста време не беше красавица, едва не се задави с шампанското.

— Ти си най-невероятната красавица, която някога съм виждала. Цял живот съм искала да изглеждам като теб.

Това им се стори толкова смешно, че и двете прихнаха. Фльор забеляза, че бутилката им е празна, затова се отправи на разузнавателна мисия. Когато се върна с нова, в банята нямаше никой.

— Киси?

— Той отиде ли си? – разнесе се плах шепот иззад завесата.

— Кой?

Киси дръпна завесата и излезе от ваната.

— Някой ползва тоалетната. Мисля, че беше Франк, който, ако питаш мен, е голяма свиня.

Двете отново се настаниха на предишните си места. Киси затъкна няколко черни къдрици зад ухото, сетне изгледа замислено Фльор.

— Готова ли си да говориш?

— Какво искаш да кажеш?

— Не съм толкова сляпа, че да не забележа, че споделям тази баня с жена, която преди време беше най-прочутият модел в света, както и многообещаваща актриса. Жена, която изчезна от лицето на земята, след като плъзнаха интересни слухове за връзката й с един от най-жестоките мускулести секси красавци в тази страна. Не съм тъпа.

— И не мисля, че си.

Фльор подръпна ръба на килимчето за баня.

— Е? Приятелки ли сме, или не? Аз ти споделих най-интересното от живота си, а ти не си обелила и дума за себе си.

— Ние току-що се запознахме.

Още щом го каза, Фльор осъзна, че не биваше да го изрича и че е обидила момичето, макар да не бе сигурна точно защо.

Очите на Киси се наляха със сълзи и сякаш омекнаха и се разтопиха досущ като сини дражета, оставени твърде дълго време на слънце.

— Смяташ ли, че това има значение? Тази нощ между нас се роди приятелство за цял живот. Трябва да си имаме доверие.

Тя избърса сълзите, вдигна шампанското и отпи направо от бутилката. После погледна Фльор в очите и й подаде шишето.

Фльор се замисли за всички тайни, които толкова дълго държеше заключени в себе си. Като през обектив видя самотата си, страха и изгубеното самоуважение. Всичко, с което можеше да се похвали през изминалите три години – почти три и половина – беше еклектично университетско образование. Киси й предлагаше изход. Но откровеността бе опасна, а Фльор от много дълго време не си бе позволявала да рискува.

Пресегна се бавно към бутилката и отпи голяма глътка.

— Историята е доста заплетена – подхвана тя. – Предполагам, че е започнала още преди да се родя…

Отне й почти два часа, за да разкаже всичко. Някъде между пътуването й до Гърция с Белинда и първия й ангажимент като модел се наложи да се преместят в стаята на Фльор, за да се спасят от желаещите да ползват тоалетната. Киси се сви върху едното от двойните легла, а Фльор се подпря на таблата на другото. Притискаше бутилката с шампанско до гърдите си, която й помагаше да възкреси миналото. От време на време Киси я прекъсваше, за да вметне по някоя точна, кратка и убийствена оценка за хората, участващи в разказа, но Фльор остана почти безпристрастна. Шампанското определено помага, реши тя, ако искаш да излееш всички мръсни тайни, насъбрали се в душата ти.

— Това е попиляващо! – възкликна Киси, когато Фльор най-после свърши. – Не разбирам как можеш да разказваш тази история, без да се разпаднеш на парчета.

— Вече си изплаках сълзите, Киси. Ако живееш достатъчно дълго с някаква голяма трагедия, с времето дори тя се превръща в нещо обикновено.

— Като „Едип цар“. – Киси попи сълзите си. – Участвах в хора, когато играхме тази пиеса в колежа. Сигурно сме я представяли във всяка гимназия в щата. – Тя се излегна по гръб. – Ето къде се крие ключът към всичко.

— Как го разбра?

— Спомняш ли си кое е най-характерното за един трагически герой? Той е личност, издигнала се нависоко, която се сгромолясва от пиедестала заради трагичен недостатък като високомерие или големия грях – гордостта. Губи всичко. После достига личен катарзис и се пречиства чрез страданието. Или нейното страдание – подчерта Киси многозначително.

— Аз?

— Защо не? Ти си се издигнала нависоко и със сигурност си се сгромолясала от пиедестала.

— И какъв е моят трагически недостатък? – поинтересува се Фльор.

Киси се замисли за миг.

— Скапани родители.

* * *

Късно на следващата сутрин, след като двете момичета взеха душ, аспирин и изпиха солидно количество кафе, поръчано по румсървис, на вратата на стаята им се почука. Киси я отвори и наддаде силен писък. Фльор вдигна глава точно навреме, за да види красавицата на Конфедерацията да се хвърля в забранените обятия на Саймън Кейл.

Тримата закусиха във въртящия се ресторант на върха на Олимпийската кула в Мюнхен, откъдето можеха да видят върховете на Алпите, намиращи се на около сто и седемдесет километра от града. Докато се хранеха, Фльор чу историята за отдавнашното приятелство между Киси и Саймън. Малко след пристигането на Киси в Ню Йорк ги запознал общ приятел, съученик на Саймън от „Джулиард“. Саймън Кейл, както не след дълго откри Фльор, беше музикант с класическо образование и застрашителен колкото Дядо Коледа. Той се смееше, докато попиваше внимателно със салфетка крайчето на устата си.

— Трябваше да видиш Фльор, когато усмиряваше попълзновенията на крал Бари с историята си за венерическата болест. Беше неотразима.

— А ти не се опита да й помогнеш, така ли? – Киси го ръгна не особено нежно с лакът. – Вместо това си я гледал с този твой поглед: „Ям бели момичета на закуска“, и си се забавлявал.

Саймън се престори на обиден.

— От години не съм ял бели момичета, Киси, и съм искрено наранен, задето можеш да предположиш, че съм способен на подобно извращение.

— Саймън е дискретен гей – осведоми Киси приятелката си и додаде с доста висок шепот: – Не зная за теб, Фльоринда, но аз гледам на хомосексуализма като на лично оскърбление.

Към края на закуската Фльор вече бе решила, че харесва Саймън Кейл. Под заплашителната му фасада се криеше мил и добър човек. Докато наблюдаваше деликатните му жестове и изтънчените маниери, беше готова да заложи всеки грош от мижавата си заплата, че би му било много по-уютно в четирийсеткилограмовото тяло на някое слабо същество. Може би тъкмо заради това й харесваше. И двамата живееха в тела, в които не се чувстваха удобно.

Когато се върнаха в хотела, Саймън се извини, а Киси и Фльор се отправиха към апартамента на Бари. Той бе почистен след среднощния купон и когато влязоха, Бари, заел отново резиденцията си, кръстосваше нервно килима. Той беше толкова радостен да види Киси, че почти не обърна внимание на задъхано поднесената заплетена лъжа за закъснението й. Минаха няколко минути, преди да забележи Фльор. С не особено завоалиран поглед към вратата й подсказа, че присъствието й е нежелателно. Фльор се престори, че не забелязва.

Киси се наведе и зашепна нещо в ухото му. Докато Бари слушаше, върху лицето му се появи нарастващ ужас. Когато Киси свърши, заби поглед в пода като немирно дете.

Бари погледна към Фльор. Сетне отново към Киси. После отново към Фльор.

— Какво е това? – викна той. – Някаква шибана епидемия?

Двуседмичният отпуск на Киси от галерията свърши и двете с Фльор се сбогуваха през сълзи на летище „Хийтроу“. Фльор обеща да й се обади вечерта за сметка на Паркър Дейтън. Когато се върна в хотела, се чувстваше потисната за пръв път откакто се бе хванала на тази работа. Вече й липсваха ексцентричното чувство за хумор на Киси и още по-ексцентричните й възгледи за живота.

Няколко дни по-късно Паркър й се обади с предложение за работа. Искаше Фльор да работи за него в Ню Йорк и почти удвояваше настоящата й заплата. Обзета от паника, тя затвори телефона и тутакси позвъни на Киси в галерията.

— Не разбирам защо си толкова изненадана, Фльоринда – заяви Киси. – Ти говориш с него по телефона два или три пъти на ден и той е впечатлен от работата ти, както и всички останали. Може и да е мазна гадина, но не е глупак.

— Аз… аз още не съм готова да се върна в Ню Йорк. Прекалено е скоро.

Възмутено изсумтяване се предаде по почти петте хиляди километра океански кабел.

— Няма да започнеш да хленчиш, нали? Самосъжалението убива сексуалните желания.

— Нямам сексуални желания.

— Виждаш ли. Какво ти казах?

Фльор усука на пръста си кабела на телефона.

— Не е толкова просто, Киси.

— Искаш ли отново да се озовеш там, където беше преди месец? Престани да си заравяш главата в пясъка, Фльоринда. Време е да се върнеш в реалния свят.

В устата на Киси звучеше толкова лесно, но колко дълго можеше да остане Фльор в Ню Йорк, без да я открият? А и не харесваше Паркър. Какво ще стане, ако съвместната им работа не потръгне? Какво щеше да прави тогава?

Стомахът й се обади и тя осъзна, че от предишната вечер не е слагала залък в уста. Още една промяна, която тази работа бе внесла в живота й. Джинсите вече се въртяха на талията, а косата й закриваше ушите. Всичко се променяше.

Тя затвори телефона и се приближи до прозореца на хотела. Дръпна завесите и погледна към мократа улица в Глазгоу. Под дъжда бегач ловко избегна едно такси. Тя си припомни как някога тичаше с подобно удоволствие, без да я е грижа за лошото време. Най-смелата, най-бързата, най-силната… Сега се съмняваше, че би могла да пробяга една пресечка, без да се задъха.

— Хей, Фльор, виждала ли си Кейл?

Беше Франк с отворена бутилка „Будвайзер“ в девет сутринта. Фльор грабна якето си и се измуши покрай него. Втурна се по коридора, нахлу в асансьора, после се промъкна през тълпата бизнесмени във фоайето.

Ситният дъжд бе леден, както се полагаше през януари, и когато стигна до ъгъла, водата вече се стичаше от косата по врата й. Прекоси улицата, краката й шляпаха в измокрените евтини маратонки. Нямаха подплата, нито дебела стелка, за да подпира сводовете на ходилата и да защитава възглавничките под пръстите.

Тя пъхна ръце в джобовете и погледна към стоманеносивото небе. Пред нея се простираше дълъг квартал. Само един квартал. Дали можеше да го пробяга?

И тя се затича.

* * *

Апартаментът на Киси се намираше над италиански ресторант в Гринидж Вилидж. Интериорът приличаше на хазайката: бонбонени цветове, колекция от плюшени мечета и плакат на Том Селек, залепен върху вратата на банята. Докато Киси й показваше как работи самоделният душ, погледът на Фльор бе привлечен от отпечатък на яркорозови устни върху плаката.

— Киси Сю Кристи, това отпечатъкът на твоето червило ли е върху Том Селек?

— И какво, ако е?

— Можеше поне да нацелиш устата му.

— И какво му е забавното на това?

Фльор се засмя. Киси бе приела за даденост, че Фльор ще й бъде съквартирантка, за което Фльор й бе повече от благодарна. Въпреки успеха й с „Неон Линкс“, самоувереността й бе доста нестабилна и постоянно я преследваха съмнения относно решението й да се върне в Ню Йорк.

Паркър неохотно й даде една седмица, за да се устрои, преди да се яви на работа, и Фльор се застави да напусне защитения уют на апартамента и да възобнови запознанството си с града, който някога бе обичала. Беше началото на февруари, най-лошото време на годината за града, но въпреки това Ню Йорк й се стори красив. А най-хубавото от всичко беше, че никой не я позна.

Тя излизаше да тича всеки ден от тази седмица, само няколко квартала, преди да се задъха, но с всеки изминал ден укрепваше все повече. Понякога, когато минаваше покрай някое място, което бяха посещавали заедно с Белинда, я пронизваше горчиво-сладка болка. Но в новия й живот вече нямаше място за неуместна сантименталност. Сега гледаше към бъдещето и нямаше да мъкне на плещите си бремето на мръсното минало.

Подложи се на изпитание, като посети ретроспекция на филми с Ерол Флин, но не изпита нищо към зашеметяващия дързък авантюрист на екрана.

Един ден преди да започне работа, Киси изхвърли всичките й дрехи.

— Няма повече да носиш тези отвратителни парцали, Фльор Савагар. Приличаш на скитница.

— Обичам да приличам на скитница! Върни ми дрехите!

— Твърде късно.

В крайна сметка Фльор замени старите джинси с нови, които стояха много по-добре на по-слабата й фигура, и се сдоби с няколко горни дрехи, за да ги носи с тях – мексиканска селска риза, университетски пуловер втора ръка с щамповани букви, както и няколко пуловера с поло яка. Киси сбърчи нос при вида на покупките й и съвсем очебийно остави на видно място върху масичката за кафе един брой от списанието „Облекло за успех“.

— Губиш си времето, Магнолия – заяви Фльор. – Аз работя за Паркър Дейтън, не за някоя корпорация. В света на шоубизнеса стилът на обличане е много по-непринуден.

— Непринуден не означава прашасал.

Но Фльор не можеше да свали изведнъж всичките си защити.

— Върви да целунеш Том Селек.

Много скоро разбра, че трябваше здравата да се потруди за щедрата заплата, която бе принудила Паркър да й плаща. Работеше ден и нощ, често и през уикендите. Посети Бари Ной в боядисаната му в пурпурно къща в стил „Тюдор“ в Хамптън, за да го утеши заради загубата на Киси. Пишеше изявления за пресата, преглеждаше договори и отговаряше на безкрайните телефонни обаждания от организаторите. Прилагаше на практика лекциите по бизнес, финанси и право, които бе посещавала, при това много успешно. Откри, че има талант да води преговори.

Знаеше, че не може завинаги да остане анонимна, но като се обличаше безлично и избягваше всички места, свързани със света на модата, успя почти шест седмици да остане незабелязана. Но през март късметът й изневери. „Дейли Нюз“ обяви, че Фльор Савагар, някогашното Бляскаво момиче, се е завърнала в Ню Йорк и работи в агенцията на Паркър Дейтън.

Телефоните тутакси прегряха жиците и неколцина репортери цъфнаха пред офиса. Но всички те искаха предишното Бляскаво момиче, което подписва договори с парфюмерийни компании, посещава великолепни партита и споделя тайни за любовната си авантюра с Джейк Коранда.

Ала колкото и да напираха, тя отказваше всякакви разговори за живота си.

Появи се фотограф, дошъл да улови преливащия облак златисто руса коса. Но вместо това получи торбести джинси и ниско нахлупена бейзболна шапка на „Янкис“. След две седмици историята заглъхна, удавена от скуката. Бляскавото момиче беше вчерашна новина.

През следващите три месеца Фльор научи кои са звукозаписните продуценти и следеше всички важни изяви по телевизионните мрежи, отнасящи се до музикалния бизнес. Тя беше умна и надеждна; винаги изпълняваше поетите ангажименти и хората започнаха да я търсят. В средата на лятото Фльор вече се бе влюбила в бизнеса, занимаващ се със създаването на звезди.

— Знаеш ли, страхотно е да дърпаш конците на другите, вместо да дърпат твоите – сподели тя с Киси в един горещ августовски следобед.

Двете седяха на пейка в парка „Уошингтън Скуеър“ и похапваха сладолед от фунийки. Както обикновено, в парка бе пълно с разнородна тълпа: туристи, хипита, кльощави хлапета със стереомагнетофони на раменете.

След шест месеца в Ню Йорк подстриганата на черта коса на Фльор стигаше под брадичката и блестеше на лятното слънце. Беше загоряла и твърде слаба за шортите, които вече бяха хлабави на кръста й и се смъкваха до острите кости на таза. Киси вдигна глава и се намръщи на одеянието на приятелката си.

— Ще трябва да ти купим нещо различно от джинси.

— Не започвай пак. Говорим за моята работа, а не за мода.

— Като се обличаш с прилични дрехи, няма да върнеш Бляскавото момиче.

— Въобразяваш си разни неща.

— Ти мислиш, че като изглеждаш добре по някакъв начин, ще разрушиш всичко, което си постигнала досега. – Киси оправи пластмасовите червени шноли във формата на устни в косата си. – Та ти почти не се поглеждаш в огледалото. Няколко секунди да мацнеш малко червило на устните и още няколко, за да прокараш гребена през косата си. Ти си световен шампион по избягване на собственото отражение.

— Ти се гледаш достатъчно и за двете ни.

Но Киси вече бе набрала скорост и Фльор не можеше да я отклони.

— Водиш предварително изгубена битка, Фльоринда. Старата Фльор Савагар не може да стъпи на малкия пръст на новата. Следващия месец ще навършиш двайсет и четири и лицето ти излъчва вътрешна сила и зрялост, каквито не е притежавало, когато си била на деветнайсет. Дори тези отвратителни дрехи не могат да скрият факта, че сега тялото ти е много по-страхотно, отколкото когато си била модел. Мразя да съм носител на трагични новини, но ти си се превърнала от скучното Бляскаво момиче в класическа красавица.

— Вие, южнячките, обожавате драмите.

— Добре, повече няма да ти досаждам. – Киси облиза с език потеклия по кофичката малинов сладолед. – Радвам се, че обичаш работата си. Изглежда, харесваш дори отвратителните й страни, като например да имаш Паркър за шеф и да си имаш работа с Бари Ной.

Фльор успя да улови полуразтопеното шоколадово парченце с мента, преди да цопне върху шортите й.

— Понякога почти се плаша колко много я обичам. В този бизнес винаги нещо се случва. Харесва ми да се оправям със сложни и заплетени договори, да водя преговори, да постигам най-доброто за клиента. Всеки път, когато се задава нова кризисна ситуация, имам чувството, че сякаш една от монахините току-що е лепнала златна звезда до името ми.

— Започваш да се превръщаш в една от онези ужасни преуспели персони.

— Чувствам се добре. – Фльор зарея поглед към площада. – Когато бях дете, мислех, че баща ми ще ме прибере у дома, ако съм най-добрата. След като всичко се разпадна, изгубих вяра в себе си. – Поколеба се. – Мисля… може би започвам да си я възвръщам.

Самоувереността й все още беше твърде крехка, за да я изследва, и тя съжали, че е била толкова откровена. За щастие, мислите на Киси бяха поели различна насока.

— Не разбирам как може да не ти липсва актьорската игра.

— Гледала си „Затъмнение в неделя сутрин“. Никога няма да спечеля наградата на Академията.

За разлика от Джейк, удостоен с „Оскар“ за сценария.

— Ти беше страхотна в ролята – настоя Киси.

Фльор се намръщи.

— Имах няколко добри сцени. Останалото беше просто задоволително. Така и не успях да се отпусна.

От уважение към Киси тя не спомена, че целият процес на снимане с безбройните дубли и всички хора, скупчени на снимачната площадка, й беше безкрайно скучен.

— Но ти вложи сърцето си в работата си като модел, Фльоринда.

— Вложих в нея упорство, но не и сърцето си.

— Независимо от всичко беше прекрасна.

— Благодарение на щастливата комбинация от хромозоми. Работата на модел никога не ми е била по душа. – Фльор прибра крака, за да не ги отреже прелитащият скейтборд. Един от наркодилърите спря да дрънка и се втренчи в нея. Тя зарея поглед в пространството. — В онази нощ, когато с Алексей изиграхме нашата мръсна малка сценка, той заяви, че аз не съм нищо друго, освен приятна голяма украса. Каза, че всъщност не мога да правя нищо.

— Алексей Савагар е психясал мръсник.

Фльор се усмихна на безцеремонния замах, с който Киси зачеркна Алексей.

— Но беше прав. Аз не знаех коя съм. Предполагам, че все още не го зная, но поне съм поела по правилния път. Прекарах три години и половина от живота си в опити да избягам от себе си. Признавам, че междувременно получих университетско образование в най-добрите световни университети, но вече няма да бягам.

И не бягаше. Нещо в нея се бе променило. Нещо, което най-сетне бе успяло да я накара да се бори за себе си.

Киси хвърли остатъка от сладоледа си в кошчето за боклук.

— Иска ми се да имах твоите целеустременост и енергия.

— За какво говориш? Ти винаги нагласяваш смените си в галерията, за да учиш и репетираш, и продължаваш да ходиш по прослушвания. А вечерно време посещаваш театралната школа. Ролите ще дойдат, Магнолия. Аз говорих с много хора за теб.

— Зная и ти благодаря, но мисля, че е време да приема истината, че това няма да се случи. – Киси изтри пръсти в прекалено късите си розови шорти. – Режисьорите няма да ми позволят да кандидатствам за друго, освен за секси героинята в някой комедиен сериал. А в подобни роли съм ужасна. Аз съм сериозна актриса, Фльор.

— Зная, скъпа.

Фльор се постара да вложи в думите цялата си искреност, но не й бе лесно. Киси, с пухкавите си нацупени устни, пищните гърди и петното от малинов сладолед на брадичката, бе създадена за комедийни секси героини.

— Повишиха ми заплатата в галерията – обяви мрачно Киси, сякаш съобщаваше, че са й открили смъртоносна болест. – Може би ако работата ми беше по-скапана, щях да полагам повече усилия. Изобщо не биваше да вземам втора специалност по история на изкуството. Това ми създава чувство за сигурност. – Погледът й се плъзна несъзнателно по симпатичен студент, минаващ покрай тях, но без особен плам. – Насъбраха се твърде много откази и вече ми дойде до гуша. Справям се добре в галерията и получавам признание за работата си. Навярно би трябвало да се задоволя с това.

Фльор стисна ръката й.

— Хей, къде се дяна госпожица Позитивно мислене?

— Смали се и й дойде акълът.

Фльор се натъжи. Не искаше Киси да се отказва от мечтата си, но като имаше предвид собственото си минало, нямаше право да критикува. Стана от пейката.

— Да вървим. Ако побързаме, ще хванем началото на „Буч Касиди и Сънданс Кид“ по телевизията, преди да стане време да се обличаме за срещите си.

Хвърли кофичката от сладоледа в кошчето.

— Добра идея. За кой път ще го гледаме?

— Пети или шести. Вече им изгубих бройката.

— Аз не съм казала на никого, а ти?

— Да не си откачила? Да не мислиш, че искам целият свят да узнае какви сме перверзнички?

Двете излязоха от парка рамо до рамо, сподирени от десетки възхитени мъжки погледи.

* * *

Ежедневните кросове на Фльор укрепнаха мускулите й, стопиха няколкото излишни килограма и чувствеността й се пробуди от дългия зимен сън. Водата, стичаща се по тялото й, докато стоеше под душа, плъзгането на мекия пуловер по кожата – всички тези ежедневни действия се превръщаха в сексуални преживявания. Искаше да усети небръсната мъжка буза, да се сгуши в прегръдките на мъж с мускулести космати гърди, който пиеше бира и ругаеше. Тялото й бе зажадняло за мъжка близост и като част от кампанията й за самоусъвършенстване тя започна да излиза с един млад актьор, на име Макс Шоу, който играеше в спектакли извън Бродуей и в пиеси на Том Стопард. Беше типичен холивудски красавец, строен и слаб блондин, чийто единствен недостатък бе навикът му да използва фрази от типа на „благодарение на моето умение“. Двамата се забавляваха и тя го желаеше.

За срещата си в нощта на двайсет и четвъртия й рожден ден Фльор облече джинси и черен топ, които бе купила на разпродажба в Охрбах. Планираха да отидат на купон, но тя каза, че е имала трудна седмица и предпочита някое по-тихо и спокойно място. Макс не беше глупак и половин час по-късно двамата се озоваха в апартамента му.

Той й наля чаша вино и се настани до нея на матрака с пяна, служещ едновременно за маса и легло в апартамента студио. Ароматът на одеколона му я притесняваше. Мъжете трябваше да ухаят на сапун и чиста риза. Като Джейк.

Но спомените за предателството на първия й любовник бяха окови, изтъкани от прашни паяжини, които лесно можеш да разкъсаш, и те се разпръснаха, докато целуваше Макс. Не след дълго двамата бяха голи.

Ласките му бяха умели и възбуждащи и тя получи освобождението, за което бе копняла, но след това се почувства празна. Каза му, че рано сутринта има среща и не може да остане. Когато излезе от апартамента му, цялата трепереше. Вместо да се изпълни с енергия като Киси след поредната си случайна секс среща, Фльор имаше чувството, че е изгубила нещо ценно.

Излезе с Макс още няколко пъти, но всяка среща я оставяше все по-потисната и накрая тя сложи край на връзката им. Някой ден щеше да срещне мъжа, на когото да се отдаде с цялото си сърце. Дотогава отношенията й с мъжете щяха да са само приятелски и щеше да вложи цялата си енергия в работата.

Дойде Коледа, а след това и Нова година. Колкото по-дълго работеше за Паркър, толкова по-малко одобряваше методите му на работа. Например Оливия Крайтън през петдесетте беше кралица във второразредни нискобюджетни филми. Играеше безпомощни героини в разкъсани дрехи, най-често спасявани от Рори Калхун. Тези дни отдавна бяха отминали и Паркър, съвместно с мениджъра на Оливия, Бъд Шарп, решиха да осребрят това, което бе останало от някогашната й слава, с участия в реклами. Но Оливия все още искаше да играе.

— Какво имаш този път за мен? – Актрисата въздъхна в слушалката, когато чу гласа на Фльор. – Реклама за разхлабителни хапчета?

— Луксозни жилищни кооперации във Флорида. От компанията искат да си придадат по-шикозен облик и се надяват ти да успееш да го сториш.

Фльор се опита да вложи повече ентусиазъм в гласа си, но прозвуча не по-малко унило от самата Оливия.

— А какво стана с новата пиеса на Майк Никълс? – попита Оливия след кратко мълчание.

Фльор завъртя между пръстите си молива върху бюрото.

— Не беше главната роля и Бъд реши, че не е за теб. Парите не бяха достатъчно. Съжалявам.

Фльор се бе опитала да убеди Бъд и Паркър да уредят прослушване на Оливия за ролята в пиесата на Никълс, но без успех.

След като затвори, тя нахлузи обувките си, които бе изритала под бюрото, и се отправи към кабинета на Паркър. Работеше за него вече година и постепенно бе поела толкова много отговорности, че той бе започнал да разчита на нея за всичко, но все още не му се нравеше, когато тя се съмняваше или оспорваше преценките му. Последният албум на „Неон Линкс“ беше почти провал, Бари ставаше все по-мързелив, а Саймън започваше да намеква, че смята да основе своя група, но Паркър се държеше, все едно „Линкс“ щяха да са вечни, и използваше Фльор да успокоява останалите му клиенти. Въпреки че добиваше огромен опит заради неговото нехайство, тя не смяташе, че това е начинът да се ръководи агенцията.

— Имам една идея, която бих искала да обсъдим – подхвана, докато се настаняваше върху плюшения тъмночервен диван срещу бюрото му.

Сплеснатото му лице изглеждаше по-неприятно от обичайното.

— Защо не ми изпратиш една от онези твои писмени записки?

— Вярвам в личното общуване.

— Но аз се затъжих за всички онези блестящи колежански предложения. – Гласът му бе натежал от сарказъм. – От тях става идеална тоалетна хартия.

Явно щеше да бъде един от онези тежки дни. Паркър навярно се бе скарал с жена си.

— И какво е този път? – продължи да ехидничи шефът й. – Още от онези глупости за компютризацията? Нова система за подреждане на документацията? Шибани едноседмични бюлетини за клиентите ни?

Фльор подмина без внимание заяждането му.

— Нещо много по-фундаментално. – Възприела максимата, че „с капка мед можеш да хванеш повече мухи, отколкото с кило оцет“, или иначе казано, по-лесно е да убедиш някого с ласкателство и миролюбиви аргументи, отколкото с противопоставяне, тя заговори с жизнерадостно въодушевление: – Мислех си какво става, когато уреждаме договор с някой от големите ни клиенти. Първо, трябва да уточним всичко с личния му мениджър. После, след като го прегледат нашите адвокати, личният мениджър го проверява отново и го предава на финансовия мениджър, който го връчва на друг адвокат. След като сделката се оформи окончателно, идва редът на агента по рекламата и…

— Давай по същество, иначе ще остарея и побелея, докато изплюеш камъчето.

Тя вдигна ръка, изобразявайки два стълба от диаграма във въздуха.

— Това е клиентът. Това сме ние. Ние вземаме десет процента, за да намерим работа на клиента. Личният мениджър получава петнайсет процента, за да направлява кариерата на клиента, финансовият мениджър взема пет процента, за да управлява парите му, адвокатът още пет процента за преглеждането на няколко напечатани листа, а прес агентът получава две или три хиляди долара на месец за реклама. Всички вземат парче от баницата.

Креслото с висока облегалка изскърца, когато Паркър се размърда.

— Всеки клиент, достатъчно голям, за да има такъв екип, е в графата с най-високите данъци, така че всички тези комисиони се приспадат от общата сума.

— Да, но пак трябва да бъдат платени. Да го сравним с взаимоотношенията ти с „Неон Линкс“. Ти си техен агент и личен мениджър. Ние сме поели рекламата за турнетата и баницата не се разпределя на толкова много парчета. Ако подберем неколцина квалифицирани и способни сътрудници, ще можем да осигурим подобни услуги за най-добрите ти клиенти. Ще вземаме двайсет процента комисиона, което е с десет процента повече от това, което получаваме сега, но с петнайсет процента по-малко, отколкото клиентът плаща на всички тези отделни хора. Ние печелим повече, клиентът плаща по-малко и всички са доволни.

Той махна пренебрежително с ръка.

— „Линкс“ са, както се казва, друга бира. От самото начало знаех, че съм попаднал на златна мина, и затова не позволих на никого да припари близо до нея. Работата по схемата, която ти предлагаш, изисква много повече средства. Освен това повечето клиенти няма да искат подобна централизация на делата им, дори да им струва по-евтино. При такава система съществува много по-голяма опасност от лошо управление или злоупотреби.

— Ще има редовни ревизии. Настоящата система също не ги защитава от лошо управление. Три четвърти от мениджърите се интересуват повече от собствената си печалба, отколкото от интересите на клиентите. Оливия Крайтън е идеалният пример. Тя мрази да участва в реклами, но Бъд Шарп не й позволява да приеме ролите, които й се предлагат, защото не се плащат толкова добре, колкото рекламите. Оливия има още няколко творчески години пред себе си и е способна на много повече. Това се нарича лошо и късогледо управление.

Паркър погледна часовника си и Фльор разбра, че е изгубила, но бе решена да опита докрай.

— Можем да спечелим повече пари от подобна организация и ще бъде много по-ефективно за клиентите. Ако сме по-взискателни в подбора им, да бъдеш представляван от агенцията на Паркър Дейтън, ще стане привилегия. Ние ще се превърнем в „елитна агенция“ и големите клиенти ще се тълпят на прага ни.

— Фльор, ще се опитам да ти го обясня още веднъж и моля те, следи внимателно движението на устните ми, ако не чуваш добре. Нямам намерение да бъда Уилям Морис*. Нито пък Ай Си Ем Партнерс**. Напълно съм щастлив със сегашното положение.

[* Агенцията на Уилям Морис, известна още като УМА, е най-дългогодишната агенция за млади таланти, основана още през 18998 г. – Б.пр.]

[** Агенция за литературни и други таланти с представителства в Лос Анджелис, Ню Йорк, Вашингтон и Лондон. – Б.пр.]

Не биваше да си губи времето. Но докато вървеше към офиса си, Фльор не можеше да спре да мисли за идеята. Ако някой почтен и надежден агент се бе погрижил за интересите й, когато беше на деветнайсет, сега нямаше да й липсват два милиона долара.

През целия ден, а и през следващата седмица идеята за „елитната агенция“ не й даваше мира. Да обедини толкова дейности, щеше да е много по-скъпо, отколкото създаването на стандартна агенция. Естеството на проекта изискваше престижна локация със скъпо обзаведени офиси, разнородни сътрудници, при това високо платени. Щеше да й струва цяло състояние, за да започне. Но, колкото повече мислеше за агенцията, толкова повече се убеждаваше, че един разумен, почтен и с добро образование човек ще може да се справи. За съжаление, този човек имаше спестени само пет хиляди долара в банката и недостатъчно смелост.

Същата вечер тя се срещна със Саймън Кейл в един индийски ресторант, за да похапнат пиле тандури.

— Какво би направил – поде тя, – ако не беше безобразно богат и имаш нужда от много пари?

Той си взе няколко семенца от див копър от купата пред себе си.

— Ще чистя апартаменти. Говоря сериозно, Фльор, напоследък е невъзможно да намериш добра прислуга. Бих платил цяло състояние за някоя надеждна и трудолюбива камериерка.

— Говоря сериозно. Какво ще направиш, ако имаш само пет хиляди долара в банката, а се нуждаеш от много повече? Да кажем, от шестцифрена сума.

— Изключваме ли търговия с наркотици?

Тя повдигна вежди.

— Ами в такъв случай… – Той си избра още няколко семенца от купата. – Бих казал, че най-бързият начин е да вдигнеш телефона и да се обадиш на онази кучка Гретхен Казимир.

— Изключено.

Завинаги бе приключила с професията на модел. Ако се заеме с този проект – не че беше много вероятно, но ако го осъществи – трябваше да бъде изцяло неин.

— Мислила ли си за проституция?

— Мрежестите чорапи са толкова вулгарни.

Саймън изтръска едно заблудено семенце от копъра от ръкава на сивия си копринен костюм.

— След като сме толкова придирчиви, най-добрият начин е да поискаш заем от някой безобразно богат приятел.

— Ти би ми заел пари, нали? – сладко му се усмихна Фльор. – Трябва само да поискам.

Той сви устни.

— Което, разбира се, ти няма да направиш.

Тя се наведе през масата и лепна една целувка на бузата му.

— Други предложения?

— Ммм… Питър, предполагам. Това е следващият ти най-добър вариант, имайки предвид всички тези глупави ограничения, които си налагаш.

— Нашият Питър Забел? Соло китаристът на „Неон Линкс“? Как би могъл той да ми помогне?

— Кажи ми, че се шегуваш, скъпа. Ти сама си го свързвала с брокерите му. Питър знае повече за правенето на пари от всеки друг, когото познавам. Благодарение на него спечелих цяло състояние от благородни метали и новите акции на борсата. Не мога да повярвам, че не ти е давал някой и друг съвет.

Фльор бе толкова сащисана, че едва не прекатури чашата си с вода.

— Да не би да искаш да кажеш, че е трябвало да го взема на сериозно?

— Фльор… Фльор… Фльор…

— Но той е такъв идиот!

— Банкерът му определено няма да се съгласи с теб.

Измина още една седмица, преди Фльор да събере кураж да се обади на Питър и да му изложи малко мъгляво ситуацията.

— Какво мислиш? Говорим хипотетично. Може ли някой да започне бизнес само с пет хиляди долара?

— Зависи дали си склонна да ги загубиш, или не – отвърна Питър. – Голямата възвръщаемост означава голям риск. Да кажем, че се захванеш с търговия на Стоковата борса – валута, петрол, пшеница. Ако цената на захарта поевтинее с едно пени за фунт, може да загубиш вложенията си. Много е рисковано. Има вероятност да се окажеш в много по-лошо положение от сегашното.

— Аз предполагам… Да. – И после, за голям свой ужас, се чу да казва: – Не ми пука. Кажи ми какво трябва да направя.

Питър й обясни основното и тя започна всяка свободна минута да заравя нос в книгите и статиите относно търговията на Стоковата борса, които той й препоръча. Докато пътуваше с метрото, четеше двуседмичното списание за глобалните търговски аспекти „Търговски обзор“ и заспиваше с ежеседмичника на Кларънс Барън, съдържащ финансова информация, пазарни тенденции и съответната статистика, подпрян на възглавницата. Лекциите по бизнес и икономика, които бе посещавала, й помагаха да схване основното, но дали наистина имаше смелостта да го направи? Не. Но въпреки това щеше да рискува.

Следвайки съвета на Питър, тя инвестира две хиляди долара в соя, откупи договор за втечнен пропан-бутан и след като проучи прогнозата за времето, вложи останалото в портокалов сок. Флорида бе връхлетяна от свирепа студена вълна, соята изгни заради проливните дъждове, но втечненият пропан-бутан удари тавана. Крайният резултат бяха седем хиляди долара. Този път раздели капитала си между мед, твърда пшеница и още соя. Цените на медта и пшеницата се сгромолясаха, но поскъпването на соята й помогна да спечели девет хиляди долара.

Тя реинвестира всичко до стотинка.

* * *

На първи април, Денят на шегата, Киси получи мечтаната роля на Маги от „Котка върху горещ ламаринен покрив“. Тя танцуваше из апартамента им, докато на един дъх й съобщаваше изумителната новина.

— Бях решила да се откажа! И тогава ми се обади това момиче, с което посещавахме заедно два от моите актьорски класове. Спомнила си е сцената, която направих… Не мога да повярвам! Следващата седмица започваме репетициите. Разбира се, парите са кът и постановката ще е твърде скромна, за да привлече вниманието на авторитетите в театралния свят, но поне отново ще играя!

След като репетициите започнаха, Фльор по цели дни не виждаше Киси, а когато се засичаха, приятелката й беше някак затворена и необщителна. Нито един красавец не навести апартамента и Фльор накрая я обвини в целомъдрие.

— Пазя си сексуалната енергия – обясни Киси.

В деня на представлението Фльор беше толкова нервна, че не можа да хапне нито троха. Не искаше Киси да бъде унизена, а не можеше да си представи как нейната малка пухкава топчица, нейната скъпа съквартирантка ще изиграе такава трудна роля като Маги. Киси бе родена за ситкоми, в които упорито отказваше да участва.

Товарният асансьор я отведе до студено таванско помещение в Сохо, с остарели и шумни водопроводни тръби и лющеща се боя. Малката сцена беше празна, в единия й край се виждаше само голям железен креват. Фльор се опита да се убеди, че що се отнася до Киси, леглото е добро предзнаменование.

Публиката се състоеше от безработни актьори и гладуващи художници, не се мяркаше никакъв агент по кастинга. Брадат тип, който миришеше на ленено масло, се наведе към нея от задния ред.

— На кого си приятелка – на булката или на младоженеца?

— Ъ… на булката – смотолеви Фльор.

— Да, и аз така си помислих. Хей, имаш страхотна коса, много ми харесва.

— Благодаря.

Косата й сега стигаше до раменете и привличаше повече внимание, отколкото й се нравеше, но да я отреже й се струваше проява на слабост.

— Искаш ли някой път да излезем някъде?

— Не, благодаря.

— Супер – отвърна мъжът, явно свикнал с откази.

За щастие, спектакълът започна. Фльор пое дълбоко дъх и мислено кръстоса пръсти. Зад сцената се чу шум от душ и Киси се появи в старинна дантелена рокля. Акцентът й бе силен като уханието на жасмин през лятото. Тя свали роклята и се протегна като котка, драскайки с нокти във въздуха. Мъжът до Фльор се размърда на стола.

Два часа публиката седеше като омагьосана, докато Киси се разхождаше, съскаше и драскаше из сцената. С печален, отчаян еротизъм и глас, шипящ като евтина талкова пудра, изразяваше сексуалната неудовлетвореност на Маги. Това бе едно от най-завладяващите изпълнения, които Фльор някога бе виждала, и в него се изливаше цялата душа на Киси Сю Кристи.

Когато представлението свърши, Фльор се чувстваше изцедена. Чак сега разбираше проблема на Киси. Ако Фльор, най-добрата й приятелка, не вярваше в амплоато й на сериозна актриса, как Киси би могла да убеди режисьора?

Фльор си проправи път през тълпата.

— Ти беше невероятна! – възкликна, когато стигна до Киси. – Никога не съм виждала нищо подобно!

— Зная – изкиска се Киси. – Ела да ми кажеш колко съм прекрасна и неустоима, докато се преобличам.

Фльор я последва в импровизираната гримьорна, където Киси я представи на останалите актриси. Тя побъбри с всички, после се настани на един стол до тоалетката на Киси и поне стотина пъти повтори колко изумителна е била.

— Всички ли са облечени? – разнесе се мъжки глас от другата страна на вратата. – Трябва да взема костюмите.

— Само аз още не съм, Майкъл! – извика Киси. – Влизай. Искам да те запозная с един човек.

Вратата се отвори. Фльор се обърна.

— Фльоринда, неведнъж си ме слушала да говоря за великолепния дизайнер по костюмите и бъдещ любимец на звездите. Фльор Савагар, запознай се с Майкъл Антон.

Светът застина като филмов кадър, когато се повреди прожекционният апарат. Мъжът беше облечен в старомодна пурпурна свободна сатенена риза и широк вълнен панталон с тиранти. На двайсет и три не беше много по-висок от последния път, когато го бе видяла, може би около метър и седемдесет. Лъскавата му руса коса падаше на дълги вълни до брадичката, имаше тесни рамене, малък гръден кош и фини черти на лицето.

Киси постепенно разбра, че нещо не е наред.

— Двамата познавате ли се?

Майкъл Антон кимна. Фльор пое дълбоко дъх и събра сили.

— Това е един от най-върховните ти моменти, Киси – рече тя с възможно най-нехаен тон. – Майкъл е моят брат Мишел.

— О, Боже! – ахна Киси, докато погледът й се местеше между двамата. – Дали да посвиря на орган, или нещо подобно?

Мишел пъхна ръка в джоба на панталона и се облегна на вратата.

— Какво ще кажеш да изсвириш няколко ноти на една от онези свирки, как се казваха – казу или нещо подобно?

Той се държеше с уморена грация, свидетелстваща за стари пари и аристократична кръв. Също като Алексей. Но когато я погледна, тя видя очи, наситено сини като пролетни зюмбюли.

Вдървените й пръсти стиснаха чантата.

— Знаеше ли, че съм в Ню Йорк?

— Знаех.

Повече не можеше да стои тук с него.

— Трябва да вървя.

Тя целуна набързо Киси по бузата и с бързи крачки се изнесе от гримьорната, като му кимна кратко.

Киси я настигна на улицата.

— Фльор! Почакай! Нямах представа.

Фльор се усмихна сковано.

— Няма нищо, не се притеснявай. Просто беше шок, това е всичко.

— Майкъл е… Той наистина е страхотен човек.

— Това е… чудесно. – Фльор зърна едно такси и пристъпи напред с вдигната ръка. – Върви на купона с колегите си, Магнолия, и ги накарай да ти се поклонят доземи, когато влезеш в стаята.

— Мисля, че е по-добре да се прибера с теб у дома.

— Да не си посмяла! Това е твоята голяма нощ и ще се насладиш на всяка минута.

Качи се в таксито, махна и затръшна вратата. Докато колата потегляше, Фльор се отпусна на седалката и позволи на старата горчивина отново да я обгърне.

* * *

През следващите седмици Фльор се опита да забрави за Мишел, но една вечер се озова на Западна петдесет и пета улица. Движеше се покрай магазините и изучаваше номерата, изписани над вратите, вече затворени в този час. Откри адреса, който търсеше. Мястото беше добро, но фасадата с нищо не впечатляваше. Витрината бе малка и слабо осветена… но на нея бяха изложени най-красивите дрехи, които Фльор бе виждала.

Мишел очевидно бе противник на съвременните модни тенденции, принуждаващи жените да се обличат в смокинги и вратовръзки и да приличат на мъже. На малката витрина на бутика бяха изложени четири прелестни женствени рокли, извикващи във въображението ренесансови картини. Докато се любуваше на коприната, жарсето и изящно драпирания крепдешин, Фльор се опитваше да си спомни от колко време не си бе купувала прилични дрехи. Тези прелестни рокли сякаш я порицаваха.

* * *

След пролетта дойде лятото, а после есента. Театралната работилница на Киси се закри и тя се присъедини към друга театрална група, която изнасяше представления изключително в Ню Джърси. Фльор отпразнува двайсет и петия си рожден ден, като убеди Паркър да й повиши заплатата и вложи парите в какао.

Губеше по-често, отколкото печелеше, но затова пък, когато ги имаше, печалбите бяха внушителни. Фльор бързо се учеше от собствените си грешки и първоначалните й пет хиляди долара се учетвориха, после отново се учетвориха. За съжаление, колкото повече пари печелеше, толкова й бе по-трудно да се разделя с тях и да ги влага в рисковани начинания. Четирийсет хиляди долара за нея бяха също толкова безполезни, както и пет хиляди.

Настъпи зимата. Тя се увлече от сделките с медта и за шест седмици спечели почти трийсет хиляди долара, но стресът бе прекалено голям и получи болки в стомаха. Цената на говеждото се покачи, а на свинското спадна. Тя продължи в същия дух – инвестираше, реинвестираше, гризеше ноктите си до живеца.

На първи юни, година и половина, след като се бе хвърлила във водовъртежа на Стоковата борса, тя се взираше в балансовия отчет и не можеше да повярва на очите си. Беше успяла. Въоръжена само с дързост и решителност, тя бе натрупала достатъчно пари, за да започне собствен бизнес. На следващия ден вложи всичко, което притежаваше, в едномесечен депозит в Чейс Манхатън Банк.

Няколко вечери по-късно, когато влизаше в апартамента, чу телефона да звъни. Прекрачи търкалящите се обувки с високи токчета на Киси, прекоси стаята и вдигна телефонната слушалка.

— Здравей, enfant.

Бяха изминали почти пет години, откакто за последен път бе чула познатото ласкаво обръщение. Пръстите й стиснаха телефонната слушалка и тя се застави да поеме дълбоко дъх.

— Какво искаш, Алексей?

— Без светски любезности?

— Разполагаш точно с една минута, след което затварям.

Той въздъхна тежко, сякаш го бе обидила.

— Много добре, cherie. Обадих се, за да те поздравя за неотдавнашните ти финансови печалби. Някои вложения бяха доста безразсъдни, но успехът не се оспорва. Доколкото разбрах, днес си започнала да се оглеждаш за подходящ офис.

Фльор изстина.

— Откъде знаеш?

— Вече ти казах, cherie. Мое задължение е да зная всичко, което се отнася до хората, за които съм загрижен.

— Ти не си загрижен за мен – процеди тя сковано. – Престани да играеш игрички.

— Тъкмо обратното, наистина съм много загрижен за теб. Чаках това много дълго, cherie. Надявам се, че няма да ме разочароваш.

— Чакал си много дълго кое? За какво говориш?

— Пази мечтата си, cherie. Пази я по-добре, отколкото аз моята.

* * *

Фльор опря лакти на перилото на верандата и се загледа в светлокафявата трева върху дюните, полюшваща се от лекия вятър, огряна от гаснещите лъчи на слънцето. Плажната лятна къща в Лонг Айланд, модернистична постройка с остри ъгли, от стъкло и стени с дървена обшивка, на места напукана от дъждовете и слънцето, сякаш се сливаше с пясъка и водата. Тя се радваше, че беше поканена тук за празничния уикенд на Четвърти юли. Имаше нужда да се махне за малко от града, да се разсее, за да не чува въртящата се магнетофонна ролка в главата й, неспирно повтаряща думите на Алексей: Пази мечтата си. Алексей не бе забравил това, което бе сторила на неговия „Роял“ – тя и не го очакваше – и все още жадуваше за отмъщение. Но освен да си държи очите отворени на четири, Фльор не се сещаше какво друго би могла да направи.

Пропъди тревогите и се замисли за четириетажната къща в Горен Ийст Сайд, която бе наела за новите си офиси. Ремонтните дейности вече бяха започнали и тя се надяваше, че до средата на август ще може да се нанесе, но преди това трябваше да се заеме с наемането на персонал. С повече късмет и без никакви големи непредвидени разходи, тя имаше достатъчно пари, за да задържи агенцията на повърхността до пролетта. За съжаление, за бизнес като нейния беше нужна поне година, за да се утвърди, така че тя от самото начало беше изложена на риск, но това означаваше, че трябва да работи още по-усилено и с двойно по-голяма енергия. А Фльор бе установила, че много я бива за това

Надяваше се, че поне още малко ще получава заплатата си от Паркър, но щом откри какво е замислила, той начаса я уволни. Раздялата им бе пропита със злъч и неприятни нападки. „Линкс“ се бе разпаднала, а Паркър бе прехвърлил твърде голяма част от работата на Фльор. Сега я обвиняваше, че предателството й го принуждава да се разправя с негодуващите клиенти, които бе занемарил.

Фльор бе решила да разшири дейността на своята „елитна агенция“, като включи не само музиканти и актьори, а и подбрани писатели и дори художници – всеки, който според нея имаше потенциал да се издигне на върха. Вече бе подписала с „Раф Харбър“ – рок групата, която Саймън Кейл бе основал, и бе измъкнала Оливия Крайтън от алчните лапи на Бъд Шарп. И естествено, Киси. Тримата имаха добър потенциал за печалба, какъвто тя търсеше, но само трима клиенти не бяха достатъчни, за да се задържи дълго в бизнеса, след като свърши първоначалният й капитал.

Вдигна слънчевите си очила на челото и се замисли за Киси. Като се изключи магнетичното й превъплъщение в образа на Ирина от „Вишнева градина“ в студийна постановка и роля с една реплика в сапунена опера на Си Би Ес, нищо значимо не се бе случило в професионалната й кариера след спектакъла на „Котка върху горещ ламаринен покрив“. Киси отново бе спряла да ходи на прослушвания. Напоследък твърде много мъже минаваха през вратата на спалнята й и всеки нов любовник беше по-мускулест и по-тъп от предишния. Киси се нуждаеше от представяне, а Фльор още не можеше да измисли как да го уреди, а това не беше много окуражаващо за някого, който до пролетта трябваше да се докаже.

През стъклените врати зърна Чарли Кинканун – домакина им за уикенда. Чарли бе финансирал постановката на „Вишнева градина“ и така Фльор се бе запознала с него. Беше болезнено очевидно, че е влюбен до уши в Киси, но тъй като беше умен, чувствителен и преуспял, Киси не му обръщаше внимание. Тя предпочиташе яки загубеняци.

Вратите към вътрешния двор се плъзнаха зад гърба й и Киси пристъпи на верандата. Беше облечена за купона в миниатюрно гащеризонче на розови и сини райета. От ушите й висяха големи сребърни обеци с формата на сърце, а каишките на розовите й сандали с плоска подметка бяха украсени с разноцветни мъниста. Приличаше на седемгодишно момиченце с големи гърди.

— Става късно, Фльоринда, и гостите на онзи-как-му-беше-името започнаха да пристигат. Не смяташ ли да се преоблечеш?

Тя смукна от сламката с червило по края, топната във висока чаша с пиня колада.

— След минута. – Белите шорти, които Фльор бе навлякла върху черния бански, имаха отпред петно от горчица, а косата й висеше на клечки от солената вода. Тъй като Чарли Кинканун бе финансирал две-три постановки извън Бродуей, тя се надяваше да осъществи няколко контакта на купона довечера, затова се налагаше да изглежда прилично. Но първо се протегна, измъкна чашата с коктейла от ръката на Киси и отпи една глътка. – Ще ми се да престанеш да го наричаш „онзи-как-му-беше-името“. Чарли Кинканун е много мил и приятен мъж, при това богат.

Киси сбърчи нос.

— Тогава му стани гадже.

— Може и да му стана. Той ми харесва, Киси. Наистина ми харесва. Чарли е първият мъж, с когото си излизала, който не яде банани и не се блещи прехласнато срещу Емпайър Стейт Билдинг.

— Супер. Подарявам ти го с благословията си. – Киси взе от ръката й чашата с пиня колада. – Той ми напомня на един баптистки свещеник, когото някога познавах. Искаше да ме спаси, но се страхуваше, че ако го направи, ще спра да развратнича.

— Ти не „развратничиш“ с Чарли Кинканун. Ако имаш такова огромно желание да бъдеш секс бомба, прави го на сцената, там поне ще спечелиш пари и за двете ни.

— Говориш като истинска кръвопийца. От теб ще излезе страхотен агент. Между другото, забеляза ли онези момчета на плажа днес следобед, които се препъваха един в друг, опитвайки се да привлекат вниманието ти?

— Онова с бебешката чаша или другото, което размахваше светлинния меч от „Междузвездни войни“? – Ако слушаше Киси, щеше да повярва, че всеки мъж на земята мечтае за нея. Изтръска пясъка от краката си и се отправи към вратата. – По-добре да си взема един душ.

— И си облечи нещо прилично. Няма значение. Напразно се хабя.

— Сега съм бизнес магнат. Трябва да имам сериозен и делови вид.

— Онзи глупава черна рокля, която си донесла, те кара да изглеждаш мъртва, а не сериозна и делова.

Фльор не й обърна внимание и влезе вътре. Къщата имаше скосени тавани, облицовани с плочи подове и минималистична японска мебел. Тя видя собственика да седи върху диван, тапициран със златистожълта дамаска, и да се взира мрачно в чаша, пълна с нещо, което приличаше на двоен бърбън.

— Може ли да поговорим за минутка, Фльор? – попита той.

— Разбира се.

Домакинът отмести „Заекът се завръща“*, която четеше, за да й направи място до себе си. Чарли Кинканун й напомняше на герой, който Дъстин Хофман би могъл да изиграе – мъж, който въпреки парите си, успяваше да изглежда не съвсем в час с останалия свят. Имаше къса тъмна коса и приятни, леко неправилни черти в комбинация със сериозни кафяви очи, скрити зад очила с рогови рамки.

[* Роман от Джон Ъпдайк. – Б.пр.]

— Нещо не е наред ли? – попита тя.

Той завъртя чашата между пръстите си.

— Срамувам се, че ще прозвуча като неопитен юноша, но как преценяваш шансовете ми с Киси?

— Трудно е да се каже – опита да се измъкне Фльор.

— С други думи – никакви.

Той изглеждаше толкова тъжен и сладък, че сърцето й се сви от мъка за него.

— Вината не е твоя. В момента Киси е в тежък период на саморазрушение, което означава, че й е особено трудно да види човека в мъжа.

Чарли се замисли над думите й, а кафявите му очи станаха още по-сериозни.

— Настоящата ситуация е интересна размяна на ролите за мен. Свикнал съм жените да са активната страна. Зная, че не съм велик сексуален обект, но те обикновено не обръщат внимание на това заради парите ми.

Фльор се усмихна. Малцина бяха способни на подобна откровена самоирония и той й стана още по-симпатичен. Все пак трябваше да защити приятелката си.

— Какво точно искаш от нея?

— Не разбирам какво имаш предвид.

— Истинска връзка ли искаш, или всичко е само секс?

— Разбира се, че искам истинска връзка. Секс мога да намеря навсякъде.

Чарли изглеждаше толкова обиден, че тя остана доволна.

— Не зная дали това ще сработи, или не – подхвана след кратък размисъл Фльор, – но с изключение на Саймън, ти си единственият мъж, който е разбрал колко умна е Киси. Може би ще можеш да привлечеш вниманието й, ако пренебрегнеш тялото й и се съсредоточиш върху мозъка й.

Той я изгледа укорително.

— Не искам да прозвуча като шовинист, но е трудно да се пренебрегне тялото на Киси, особено за някой като мен, който има доста силни сексуални желания.

Тя му се усмихна съчувствено.

— Извинявай, но това е най-доброто, което мога да те посъветвам.

Пристигнаха неколцина гости и мъжки глас с лек акцент достигна до нея. Фльор вдигна глава и видя Мишел да влиза в стаята. Той беше част от театралната група на Киси и тя трябваше да се досети, че е поканен. Цялото й удоволствие от уикенда се изпари.

През годината, откакто се срещнаха, двамата два пъти се натъкваха един на друг и двата пъти едва си размениха по няколко думи. Спътникът на Мишел беше мускулест млад мъж с тъмна коса, която непрекъснато падаше върху очите му. Танцьор, реши Фльор, когато краката му машинално заеха първа позиция.

Стъклените врати бяха най-близкото й спасение. Тя му кимна кратко, извини се на Чарли и отново се изсули навън.

Луната бе изгряла, Киси бе изчезнала, а плажът пустееше. Фльор се нуждаеше от няколко минути, за да нахлузи бронята, преди да се върне вътре, да вземе душ и да се преоблече. Запъти се към морския бряг, после се разходи по мокрия пясък, по-далеч от къщата. Трябваше да се стегне, да не позволява толкова лесно да губи самообладание, ала всеки път, когато видеше Мишел, имаше чувството, че отново се е върнала в детството.

Удари палеца си в камък, който не бе видяла, че стърчи от пясъка. Беше се отдалечила повече, отколкото възнамеряваше, и се обърна, за да се върне, но точно в този момент един мъж изникна иззад дюните на четирийсетина метра от нея. Нещо в стойката му в комбинация със самотния плаж я накара мигом да застане нащрек. Тъмният му силует се открояваше на фона на нощното небе – висок мъж, много по-едър и силен, отколкото всеки, с когото би искала да си има работа, а и явно проявяваше интерес към нея. Погледът й машинално се стрелна към далечните светлини на плажната къща, но разстоянието бе твърде голямо и дори и да извика за помощ, никой нямаше да я чуе.

Животът в Ню Йорк я бе направил параноична. Мъжът навярно беше някой от гостите на Чарли, отдалечил се от купона също като нея. На лунната светлина въображението й смътно очерта рошавата глава на Чарлс Менсън* и още по-рунтавите му мустаци. Думата „суматоха“, заглавието на книгата на Винсънт Буглиози, просветна като мълния в главата й. Тя ускори крачка и се приближи до водата.

[* Американски престъпник, обявен за виновен за убийството на Шарън Тейт, бременната съпруга на Роман Полански, и още няколко жени, понастоящем излежава доживотна присъда. – Б.пр.]

Мъжът изведнъж захвърли кутията с бира и се запъти към нея. Движеше се с дълги, бързи крачки и всяка клетка в тялото й се напрегна. Параноична или не, но нямаше намерение да стои и да чака, за да разбере какво искаше той. Заби крака в мокрия пясък и хукна.

Отначало чуваше само собственото си тежко дишане, но много скоро долови тропота на крака по пясъка зад нея. Сърцето й бясно заби. Той се бе втурнал след нея и тя трябваше да му избяга. Каза си, че може да го направи. Сега тичаше почти всеки ден. Мускулите й бяха силни. Трябваше само да увеличи скоростта.

Продължи да тича върху набития мокър пясък близо до водата. Разтягаше крака, размахваше ръце. Докато бягаше, не откъсваше поглед от плажната къща, ала тя все още бе отчайващо далеч. Ако се насочи към дюните, щеше да затъне в по-дълбокия пясък, но и той също. Пое дълбоко въздух. Рано или късно, мъжът щеше да изостане. Тя можеше да се справи. Фльор се напрегна и затича с все сили.

Мъжът не изоставаше.

Дробовете й изгаряха, тя изгуби ритъма, задъхваше се. Думата „изнасилване“ кънтеше в главата й. Защо той не се отказваше?

— Остави ме на мира! – изкрещя младата жена.

Думите се изкривиха, превръщайки се в непонятни звуци, а тя изгуби още малко безценен въздух.

Той изкрещя нещо. Близо. Почти в ухото й. Гърдите й пламтяха. Мъжът докосна рамото й и Фльор изпищя. В следващия миг земята се надигна и двамата се строполиха на пясъка. Той отново извика същото и този път тя го чу.

— Цветенце!

Беше паднал отгоре й. Фльор се опитваше да си поеме дъх под тежестта му, пясъкът заскърца между зъбите й. С последни сили сви ръка в юмрук и замахна силно. Разнесе се рязко възклицание. Тежестта намаля, а краищата на косите му докоснаха бузата й, когато се повдигна на ръце над нея. Тя почувства дъха му върху лицето си и отново го удари.

Той се отдръпна, а Фльор се нахвърли върху него. Изпълзя на колене и започна да го налага с юмруци, където й падне – по ръката, шията, гърдите – всеки удар бе съпроводен с ридание.

Най-после ръцете му се извиха като менгеме и я стиснаха.

— Престани, цветенце! Аз съм. Джейк.

— Зная, че си ти, копеле! Пусни ме!

— Не и докато не се успокоиш.

Тя дишаше учестено, с лице, притиснато към тениската му.

— Спокойна съм.

— Не си.

— Спокойна съм! – Тя си пое дъх и снижи глас. – Спокойна съм. Наистина.

— Сигурна ли си?

— Сигурна съм.

Той бавно я пусна.

— Добре тогава. Аз…

Фльор го цапардоса по главата.

— Кучи син!

— Оох!

Той вдигна ръка.

Следващият й юмрук го улучи по рамото.

— Ти, нагло, омразно…

— Престани! – Джейк сграбчи китката й. – Ако отново ме удариш, кълна се, ще ти отвърна.

Фльор сериозно се съмняваше, че ще изпълни заканата си, но клокочещата в гърдите й ярост бе започнала да стихва, ръцете я боляха и толкова й се виеше свят, че се боеше, че ще повърне, ако отново замахне.

Той клекна на пясъка до нея. Сплъстената му разрошена коса стигаше почти до раменете, а мустаците скриваха цялата му уста, с изключение на тази невъзможно пухкава долна устна.

С тениската с логото на „Найки“, която не му стигаше до кръста, избелелите кафяви шорти и дългата коса като на беглец от закона, Джейк със същия успех можеше да носи върху гърдите си табела с надпис: УБИВАМ ЗА КЪШЕЙ ХЛЯБ.

— Защо не ми каза, че си ти?

Гласът й прозвуча като писклив вой заради недостига на въздух.

— Мислех, че си ме познала.

— И как да те позная? Тъмно е, а ти мязаш на издирван престъпник!

Той пусна китката й и се изправи, олюлявайки се. Не така си представяше тя срещата им. Не биваше да е с изплескани с горчица бели шорти и сплъстени коси, изхлузващи се от гумения ластик. Във фантазиите си се виждаше обсипана с диаманти, застанала величествено на стъпалата на казиното в Монте Карло, от едната страна под ръка с някой европейски принц, а от другата – с Лий Якока*.

[* Американски бизнесмен (р. 1924), създал с екипа си „Форд Мустанг“, допринесъл за възраждането на корпорацията „Крайслер“. – Б.пр.]

— Снимам нов филм за Калибър – рече той. – Птичаря Калибър е ослепял, затова трябва да се науча да използвам колта си по звука. – Докато се изправяше, разтри рамото си. – Откога си станала такава пъзла?

— Откакто един мъж с вид на сериен убиец изскочи насреща ми иззад една пясъчна дюна.

— Ако окото ми посинее…

— Надявам се.

— По дяволите, Фльор…

Нищо не ставаше, както си го бе представяла. Фльор искаше да е хладна и далечна, да се държи, сякаш смътно си го спомня.

— Значи, снимаш нов филм за Калибър. Колко жени удряш този път?

— Птичаря Калибър става по-чувствителен.

— Трябва да е истинско изпитание за теб.

— Не бъди злобарка, става ли?

В главата й избухнаха фойерверки и Фльор като че ли отново се пренесе под проливния дъжд на моравата пред къщата на Джони Гай Кели, завършвайки разговора, който едва бяха започнали.

— Ти ме използва да завършиш филма си. – Изплю думите през скованата си челюст. – Аз бях глупаво, наивно дете, което не искаше да си свали дрехите, но машината за любов на господин Голяма работа се задейства и набързо се справи с проблема. Ощастливи ме и ме накара с радост да сваля всичко. Мислеше ли за мен, докато ти връчваха „Оскара“?

Искаше да види вина, а вместо това той я нападна:

— Ти беше жертва на майка си, не моя – поне не чак толкова много. Изясни се с нея. А междувременно не обвинявай за всичко мен. Аз изгубих повече, отколкото можеш да си представиш.

Яростта й се взриви с нова сила.

— Ти! Ти сериозно ли се опитваш да се изкараш жертва?

Фльор отново замахна неволно с ръка. Нямаше намерение да го удря, но ръката й сякаш действаше по собствена воля.

Той я улови, преди да го удари.

— Да не си посмяла.

— Мисля, че е по-добре да свалиш ръцете си от нея – разнесе се познат глас откъм дюните.

И двамата се обърнаха и видяха Мишел. Приличаше на момче, случайно озовало се в компания на гиганти.

Джейк охлаби хватката си, но не пусна ръката й.

— Това е частно парти, приятел, така че по-добре не си пъхай носа в чужди дела.

Мишел се приближи. Беше облечен в спортно карирано сако и жълта мрежеста тениска. Вятърът разпиляваше меките руси кичури върху финото му, изваяно лице.

— Да се връщаме в къщата, Фльор.

Тя се втренчи слисано в брат си и изведнъж осъзна, че незнайно как, той се бе обявил за неин защитник. Беше абсурдно. Мишел беше половин глава по-нисък от нея, а се осмеляваше да предизвика Джейк Коранда, мъж с мълниеносни рефлекси и страховит поглед на закоравял бандит.

Устните на Джейк се извиха присмехулно.

— Това е между мен и нея и ако не искаш да ти изритам задника, по-добре се омитай и ни остави насаме.

Звучеше като реплика от филм на Калибър и тя едва не се намеси, за да сложи край на тази смешна сцена. Трябваше да се намеси… но не го направи. Мишел, нейният закрилник. Наистина ли щеше да остане и да я защити?

— С удоволствие ще си тръгна – рече той с тих глас, – но Фльор идва с мен.

— Не разчитай на това – процеди Джейк.

Мишел пъхна ръце в джобовете на панталона, отказвайки да помръдне. Знаеше, че не му стигат физически сили да я отнеме насила от Джейк, затова бе решил да изчака и да го остави той да действа.

Птичаря Калибър не бе свикнал да си има работа с противник с тих глас, мека руса коса и деликатна физика.

Очите му се присвиха, когато се извърна към Фльор.

— Твой приятел?

— Той е… – Тя преглътна с усилие. – Това е брат ми, Майкъл Ан…

— Аз съм Мишел Савагар.

Джейк ги огледа внимателно, после отстъпи назад и ъгълчето на устата му леко се изкриви.

— Трябваше веднага да го кажеш. Отдавна се придържам към правилото да не бъда на едно и също място едновременно с двама представители на семейство Савагар. По-късно ще се видим, Фльор.

С тези думи се отдалечи надолу по плажа.

Фльор остана за миг втренчена в пясъка, после вдигна глава и прикова поглед в брат си.

— Той можеше да те прекърши надве.

Мишел сви рамене.

— Защо го направи? – попита меко тя.

Той отмести очи от нея и зарея поглед към океана.

— Ти си моя сестра – отвърна просто. – Аз съм мъж, мой дълг е да те защитавам.

Закрачи към къщата.

— Почакай.

Тя се отправи към него. Пясъкът теглеше краката й назад като стари мъчителни окови, но тя се освободи. В съзнанието й се мярнаха красивите рокли, които бе видяла във витрината на магазина. Що за човек бе той?

Той я изчака да приближи, но когато Фльор стигна до него, не знаеше какво да му каже. Прокашля се.

— Искаш ли… искаш ли да отидем някъде и да поговорим?

Изминаха няколко секунди.

— Добре.

Настаниха се в колата му и той подкара древното Ем Джи. Стигнаха мълчаливо до един крайпътен ресторант в Хамптън Бей. От джубокса се лееше гласът на Уили Нелсън, а сервитьорката им донесе миди, пържени картофки и кана бира. Отначало неуверено и със запъване Фльор започна да му описва детството си в манастира.

Той на свой ред й разказа за училището и за обичта към баба си. Тя узна, че Соланж му е оставила парите, с които е започнал бизнеса си. Неусетно се изниза един час, после друг. Младата жена му обясни какво е да се чувстваш прокуден, а той й сподели за ужаса си, когато осъзнал, че е хомосексуалист. Докато сините светлини на неоновия надпис отвън на прозореца проблясваха в косите му, тя се облегна на надрасканата дървена облегалка на пейката и му каза за Флин и Белинда.

Очите му потъмняха и тя видя стаената в тях горчивина.

— Това обяснява много неща.

Разговаряха за Алексей и откриха, че се разбират идеално. Ресторантът постепенно се изпразни, скоро щяха да затварят.

— Толкова много ти завиждах – призна Фльор накрая. – Мислех, че имаш всичко, което ми бе отказано.

— А аз жадувах да съм на твоето място – отвърна Мишел. – Далеч от двамата.

От кухнята се чуваше потракването на съдове и сервитьорката им хвърляше сърдити погледи. Фльор разбра, че Мишел иска да й каже още нещо, но му беше трудно да изрече думите.

— Кажи ми.

Той сведе очи към очуканата маса.

— Искам да създам дрехи за теб – промълви накрая. – Винаги съм го искал.

* * *

На следващата сутрин Фльор облече оранжеви бикини на бели ивици, прибра косата си в хлабав кок и навлече къс бял плажен халат. В дневната нямаше никого, но през прозореца зърна Чарли и Мишел, излегнати върху шезлонги на терасата, да прелистват неделните вестници. Тя се усмихна, като видя как беше облечен днес Мишел – бермуди и изумруденозелена тениска с надпис на гърба: „Химическо за един ден“. След толкова години на ненужна омраза съдбата й бе направила неочакван подарък – брат. Още не можеше да го осмисли. Отиде в кухнята и си наля чаша кафе.

— Какво ще кажеш да налееш още една?

Тя се извъртя рязко и видя Джейк на прага. Дългата му коса бе мокра от душа. Беше облечен в сива тениска и избелели плажни шорти, които приличаха на същите, които носеше преди шест години, когато Белинда го бе поканила на барбекю в задния двор. Вече бе разбрала, че снощната им среща не е била случайна. Той беше един от гостите на Чарли, знаел е, че тя е тук, и бе излязъл да я търси.

— Сам си налей – изръмжа тя и се обърна.

— Снощи не исках да те изплаша. – Ръката му докосна нейната, докато се протягаше към кафеника. Лъхна я ухание на сапун и ментова паста за зъби. – Не бях съвсем трезвен. Съжалявам, цветенце.

Тя скръсти ръце пред гърдите.

— Аз също съжалявам. Че не ти сцепих главата.

Той се облегна на кухненския плот и отпи от кафето.

— Ти се справи добре в „Затъмнението“. По-добре, отколкото очаквах.

— Брей, благодаря.

— Искаш ли да се разходим по плажа?

Тя понечи да откаже, но чу един гостите на Чарли, който слизаше долу. Откриваше й се добра възможност да излее всичко, което й се бе насъбрало.

— След теб.

Двамата се измъкнаха през страничната врата, избягвайки групата на терасата. Фльор свали еспадрилите и ги захвърли. Вятърът подмяташе дългата му коса на безстрашен каубой от Дивия запад. Нито един от двамата не заговори, докато не стигнаха до водата.

— Тази сутрин си поговорих малко с брат ти. Майкъл е свестен тип.

Той наистина ли си въобразяваше, че може толкова лесно да отмие изминалите години?

— Искаш да кажеш, свестен за дизайнер.

— Няма да ме предизвикаш, колкото и да се стараеш.

Тя щеше да се погрижи за това.

Джейк се пльосна на пясъка.

— Хайде, цветенце, излей си душата.

Язвителните думи клокочеха в нея, гневът и горчивината бяха готови всеки миг да изригнат. Но докато гледаше как баща и син пускат китайско хвърчило с опашка в жълто и синьо, Фльор осъзна, че не може да изрече нито дума, не и ако искаше да запази малкото останки от гордостта си.

— Няма дълбоки белези – сви рамене младата жена. – Ти не беше чак толкова важен. – Застави се да седне до него на пясъка. – Ти си този, комуто се наложи да живее със стореното.

Джейк присви очи срещу слънцето.

— Ако не е било толкова важно, защо се отказа от кариера, с която печелеше купища пари? И защо аз не мога да напиша нито ред след „Затъмнение в неделя сутрин“?

Прониза я злорадо задоволство.

— Наистина ли не си написал нито ред?

— Не си чувала за нито една нова пиеса с моето име, нали? Получих шибан творчески блокаж.

— Много лошо.

Той метна една раковина във водата.

— Чудна работа. Пишех превъзходно, преди вие двете с мамичка да се появите.

— Я почакай. Да не би да обвиняваш мен?

— Не – въздъхна Джейк. – Просто се държа гаднярски.

— Най-после едно нещо, в което те бива.

Той я погледна в очите.

— Това, което се случи между нас през онзи уикенд, няма нищо общо с филма.

— Да бе. – Въпреки намерението й, думите сами потекоха: – Онзи филм означаваше всичко за теб, а аз съсипвах големия ти шанс. Едно деветнайсетгодишно хлапе, имало нещастието да се влюби погрешно в теб. Ти беше зрял мъж и отговорността беше изцяло твоя.

— Аз бях на двайсет и осем. И повярвай ми, през онази нощ не приличаше на дете.

— Моята майка ти е била любовница!

— Ако това ще те утеши, никога не сме стигали до мръсната част.

— Не искам да слушам.

— Единственото, което мога да кажа в своя защита, е, че не умеех да преценявам добре хората.

Фльор познаваше майка си достатъчно добре, за да повярва, че Белинда се е отказала толкова лесно, но не й пукаше.

— Щом си такъв господин Невинност, защо оттогава не си могъл да пишеш? Не претендирам, че мога да надникна в тъмните глъбини на психиката ти, но сигурно има някаква връзка между творческия ти блокаж и това, което стори на онова глупаво деветнайсетгодишно хлапе.

Той скочи на крака, посипвайки я с пясък.

— И откога съм номиниран за светец? Ти беше на деветнайсет години и външността ти не беше на дете.

Джейк изхлузи тениската през главата и затича към водата, гмурна се под вълната, после заплува. Както винаги, не беше в блестяща форма. Големият мъжага. Истинският мъж. Кинозвезда. Копеле. Искаше да му натрие носа и когато той най-после изплува, тя развърза колана на плажния халат и го остави да се свлече на пясъка. Отдолу беше с миниатюрния секси бански, който Киси й бе купила, и тя се постара той да я разгледа добре, докато вървеше към водата с идеалната походка на супермодел, сякаш дефилираше по модния подиум – единият крак пред другия, с ритмично полюшващи се бедра. Когато стигна до водата, вдигна ръце, за да прибере един непокорен кичур, измъкнал се от фибите, като се протегна небрежно, от което краката й сякаш станаха още по-дълги.

С крайчеца на окото си го стрелна с поглед, за да провери дали я гледа. Негодникът не можеше да откъсне очи. Добре. Нека да изяде от мъка спаруженото си сърце.

Хвърли се във водата и поплува малко, сетне излезе и се отправи към Джейк, който седеше на пясъка. Халатът й бе надиплен в скута му и когато Фльор се наведе да го вземе, той го дръпна.

— Позволи на човек да се порадва. От три месеца съм в компанията само на коне, а това тук е приятна промяна на пейзажа.

Тя се изправи и се отдалечи. Джейк Коранда беше мъртъв за нея, като нейната баба, която никога не бе познавала.

* * *

Джейк остана да гледа след нея, докато не се скри в къщата. Красивото деветнайсетгодишно момиче, което бе разрушило живота му, потапяйки го в депресия, не можеше да стъпи на малкия пръст на тази жена. Тя бе въплъщение на мечтата на всеки мъж. Дали бе игра на въображението му, или стегнатото й малко задниче стърчеше още по-наперено над онези изумителни крака? Трябваше да й даде халата, за да не се измъчва, наблюдавайки тялото й в тези абсурдно оскъдни оранжеви гащички с тънки връвчици. Можеше да изяде бикините на три хапки.

Закрачи към водата, за да се охлади. Мъжът, който пускаше хвърчилото с хлапето си, бе видял Цветенцето още щом бе превалила дюните и сега бе влязъл във водата, за да се наслади по – добре на гледката. Винаги беше така – мъжете се препъваха, докато я зяпат, а тя преминаваше покрай тях, незабелязваща суматохата, която бе предизвикала. Тя беше грозното патенце, което не се задържаше пред огледалото достатъчно дълго, за да разбере, че се е превърнало в лебед.

Джейк поплува малко, после се върна на плажа. Халатът на Фльор лежеше на пясъка. Той го вдигна и отново го лъхна нежно цветно ухание, което бе доловил миналата нощ, когато се боричкаше с него. Той се бе държал като истински негодник, но тя му бе дала достоен отпор. Винаги го бе правила, по един или друг начин.

Заби пети в пясъка. В главата му зазвуча музика, Отис Рединг, „Кридънс Клиъруотър“. Тя бе възкресила звуците от Виетнам. Никога нямаше да забрави онази нощ, когато бе коленичил под поройния дъжд на моравата пред дома на Джони Гайтя, а тя хлипаше в прегръдките му. Фльор бе пробила огромна дупка в стената, с която се бе оградил – и която мислеше за сигурна – и оттогава той не можеше да пише от страх проклетото нещо да не се сгромоляса докрай. Писането бе единственият начин, с който някога бе можел да се изразява, и без него Джейк имаше чувството, че животът му е осакатен.

Докато се взираше в плажната къща, той се питаше дали жената, в която тя се бе превърнала, не държи ключа от затвора, в който се бе озовал.

* * *

Тъмни еротични сънища измъчваха нощите й, след като Фльор се върна в града. Питаше се дали схватката им на плажа не бе презаредила някаква вътрешна сексуална батерия. Каква ирония на съдбата! Тя жадуваше за мъжка ласка, но в момента се чувстваше твърде напрегната и изнервена и дори не й минаваше мисълта да си търси нов любовник.

Две седмици след уикенда край морето, тя седеше на стола с права облегалка в бутика на Мишел, наблюдавайки го, докато затваря магазина за през нощта. Отначало двамата измисляха различни извинения, за да поговорят. Той й се обади, за да попита дали се е прибрала благополучно от Лонг Айланд. На свой ред тя му позвъни, за да поиска съвета му за тоалета, който бе решила да купи на Киси за рождения й ден. Накрая двамата зарязаха увъртанията и преструвките и започнаха открито да се наслаждават на взаимното си общуване.

— Миналата нощ прегледах счетоводните ти книги. – Тя изтръска някакви дървени стърготини от джинсите си. – В заключение… Финансите ти са в пълен безпорядък.

Той угаси лампите в предната част на магазина.

— Аз съм творец, а не бизнесмен. Нали тъкмо заради това те наех.

— Моят най-нов клиент – усмихна се младата жена. – Никога не ми бе хрумвало да представлявам дизайнер, но сега съм изпълнена с въодушевление. Твоите модели са най-новаторските, които този град е виждал от години. Единственото, което трябва да направя, е да накарам хората да пожелаят да ги купят. – Обви с ръце във въздуха въображаема кристална топка. – Виждам в бъдеще слава, богатство и брилянтно управление на делата ти. – Замисли се и додаде: – И нов любовник.

Той пристъпи зад нея и измъкна гумения ластик от опашката й. Тя бе прекарала целия ден с дърводелците в къщата, която бе наела, и цялата бе в прахоляк и дървени стърготини.

— Съсредоточи се върху славата и богатството и остави на мира любовниците ми. Зная, че не харесваш Деймън, но…

— Той е хленчещ глупак. – Деймън беше тъмнокосият танцьор, който придружаваше Мишел на плажния купон в къщата на Чарли. – Избираш по-неподходящи мъже и от Киси. Нейните секси мъжаги са само глупави. А твоят е подлец и мазник.

— Ти просто го плашиш. Дай ми четката си за коса. Приличаш на карикатура на Бет Дейвис. А от тези джинси направо ми призлява. Честно, Фльор, няма още дълго да понеса да те гледам в тези дрехи. Показах ти моделите…

Тя измъкна четката от чантата си.

— Вчеши ме по-бързо. Имам среща с Киси и се отбих само да ти кажа, че финансите ти са пълна каша. Освен това не разбираш нищо от реклама и разпространение. Въпреки това ти прощавам. Ела на вечеря утре с мен и Киси в новата къща.

— В новата къща? Не липсват ли някои основни неща за вечерен прием? Като стени и мебели?

— Вечерята ще е неофициална.

Фльор скочи, целуна го и изхвръкна през вратата. Когато стъпи на тротоара на Западна петдесет и пета улица, се запита дали брат й бе доловил колко е нервна заради предстоящата вечеря. Възнамеряваше да обяви нещо много важно на предстоящия импровизиран купон.

* * *

Фльор бе наела къщата от червени тухли в Горен Уест Сайд с опцията да има право да я купи. Тъй като четирите етажа на сградата бяха разделени доста неудобно – хоризонтално вместо вертикално – тя получи добра цена и имаше възможността да я нагоди според желанията си. Възнамеряваше да живее в по-малката задна част на къщата, а да използва по-просторната предна за офиси. Ако всичко вървеше добре, щеше да се премести в средата на август, след месец.

— Никой няма да сбърка това място с „Ла Гренуй“* – отбеляза Мишел, докато се настаняваше предпазливо върху сгъваемия стол, който Фльор бе поставила пред импровизираната маса, пригодена от две магарета за рязане на дърва и две дъски шперплат, в помещението, което скоро щеше да се превърне в неин офис.

[* Изискан френски ресторант в Манхатън. – Б.пр.]

Киси хвърли многозначителен поглед на белия му три четвърти панталон и гръцката селска риза.

— В този вид няма да те пуснат в „Ла Гренуй“, така че спри да се оплакваш.

— Чух, че ти си била там – подметна той. – С господин Кинканун.

— И неколцина от приятелите му умници.

Киси сбърчи нос. Въпреки че се виждаше често с Чарли Кинканун, почти не го споменаваше, което не вещаеше нищо добро за плана му да спечели сърцето й.

Фльор загреба от картонените кутии от пилето с лимон и скариди по сечуански.

— Иска ми се да се преместиш при мен, Киси. Таванът е завършен, така че ще имаш достатъчно самостоятелност, да не споменаваме, че е два пъти по-голям от стаята в нашия апартамент. Горе има кухня, баня и тоалетна и дори отделен вход, така че няма да цъкам неодобрително с език, когато видя някой от твоите красавци.

— Харесвам апартамента си. Вече ти казах – преместванията ме подлудяват. Никога няма да се реша на подобна стъпка, освен ако не е крайно наложително.

Фльор се предаде. В момента самочувствието на Киси бе ударило дъното. Тя смяташе, че не заслужава нищо повече от това, което има, и никакви доводи не бяха в състояние да я убедят в противното.

Киси попи устни с книжна салфетка.

— Е, защо е тази тайнственост? Каза, че искаш двамата с Мишел да дойдем тази вечер, защото ще ни съобщиш нещо. Какво е то?

Фльор посочи към виното.

— Налей, Мишел. Ще вдигнем тост.

— Божоле с китайска храна? Наистина прекаляваш, Фльор.

— Не критикувай, а наливай. – Той напълни чашите им и Фльор вдигна нейната, решена да демонстрира увереност, която далеч не изпитваше. – Тази вечер ще пием за моите двама любими клиенти, както и за гения, който ще ви изкачи на върха. По-точно аз. – Чукна чашата си в техните и отпи малка глътка. – Мишел, защо никога не си представял колекцията си пред публика?

Брат й сви рамене.

— Имаше едно представяне през първата година, но ми струваше цяло състояние и никой не дойде. Моделите ми не са това, което се предлага на Седмо Авеню*, а и аз не съм известно име в модните среди.

[* Улица в Уест Сайд, в Манхатън, известна още като Модното Авеню, и е център на модата, тъй като на нея се намират много фешън салони и шивашки ателиета. – Б.пр.]

— Добре. – Фльор погледна към Киси. – А теб никой не те кани на прослушвания за роли, които искаш, заради начина, по който изглеждаш.

Киси побутна една скарида в чинията си и унило кимна.

— Това, от което и двамата се нуждаете, за да потръгнат кариерите ви, е бляскаво представяне и аз измислих как да ви го уредя. – Фльор остави чашата си. – От нас тримата кой най-добре може да привлече вниманието на медиите?

— Продължавай да сипваш сол в раната – промърмори Киси.

— Ти, разбира се – обобщи Мишел очевидното. – Всички го знаем.

— Не съм съвсем съгласна – рече Фльор. – Като се изключи една седмица или почти толкова, след като се разчу за завръщането ми, вече съм почти две години в Ню Йорк, без никой да ме забележи. Дори Аделаида Ейбрамс не я е грижа, че съм се върнала. Вестниците не се интересуват от Фльор Савагар, която е пълна скука. Те искат Бляскавото момиче.

Подаде им вечерния вестник, който бе сгънала на клюкарската колонка на Аделаида.

Киси я зачете на глас:

Суперзвездата Джейк Коранда е бил видян да се разхожда по плажа по време на уикенда за Четвърти юли, при това не с кой да е, а в компанията на Фльор Савагар. Коранда, който си отдъхва след снимките на най-новия си филм за Калибър в Аризона, е бил гост в лятната вила на милионера Чарли Кинканун, наследник на голямата фармацевтична компания. Според очевидци Бляскавото момиче и Коранда не сваляли погледи един от друг. Засега няма никакви коментари от говорителя на Коранда, нито от вечно изплъзващото се Бляскаво момиче, заето тихомълком да гради кариера на агент за таланти през последните няколко години в Ню Йорк.

Киси вдигна глава от статията с пребледняло лице.

— Съжалявам, Фльоринда – промълви ужасено. – Зная колко мразиш да се ровят в миналото ти. Но щом Ейбрамс захапе някоя история, не я пуска лесно. Не зная кой е говорил с нея, но…

— Аз говорих – прекъсна я Фльор.

Киси и Мишел я зяпнаха сащисано.

— Би ли ни обяснила причината? – поинтересува се брат й, след като се окопити.

Фльор пое дълбоко дъх и вдигна чашата си.

— Вади онези модели, които пазиш за мен, Мишел. Бляскавото момиче се завръща, при това ръка за ръка с вас двамата.

* * *

Болката се понасяше по-трудно, когато си трезвен, откри Белинда, след като реши да спре да пие. Пъхна касетата в магнетофона и натисна бутона с върха на пръста си. Докато стаята се изпълваше със звуците на „Каквито бяхме“ на Барбара Стрейзънд, тя се отпусна върху сатенените възглавници и даде воля на сълзите си.

Всички бунтовници бяха мъртви. Първо Джими на шосето за Салинас, а след това и Сал Минео, убит брутално. И накрая Натали Уд. Тримата водещи актьори от „Бунтовник без кауза“ бяха умрели преждевременно и Белинда се страхуваше, че тя ще бъде следващата.

Двете с Натали бяха почти връстници, а Натали също бе обичала Джими. Той я бе поднасял по време на снимките на „Бунтовник без кауза“, защото за него тя бе още хлапе. Лошото момче Джими Дийн, което се забавляваше с чувствата на Натали.

Смъртта ужасяваше Белинда, но въпреки това тя държеше тайно сънотворни таблетки на дъното на една стара кутия за бижута до малкия златен амулет, който й бе подарил Ерол Флин. Едва ли щеше още дълго да издържи сегашния си живот, ала дълбоко в душата й все още тлееха искрици оптимизъм, че нещата може да се обърнат към по-добро. Алексей може да умре.

Нейното бебче й липсваше толкова много. Алексей бе казал, че ще я затвори в клиника, ако се опита да се свърже с Фльор. Санаториум за хронични алкохолици, макар че от почти две години тя не бе слагала и капка алкохол в устата. Макар че Алексей вече не излизаше от къщата, тя почти не го виждаше. Той управляваше империята си от апартамента на първия етаж. Служителите му, в тъмни костюми, със сериозни изражения, минаваха покрай нея в коридорите, без да й проговорят, сякаш не съществуваше. Почти никой не говореше с нея. Дните и нощите й се сливаха в един безкраен низ от минало, настояще и бъдеще, всеки нов ден беше точно същият като предишния. И така до мига, когато нямаше да има причина да живее повече, освен надеждата, че Алексей може да умре.

Някога всичко беше различно. Когато влизаше в бална зала или ресторант с Алексей под ръка, тутакси се превръщаше в най-важната жена. Всички се надпреварваха да й се подмазват, обсипваха я с комплименти. Възхищаваха се на красотата и остроумието й. Без Алексей, поканите спряха.

Спомняше си живота в Калифорния, когато беше майката на Бляскавото момиче. Беше изпълнена с енергия, сияеше отвътре. Всичко, до което се докоснеше, се превръщаше в нещо специално и неповторимо. Това бяха най-щастливите дни в живота й.

Песента свърши. Тя стана от леглото и натисна бутона за превъртане на касетата, за да я пусне отново. Музиката й попречи да чуе отварянето на вратата и тя не разбра, че Алексей е влязъл, докато не се обърна и не го видя.

Беше изминал почти месец, откакто не бе идвал в стаята й, и Белинда съжали, че го посреща с разрошена коса и зачервени от плач очи. Приглади нервно предницата на пеньоара.

— Аз… изглеждам ужасно.

— Но както винаги, красива – отвърна той. – Нагласи се за мен, cherie. Ще почакам.

Точно това го правеше толкова опасен. Не страшната жестокост, а ужасната нежност. И двете бяха преднамерени и по свой начин напълно искрени.

Докато той се настаняваше в най-удобното кресло в стаята, тя събра всичко, което й бе нужно, и се скри в банята. Когато излезе, съпругът й лежеше върху леглото, всички лампи бяха угасени, с изключение на една в другия край на стаята. Приглушената светлина скриваше нездравата бледност на лицето му, както и фината мрежа от бръчици в ъгълчетата на очите й.

Белинда бе облечена в скромна бяла нощница. Ноктите на краката й не бяха лакирани, а по лицето й нямаше и следа от грим. Косата й бе привързана с панделка.

Тя легна на леглото, без да продума. Той вдигна нощницата й до кръста. Тя стисна плътно крака, докато той я галеше и бавно смъкваше гащичките й. Когато разтвори коленете й, Белинда изскимтя, сякаш се страхуваше, а той възнагради изпълнението й с една от грубите ласки, които тя толкова обичаше. Белинда се опита да стисне отново крака, за да му достави удоволствие, но той започна да обсипва с целувки вътрешната страна на бедрата й и клепачите й се притвориха. Това бе част от негласния им договор. Сега, след като малолетните му любовници бяха изчезнали, тя разиграваше пред него ролята на невръстна невеста, а той й позволяваше да държи очите си затворени, за да може да си спомня Флин и да мечтае за Джеймс Дийн.

Обикновено той си тръгваше веднага щом всичко свършеше, но този път остана да лежи неподвижен. Тънка струйка пот се стичаше по провисналата кожа на гърдите му.

— Добре ли си? – попита тя.

— Би ли ми подала халата, cherie? В джоба има таблетки.

Тя му донесе халата и се извърна, докато той изваждаше шишенцето с хапчетата. Вместо да го направи по-слаб, болестта сякаш бе усилила мощта му. С крепостта на първия етаж и армията от помощници той бе станал неуязвим.

Белинда отиде в банята, за да вземе душ. Когато излезе, той все още беше там, седеше в креслото и отпиваше от питието си.

— Поръчах уиски за теб.

Алексей посочи тумбестата чаша върху сребърния поднос.

Колко жестоко и типично за него. Бруталност след нежност в здраво изплетена мрежа от противоречия, които вече двайсет и пет години направляваха живота й.

— Знаеш, че вече не пия.

— Наистина, cherie, не бива да ме лъжеш. Не мислиш ли, че не зная за празните бутилки, които прислужницата намира, скрити на дъното на кошчето за боклук?

Нямаше никакви празни бутилки. Това бе начинът му да я заплаши, за да е сигурен, че ще му се подчинява безпрекословно. Белинда си припомни снимките на клиниката, които й бе показал – грозни сиви сгради в най-глухата част на Швейцарските Алпи.

— Какво искаш от мен, Алексей?

— Ти си глупава жена. Глупава, безполезна жена. Не мога да си представя защо изобщо някога съм те обичал. – Един малък мускул на челото му заигра. – Отпращам те – завърши той рязко.

Кръвта й сякаш се смрази. Грозните сиви постройки лежаха като огромни студени камъни в снега. Помисли си за хапчетата, скрити на дъното на старата кутия за бижута.

Всички бунтовници бяха мъртви.

Алексей кръстоса крака и отпи от чашата.

— Само като те гледам, се потискам. Не желая повече да си близо до мен.

Смъртта от сънотворните ще бъде безболезнена. Много полека от смъртта на Натали, когато солените води на океана са се схлупили над главата й, или ужасната болка, която навярно е изпитал Джими, когато е умирал. Тя щеше просто да си легне и спокойно да потъне във вечен сън.

Неумолимите руски очи на Алексей Савагар режеха кожата й като острие на бръснач.

— Изпращам те в Ню Йорк – каза накрая. – Не ме засяга какво ще правиш, когато се озовеш там.

* * *

Меднозлатистата сатенена рокля, с ефектно скроена пола, деколте по врата и без ръкави, обгръщаше плътно тялото й. Тя искаше да раздели косата си на път по средата и да я прибере в испански кок, като танцьорка на фламенко, но Мишел не позволи.

— Тази гъста лъскава грива, в която се преливат всевъзможни оттенъци на русото, е запазена марка на Бляскавото момиче. Тази вечер ще бъде свободно пусната.

Фльор съвсем наскоро се бе преместила в новото си жилище в четириетажната къща, но Мишел й бе наредил да се облече в апартамента на Киси, където приятелката й щеше зорко да я надзирава. Доскорошната й съквартирантка надникна в спалнята.

— Лимузината чака отвън.

— Пожелай ми късмет.

— Не бързай. – Киси извърна Фльор към огледалото. – Погледни се.

— Стига, Киси, няма време…

— Престани да се притесняваш и погледни в огледалото.

Фльор се взря в отражението си. Роклята бе невероятна.

Вместо да тушира ръста й, Мишел бе решил да го подчертае с гъвкав силует, диагонален разрез на полата и надиплени волани от ефирна черна дантела, опасващи тялото й, през които прозираха безкрайно дългите й стройни крака.

Фльор бавно вдигна очи. След няколко седмици щеше да навърши двайсет и шест и лицето й излъчваше нова сила и зрялост. Тя се вгледа в отделните части – раздалечени зелени очи, тъмни вежди като изрисувани е черен молив и прекалено широка уста, заемаща почти цялата долна част на лицето й. После за миг всички части се съединиха и лицето й сякаш най-сетне стана нейното.

Ала мигът отмина, впечатлението избледня и тя се обърна.

— Огледалото просто показва това, което една фантастична рокля и добър грим могат да направят.

Лицето на Киси помръкна от разочарование.

— Ти никога не се виждаш.

— Не ставай глупава.

Фльор взе чантичката си и се спусна по стълбата към лимузината. Преди да се качи, вдигна глава към прозореца, където стояха Мишел и Киси и я гледаха. Дари ги с най-наперената си усмивка. Бляскавото момиче се завръщаше.

Не предвиди единствено Белинда.

Аделаида Ейбрамс бавно пусна ръката на Фльор и кимна към входа на галерия „Орлани“, където стоеше Белинда, загърната в златист визон, крехка и красива като пеперуда. Фльор се опита да овладее вихрушката от емоции, избухнала в нея. Пое дълбоко дъх, после още веднъж, докато Белинда се приближаваше. Фльор не бе виждала майка си шест години. Имаше чувството, че се разпада на хиляди ледени късчета.

Белинда протегна едната си ръка, а другата притисна към корсажа на роклята, сякаш докосваше нещо скрито под плата.

— Хората ни гледат, скъпа. Направи го заради тях.

— Вече не играя по свирката на тълпата.

Фльор й обърна гръб и се отдалечи от уханието на „Шалимар“, от фините бръчици като жилки на есенни листа, събрали се в ъгълчетата на наситено сините очи на майка й.

Прекоси галерията, върху устните й играеше заучена усмивка, докато разменяше по някоя и друга дума с тези, които познаваше. Дори успя да даде кратко интервю на репортер от „Харпърс“. Ала през цялото време младата жена се питаше защо трябваше да се случи точно тази вечер. Откъде знаеше Белинда, че Бляскавото момиче ще се появи?

Киси и Мишел трябваше скоро да пристигнат. Появата им бе гвоздеят на събитието, а присъствието на Белинда заплашваше всичко да провали.

— Фльор Савагар? – Млад мъж, облечен в черна униформа, спря пред нея и й подаде дълга кутия за цветя. – Доставка за вас.

Аделаида Ейбрамс изникна до нея, сякаш призована с вълшебна пръчка.

— Обожател?

— Не зная.

Фльор отвори кутията и разгърна фината опаковъчна хартия. Отдолу лежаха десетина бели рози с дълги дръжки… Тя вдигна глава, погледът й обходи галерията и се спря на Белинда в другия й край. Очите им се срещнаха и тя бавно извади една бяла роза от кутията.

Челото на Белинда се сбърчи и раменете й се отпуснаха безволно. Тя се втренчи в бялата роза, после се обърна към вратата и побягна от галерията.

Аделаида погледна към кутията.

— Няма картичка.

— Аз зная кой ги изпраща – отвърна Фльор, загледана във вратата, през която току-що бе изчезнала майка й.

— Да не би инициалите му да са Д. К.? – попита Аделаида.

Фльор си лепна най-сияйната усмивка.

— Тайните обожатели трябва да останат тайни. Особено тези, които толкова упорито бранят личния си живот.

— Ти си добро момиче, Фльор – смигна й Аделаида лукаво, – въпреки гафовете, които правиш понякога.

Когато Аделаида се отдалечи, Фльор тикна обратно розата в кутията. Тежкият сладникав аромат сякаш бе заседнал в ноздрите й, лепнеше в гърлото, задушаваше я. Очакваше нещо подобно, откакто Алексей й се бе обадил. Той й даваше знак, че нищо не е забравил.

Затвори капака и остави кутията на скамейката. Искаше да я хвърли в най-близкото кошче за отпадъци, но не можеше да си го позволи, след като Аделаида Ейбрамс сигурно я наблюдаваше. Нека си мисли, че цветята са от Джейк. Той е голямо момче и може да се погрижи за себе си. Освен това се нуждаеше от публичност и Фльор нямаше ни най-малки угризения на съвестта да го използва така, както той някога бе използвал нея.

Видя Мишел и Киси, застанали на входа. Мишел беше облечен в бял смокинг с черна найлонова риза. Тоалетът, който бе сътворил за Киси, представляваше миниатюрна розово сребриста версия на дебютантска рокля, съвършено пасваща на ръста й. Тя се бе вкопчила в ръката му, женствена, безпомощна, с полуразтворени устни, сякаш всеки миг от тях ще се отрони задъхано буп-бупи-дуп.

Фльор бавно се понесе през тълпата, давайки възможност всички да видят накъде се е запътила. Когато стигна до сводестия портал, целуна леко и двамата по бузите и прошепна в ухото на Мишел, че Белинда току-що си е тръгнала. Той я погледна изпитателно, но тя нямаше ни най-малка представа какво да му каже.

Появата на Киси и Мишел и приветствието на Фльор бяха привлекли вниманието на присъстващите точно както тя се бе надявала. Пръв към тях приближи представител на „Ежедневно дамско облекло“ и Фльор ги представи. Мишел и Киси се превъплътиха в образите си като кинозвезди, достойни за „Оскар“. Мишел изобразяваше безразличие и досада, а куклата Киси, потънала в облак от сребристорозова пяна – възторжено вълнение. След като приключиха с „Ежедневно дамско облекло“, „Харпърс“ и Аделаида Ейбрамс, тримата бавно обходиха галерията, като спираха непринудено да побъбрят с познатите си. Тя представи брат си като Мишел Савагар, вместо Майкъл Антон. Малко след като двамата се преоткрили, той решил да престане да се крие под чуждо име, обясняваше тя охотно за радост на любопитно наострените уши. Мишел оставаше далечен и загадъчен, докато Киси не спираше да бъбри като картечница, а Фльор насочваше разговора в желаната от нея посока.

— Не е ли моят брат най-страхотният дизайнер…? Брат ми е дизайнерът на моята рокля. Радвам се, че я харесвате… Моят брат е безобразно талантлив. Опитвам се да го убедя да дари и други с таланта си, но той е толкова твърдоглав…

Отговаряше на въпроси за самоличността на Киси с усмивка.

— Не е ли изумителна? Толкова е чаровна. Една от рода Кристи от Чарлстън. Мишел е дизайнерът и на нейната рокля.

Когато я питаха с какво си изкарва прехраната Киси, Фльор махаше нехайно с ръка.

— Актриса е, но по-скоро й е хоби, отколкото работа.

Завистливите погледи на жените отскачаха между невероятната меднозлатиста сатенена рокля и вълшебното розово творение на Киси.

— Толкова много жени умоляват брат ми да моделира дрехи за тях – снижаваше тя доверително глас, – но в момента той твори само за Киси и мен. Между нас да си остане, но съм решила да променя това.

Неколцина от присъстващите коментираха появата на Белинда. Фльор отговаряше колкото е възможно по-кратко и бързаше да смени темата. Разказа на всички за новата си агенция за мениджмънт на знаменитости – „Фльор Савагар Асошиейтед“ – и предварително покани някои да присъстват на голямото парти по случай официалното откриване след няколко седмици. Един симпатичен кардиохирург я покани на вечеря утре вечер. Тя прие. Той беше очарователен, а и щеше да има възможност да покаже тясната лилаво-синя копринена рокля на Мишел.

Когато най-после се качиха в лимузината след края на приема, главата на Фльор се пръскаше от болка. Мишел взе ръката й.

— Изтощена си. Не си длъжна да се подлагаш на всичко това, знаеш го.

— Напротив, длъжна съм. Нямаш друг начин да се сдобиеш с публичност. Освен това вече е крайно време да се науча да живея със себе си, а това включва и Бляскавото момиче.

Замисли се за розите, които бе зарязала в галерията, и внезапно разбра съвсем ясно посланието на Алексей, все едно й го бе написал. През всички тези години той беше държал Белинда настрани от живота й. Сега я бе изпратил обратно.

След седмица започнаха телефонните обаждания. Обикновено около два след полунощ. Когато Фльор вдигаше, в слушалката звучеше тиха музика – Барбара Стрейзънд, Нийл Даймънд, Саймън и Гарфънкъл – но обаждащият се никога не говореше. Фльор нямаше категорично доказателство, че се обажда Белинда. По телефонната линия до нея не можеше да достигне уханието на „Шалимар“. Ала тя бе сигурна, че е майка й.

Фльор затваряше, без да каже нито дума, но обажданията започнаха да я изнервят и всеки път щом завиеше зад някой ъгъл, очакваше Белинда да се появи.

* * *

Фльор убеди Мишел да затвори магазина си и нае бригада работници, които ремонтираха изискани бутици, да освежат мястото. Разшириха витрините и обновиха предната част. Придавайки й по-елегантен вид, а над вратата закачиха табела, на която върху тъмновиолетов фон с яркочервени букви бе изписано името Мишел Савагар.

Фльор и Киси станаха неизменна част от светския живот на Ню Йорк. Обядваха в „Орсини“, после се отбиваха в магазина на Дейвид Уеб*, за да си купят някоя осемнайсеткаратова дрънкулка, която по-късно една от двете връщаше, защото не „била съвсем подходяща“. Отскачаха до магазина на Хелън Арпълс за чифт вечерни обувки, сетне танцуваха в „Клуб А“ или „Реджайна“. Докато обядваха, пазаруваха и танцуваха, двете демонстрираха копринени рокли, които се увиваха и галеха бедрата им като нежния шепот на морска пяна; изящна синя блуза със страничен набор; вечерна рокля с веревни волани, обсипани с искрящи пайети, с цвета на узрели домати. След седмица всяка модна светска пеперудка в Ню Йорк търсеше моделите на Мишел Савагар. Както Фльор се надяваше, когато узнаха, че не могат да ги имат, те ги пожелаха още по-силно.

[* Известен американски бижутер (1925-1975). Сред клиентките на марката му са Елизабет Тейлър, Жаклин Онасис, а понастоящем звезди като Хелън Мирън, Бионсе и др. – Б.пр.]

Фльор и Киси разнасяха в обществото слуховете за Мишел.

— Моята баба го разглези и развали с всички тези пари, които му остави – споделяше Фльор с Аделаида Ейбрамс в „При Паскал“ по време на прием, като в същото време демонстрираше копринена рокля тип „прегърни ме“, извезана с есенните водни лилии от платната на Моне. – Хората, на които не им се налага да работят, за да се издържат, стават мързеливи.

На следващия ден довери на съпругата на наследник на универсални магазини, която обожаваше сочните клюки:

— Мишел се бои, че комерсиализмът ще задуши творческото му въображение. Но в момента той работи над нещо и аз имам някои планове… О, няма значение.

Киси не беше толкова деликатна.

— Аз съм абсолютно сигурна, че той тайно подготвя своя колекция – тръбеше наляво и надясно, цупейки кокетно пухкавата си червена устичка, примамлива като захаросана ябълка. А после прокарваше нежно ръка по полата на поредния тоалет от фееричната колекция на Мишел, който представяше този ден. – Не смятам, че постъпва правилно, като не ми се доверява. С изключение на сестра му, аз съм най-близката му приятелка и мога да пазя тайни не по-зле от всеки друг.

Докато Фльор и Киси разпространяваха слухове за идеализма на Мишел и безразличието му към търговския успех, той работеше по осемнайсет часа на ден, за да огледа всеки детайл от колекцията, в която бе вложил последните пари от наследството на Соланж Савагар.

* * *

Фльор спеше по четири часа в денонощието. Всяка минута, когато не се превъплъщаваше в новия си образ на светска пеперудка, тя прекарваше в офиса да интервюира кандидати за работа, да планира откриването на агенцията, разминавайки се с последните работници. Неколцина актьори се обадиха с молба да ги представлява, но нито един от тях не притежаваше специалните качества, които тя търсеше.

Фльор бе доволна от резултата от ремонтните дейности, въпреки недостатъците на първоначалната постройка. Офисите й заемаха по-голямата предна част на къщата, а жилищните помещения – по-малката задна част. Офисите бяха обзаведени в черно-бели тонове, със сиви и тъмносини акценти. Приемната и кабинетът на Фльор се намираха в предната част на партера, а стаите на останалите сътрудници бяха разположени на горния етаж. Тя огради балкона с тръбни перила като на палубата на презокеански лайнер и черни декоративни колони в стил арт деко с хромирани пръстени, за да се подчертае приликата с морския съд. Към него отвеждаше открита извита стълба и човек имаше чувството, че великолепните Фред Астер и Джинджър Роджърс всеки миг ще се спуснат надолу по стъпалата с неотразимата си танцова стъпка.

Първите сътрудници, които нае, бяха Уил О’Кийф, жизнерадостен, червенокос млад мъж от Северна Дакота, опитен рекламен и букинг агент*, и Дейвид Бенис, сивокос професионалист, който пое финансовото управление, а освен това придаваше стабилност на агенцията й. Назначи самотна майка Риата Лорънс за офис мениджър. Засега нямаше достатъчно клиенти, за да им осигури постоянна заетост, но те бяха част от фасадата на успеха, който трябваше да създаде, ведно с красиво декорирания кабинет и гардероба висша мода.

[* Посредник в развлекателния бизнес, който защитава интересите не само на артистите, но и на организаторите на събитията, бързо и точно подбира артистите и гарантира замяната им при непредвидени обстоятелства. – Б.пр.]

Седмица преди откриването на агенцията, Уил прекрачи последната покривна мушама пред кабинета й. Тъй като офисът още няколко дни щеше да бъде затворен за клиенти, Фльор беше в джинси и оранжева тениска с ухилен Мики Маус отпред, вместо в някой от изисканите тоалети, които Мишел бе създал за нея.

— Отново си запълнила колонката на Ейбрамс – каза Уил. – За нещастие, тази не влиза в плановете ни.

Фльор взе вестника и зачете.

Белинда Савагар прекара вчерашния следобед в бутик за мъжка мода на „Ив Сен Лоран“, помагайки на трийсетгодишния покорител на женски сърца Шон Хауъл да си избере нов комплект копринени чаршафи. Интересно как ще коментира френският й съпруг Алексей Савагар тази спална интимност?

Фльор не бе виждала Белинда от приема в галерия „Орлани“ преди две седмици, но продължаваше да получава среднощни телефонни обаждания.

На следващия ден Уил й подаде новата статия на Аделаида:

Шон Хауъл и Белинда Савагар бяха забелязани в уютно уединение в Брястовата стая в известната механа в Сентръл Парк. А някои твърдят, че голямата разлика във възрастта в пагубна за любовта. Изглежда, Шон и Белинда са отлично опровержение. Няма коментар от Бляскавото момиче Фльор Савагар, въпреки че някога двамата с Шон бяха гаджета.

Гаджета, как ли не! Фльор бе възненавидяла Шон Хауъл от първата им уредена среща.

Аделаида продължаваше:

Старите вражди умират трудно. Може би Бляскавото момиче и майка й ще изгладят отношенията си за Коледа. Мир на земята, момичета.

Фльор смачка вестника и го хвърли в кошчето.

* * *

Тъкмо затвори телефона на поредния писател, когото не желаеше да представлява, когато Уил О’Кийф промуши глава през процепа на вратата.

— Имаме голям проблем. Вчера ми се обади Оливия Крайтън, за да ме скастри, задето не е получила покана за откриването. Аз й изпратих други и не се замислих повече за това, докато преди час не ми се обади Аделаида Ейбрамс със същото жалване. Фльор, проверих всичко. Никой не е получил поканата си.

— Това е невъзможно. Изпратихме ги преди векове.

— И аз така мислех – въздъхна Уил, а изражението му стана още по-мрачно. – Току-що говорих с Риата. Тя ги оставила в отворена кутия върху бюрото си. Когато се върнала от обяд в деня, в който смятала да ги пусне по пощата, ги нямало. Решила, че аз съм ги изпратил. За нещастие, не ме е попитала и не е проверила.

Фльор се отпусна в коженото кресло и се опита да се съсредоточи.

— Искаш ли да се обадя на всички? – попита той. – Ще обясня какво се е случило и ще ги поканя по телефона. Или може би трябва да преместим датата? Останаха само четири дни.

Но Фльор вече бе взела решение и поклати глава.

— Никакви телефонни обаждания и никакви обяснения. Приготви нови покани, които да се доставят днес следобед на ръка с цветя от Роналдо Майя. – Щеше да струва цяло състояние, но ако се опиташе да обясни, само щеше да изглежда некомпетентна. – За да не се притеснявам, моля те, провери всичко останало. Да сме сигурни, че няма други пропуски.

Уил се върна след десет минути и още преди да отвори уста, Фльор разбра, че носи лоши новини.

— Някой се е обадил миналата седмица във фирмата за кетъринг и е анулирал договора. Те са ангажирани за друго парти на нашата дата.

— Страхотно – промърмори Фльор. – Просто страхотно.

Разтри очи и прекара остатъка от следобеда да търси нова фирма за кетъринг.

През следващите четири дни работи до пълно изтощение, през цялото време очаквайки нова катастрофа. Нищо необичайно не се случи, но тя не можеше да се отпусне и следобеда преди откриването нервите й бяха опънати до скъсване. Тя излезе за бърза среща с новия си кастинг агент. Когато се върна, изплесканият със сажди Уил я посрещна на входа.

— Имахме пожар.

Стомахът й се сви.

— Някой пострадал ли е? Колко големи са щетите?

— Можеше да бъде и по-зле. Двамата с Дейвид бяхме в коридора и усетихме дима откъм сутерена. Грабнахме пожарогасителя и угасихме пламъците, преди да се стигне до сериозни поражения.

— Ти добре ли си? Къде е Дейвид?

— И двамата сме добре. Той се почиства.

— Слава богу! Как е започнал пожарът? Какво е станало?

Той изтри с опакото на ръката си черното петно върху бузата.

— По-добре сама да видиш.

Докато го следваше към сутерена, тя потрепери при мисълта какво можеше да се случи, ако пожарът бе избухнал вечерта, когато къщата е пълна с хора. Уил посочи към счупения прозорец, точно над купчина обгорели греди, която предприемачът още не бе наредил на работниците да разчистят. Фльор приближи и подритна счупените стъкла с върха на обувката си.

— Прозорецът е счупен отвън.

— Бях тук тази сутрин – каза Уил – и нямаше нищо леснозапалимо. Никакви кутии от бои, терпентин, нищо подобно. Навярно неколцина хулигани са счупили прозореца и са хвърлили нещо вътре.

Само че беше пет следобед, а по това време по улицата не се мотаеха хулигани.

— Проветри долу, а аз ще оправя горе – заръча му тя.

След час обгорените греди бяха изнесени, а кабинетът напръскан с „Опиум“, за да се замаскират евентуалните следи от дима. Когато Уил си тръгна, за да се облече за партито, тя го спря.

— Много съм благодарни на теб и Дейвид за това, което направихте. Радвам се, че никой не е пострадал.

— Не сме сторили нищо особено – усмихна се Уил, закопча последното копче и се извърна към вратата, но внезапно си спомни нещо. – О, забравих… докато те нямаше, пристигнаха цветя за теб. Риата ги натопи във вода. Каза, че нямало картичка.

Фльор отиде в кабинета си. Цветята бяха поставени във висока хромирана ваза върху бюрото й.

Една дузина бели рози.

* * *

Фльор се спря по средата на извитата стълба и се усмихна на гостите. Беше се събрала интересна смесица от представители на развлекателната индустрия и медиите, както и с достатъчно известни лица, за да са щастливи репортерите и фотографите, поканени от Уил. Мишел бе надминал себе си с тясната копринена светло бежова рокля с дълги ръкави, която бе сътворил за нея. Корсажът бе украсен с макове, извезани с миниатюрни кафеникаво златисти мъниста. По настояване на брат си тя бе събрала косата си в нисък кок, прикрепен на тила с дървени китайски пръчици, украсени със скъпоценни камъни. Бляскавото момиче в пълния си блясък.

Джаз квартетът на балкона приключи с изпълнението си. Тълпата постепенно притихна и всички погледи се впериха в нея. Тя почерпи от старите уроци по актьорско майсторство и се престори, че подобни изяви за нея са ежедневие.

— Добре дошли, всички, на официалното откриване на агенцията за мениджмънт на знаменитости „Фльор Савагар Асошиейтед“.

Гостите я аплодираха учтиво, но тя видя скептицизма по лицата им. Представи им Уил и Дейвид, после заговори ентусиазирано за бандата на Саймън и новата роля на Оливия Крайтън в „Заливът на дракона“. Накрая даде знак на Мишел да се присъедини към нея на стълбите.

— С прискърбие съобщавам, че моят талантлив брат Мишел Савагар ще сподели невероятните си модели със света през ноември, когато ще покаже първата си колекция. – Бе привлякла вниманието на женската част от присъстващите и този път аплодисментите бяха много по-ентусиазирани. – За съжаление, това означава, че аз вече няма да съм най-важният му клиент.

— Ти винаги ще бъдеш най-важната за мен – изрече Мишел със силен акцент, което щеше да я разсмее, ако тъкмо тя не бе настояла да изтъкне френските си корени.

Репортерите дращеха трескаво в бележниците си, а джаз квартетът отново засвири. Мишел бе заобиколен от доброжелатели.

Фльор се пресегна да вземе висока чаша с шампанско, когато се приближи Киси.

— Добра работа, Фльоринда. Представи всичките си клиенти, с изключение на мен.

— За теб имам други планове, съкровище. Както отлично знаеш.

Киси откъсна с мъка взор от един секси музикален продуцент.

— Оливия Крайтън не спира да говори за новата си роля в „Заливът на дракона“, а тя дори не е главната. Освен това участва само в шест епизода.

— Хващам се на бас, че щом приключи с участието си в този сериал, следващата й роля ще е главна. – Фльор отпи от шампанското. – Вечерните сапунки събират голяма публика, а тя е идеална за телевизията. Смятам, че може да стане втора Джоан Колинс.

Беше й отнело цял месец, за да убеди продуцентите на „Заливът на дракона“ да прослушат Оливия, а след това още няколко дни да убеди самата Оливия, че това страхотно предложение е много по-малко унизително, отколкото рекламата за луксозните жилищни кооперации във Флорида. Но щом продуцентите чуха изпълнението й, веднага й дадоха ролята. Парите не бяха много, но следващия път Фльор щеше да оправи и този проблем. Оливия беше зряла, сексапилна красавица с изискани маниери, която привличаше симпатиите на жените на средна възраст, и Фльор бе готова да се обзаложи на всичко, че не след дълго рейтингът на сериала ще скочи.

Сексапилният музикален продуцент изчезна и Киси най-после насочи цялото си внимание към Фльор.

— Тази вечер си неотразима. И малко заплашителна.

— Наистина ли? Защо смяташ така?

— Приличаш ми на „другата жена“ от филмите. Изтънчената красавица блондинка, кралицата на гаднярките, която се опитва да отмъкне любимия на розовобузестата добра героиня.

— Супер – рече на глас Фльор, а наум додаде: „Една красавица блондинка, при това кралицата на гаднярките, не се тревожи за малките неща в този живот. Или за големите – като например Алексей Савагар, който се опитва да я съсипе“.

Тя бе казала на Киси и Мишел за пожара, но не бе споменала, че Алексей е замесен. От мига, в който Белинда се бе появила в галерия „Орлани“, Алексей си играеше на котка и мишка с нея. Липсващите покани бяха първото напомняне за желанието му да й отмъсти, а днес следобед бе потвърдил сериозността на намеренията си.

— Видя ли Мишел и Саймън? – смушка я Киси.

— Разочароваха ме.

С огромния си ръст и бръснатата глава Саймън беше най-забележителният мъж сред гостите, но очевидно не и за Мишел.

— И двамата имат такъв лош вкус за мъже – продължи Киси. – Предполагам, че не бива да се изненадваме, задето не си обръщат внимание един на друг.

— Онзи дребен глупак Деймън не се отделя от Мишел.

— Мишел и Саймън са страхотни – намръщи се Киси. – Изкушението да се заема с малко сватовничество е почти неустоимо.

Фльор наблюдаваше как Мишел се засмя на нещо, което Деймън каза.

— Не е наша работа.

— Права си.

— Мишел не се бърка в личния ми живот и аз му дължа същото.

— Ти си добра сестра.

— Какво ще кажеш за една вечеря в интимен кръг?

— Точно същото мислех и аз.

След като уреди този делови проблем, Киси огледа тълпата.

— Не ми ли каза, че си поканила Чарли Кинканун?

Въпросът бе зададен с нехаен тон, но Фльор не беше вчерашна.

— Ъхъ.

— Е, как мислиш, ще дойде ли?

— Не съм сигурна. Ти не си ли говорила с него?

— През последните две седмици не съм.

— Някакви проблеми?

Киси сви рамене.

— Предполагам, че е гей или нещо не е наред.

— Само защото един прекрасен мъж не ти обръща внимание, не означава, че е гей.

— Едва ли може да се нарече прекрасен.

— Изглежда, Кристи Бринкли не смята така. Явно за нея е прекрасен, защото чух, че двамата се срещат.

Беше подло да лъже най-добрата си приятелка, но след като Киси не желаеше да приеме Чарли Кинканун на сериозно, Фльор реши, че целта оправдава средствата.

— Кристи Бринкли! – изпухтя Киси възмутено. – Че тя стърчи една глава над него.

— Зад учената и богата фасада на Чарли се крие един много самоуверен мъж. Не мисля, че се интересува особено от подобни дреболии като ръст и тям подобни.

— Наистина не ми пука – заяви Киси пренебрежително. – Освен това никога не съм намирала Кристи за чак толкова привлекателна.

— Да бе. Какво чак толкова привлекателно има в някой с идеални черти на лицето и великолепно тяло?

— Мислиш, че си го заслужих, нали?

— О, да.

— Не съм влюбена в него, така че изтрий това самодоволно изражение. Чарли не проявява романтичен интерес към мен. Ние сме приятели.

Уил отмъкна Фльор, за да поговори с един репортер, преди тя да посъветва приятелката си да престане с глупостите. След като свърши с позирането пред фотографите, Фльор се натъкна на Шон Хауъл, който определено не присъстваше в списъка с гостите. На трийсет някогашният тийнейджърски идол не беше толкова красив както на двайсет и две, когато Фльор бе принудена да излиза с него на срещите, уредени от Белинда. Оттогава кариерата му вървеше само надолу и се носеха слухове, че дължи четвърт милион на данъчните.

— Здравей, прекрасна. – Той подмина бузата й и се насочи към устата. Езикът му бръсна горната й устна. – Нямаш нищо против двойка непоканени да се появят на партито ти, нали?

До тях блесна светкавица на фотоапарат.

— Очевидно не.

— Хей, това е бизнес, нали? – Той плъзгаше ръка по гърба й, като някой гимназист, проверяващ дали момичето носи сутиен. – Чух, че си търсиш клиенти, а аз тъкмо се оглеждам за нов агент, така че може би ще се договорим.

— Не мисля, че идеята е добра. Едва ли ще се получи. – Фльор понечи да се изсули покрай него, когато внезапно я обзе ужас. – Какво имаше предвид с „двойка непоканени“?

— Белинда те очаква в кабинета ти. Помоли ме да ти кажа.

За миг Фльор се изкуши да напусне собственото си парти, но тя повече нямаше да бяга, а това не беше нещо, което можеше да отложи или избегне.

* * *

Белинда стоеше с гръб към вратата и разглеждаше литография на Луиз Невелсон, която Фльор бе купила с печалбите от продажбите на паладия. Докато младата жена се взираше в дребничкия изправен гръб на майка си, в очите й запариха сълзи и остра болка прониза сърцето й. Тя си припомни как се хвърляше в прегръдките на Белинда, когато се появяваше пред вратите на манастира, как заравяше лице в нежната извивка на шията й. Белинда беше нейната героиня. Тя я защитаваше от монахините, казваше й, че е най-прекрасното момиче на света.

— Извини ме, бебче – промълви Белинда, без да откъсва поглед от литографията. – Зная, че не ме искаш тук.

Фльор седна в креслото зад бюрото, използвайки строгия му внушителен вид, за да се защити от нахлулите болезнени чувства, които я караха да изтича през стаята и да прегърне силно тази, която някога обичаше най-много от всички на света.

— Защо си дошла?

Белинда се извърна. Носеше синя рокля с богат набор волани и атлазени обувки със средно високи извити токчета, привързани със синя панделка около глезените. Тоалетът бе твърде младежки за четирийсет и пет годишна жена, но й стоеше идеално.

— Опитах се да стоя далеч от теб. Откакто видях белите рози онази вечер в галерия „Орлани“… Но повече не можах да издържа.

— Какво означават за теб розите?

Пръстите на Белинда зашариха непохватно по закопчалката на вечерната й чантичка, украсена със скъпоценни камъни. Успя да я отвори и извади цигара.

— Никога не биваше да унищожаваш онзи „Роял“. – Извади златна запалка и я щракна с треперещите си пръсти. – Алексей те мрази до смърт.

— Не ми пука. – Фльор се прокле заради пресекливата нотка в гласа си. – Алексей не ми е никакъв.

— Исках да ти кажа – промълви Белинда тихо. – Никога няма да узнаеш колко пъти исках да ти кажа кой е истинският ти баща. – Погледът й се зарея невиждащо през стаята. – Ние живяхме заедно три месеца в „Градините на Аллах“. Ерол Флин беше велика звезда, Фльор. Безсмъртен. Ти толкова много приличаш на него.

Фльор удари силно с длан по бюрото.

— Как си могла да ме лъжеш? През всичките тези години! Защо не ми каза истината, вместо да ме оставиш да се измъчвам с въпроса защо баща ми не ме иска, защо ме е отпратил далеч от дома?

— Защото не исках да ти причиня болка, бебче.

— Лъжите ти ми причиниха много по-голяма болка, отколкото истината някога би могла. През цялото време мислех, че аз съм виновна, задето Алексей ме е пропъдил от семейството ми.

— Но, бебче, ако ти бях казала истината, ти щеше да ме намразиш.

Майка й изглеждаше толкова крехка и безпомощна, че Фльор нямаше повече сили да я гледа и слуша. Опитваше с всички сили да се овладее.

— Защо Алексей те е изпратил при мен? Зная, че той го е направил.

Белинда издаде тих и нервен смях.

— Защото той смята, че моето присъствие ще ти навреди. Не е ли глупаво, бебче? Когато видях розите онази вечер в галерията, разбрах, че той е искал да дойда при теб. Затова се постарах да стоя по-надалеч.

— До тази вечер.

— Опитах с всички сили. Повече не можах да издържа. Трябваше да разбера дали можем да започнем отново. Толкова много ми е мъчно за теб, бебче.

Фльор доби сурово изражение и впери студен поглед в Белинда. Майка й постепенно се сви и сведе унило глава.

— По-добре да си вървя. Внимавай с Алексей. – Отправи се към вратата. – И запомни. Никога не съм искала да ти причиня зло или да те нараня. Обичам те прекалено много.

Дори след толкова време Белинда не разбираше, че това, което бе сторила, бе грешно. Фльор вкопчи ръце в ръба на бюрото.

— Ти се държа като сводница.

Белинда се смути.

— Мъжът беше Джейк Коранда, бебче. Никога нямаше да те дам на друг.

Поколеба се за миг, после се измъкна през вратата.

* * *

Когато и последните гости си тръгнаха, Фльор бе напълно изтощена, но откриването на агенцията беше огромен успех и си струваше всеки напрегнат и уморен мускул. Младата жена пристъпи в преддверието и мина през вратата, която отделяше жилищните помещения в задната част на къщата. Улови уханието на евкалипт, разнасящо се от плетените кошнички – единствената декорация, която в момента позволяваше банковата й сметка. Влезе в дневната, включи лампите и се свлече върху дивана втора употреба. Красивата покривка с ресни едва скриваше избелялата протрита дамска, но тишината и спокойствието в стаята отнеха част от напрежението й. Зарея поглед през високите два етажа прозорци с метални рамки, доставени от стара текстилна фабрика в Нова Англия, към дворчето с малка градина. Дори през зимата беше красива с приличащите на дантела преплетени голи клонки и вечнозелените стъбла на пираканта с яркооранжеви плодове, катерещи се по високите тухлени стени. Някой ден тази почти празна стая щеше да се превърне в истински рай. Фльор си представяше уютна комбинация от скъпи мебели от орехово дърво, дебели ориенталски килими и старинни масички, украсени с цветя.

Дневната на втория етаж беше открито таванско помещение, оградено от перила. Фльор отиде до тях и погледна надолу към кухнята и къта за хранене. Върху изтърканите тухлени плочки на пода бе поставена стара маса от черешово дърво, подарък от Мишел за новия й дом. Сега около нея бяха подредени разнородни столове, но някой ден на тяхно място щеше да има старинни дървени столове с високи облегалки и ръчно тъкани килими по пода.

Угаси лампите в дневната и се отправи към спалнята. Пътьом свали ципа на роклята и я изхлузи. Само по сутиен и къси сатенени шортички тя прекоси голия под на стаята и отвори вратите на дрешника. Най-красивите дрехи висша мода в Ню Йорк бяха наблъскани в спалня, обзаведена само с един скрин с чекмеджета от гаражна разпродажба, скърцащ стол и двойно легло с липсваща табла откъм главата. Запали лампата в дрешника и окачи роклята. Докато се взираше в прекрасните дрехи, които Мишел бе създал за нея, свали китайските пръчици от косата си. Разтърси глава и периферното й зрение улови нещо. Фльор ахна и рязко се извърна.

Джейк лежеше заспал на леглото й.

Размърда се, вдигна ръка и закри очи.

— Нужно ли е да вдигаш толкова шум?

Изящните пръчици се изплъзнаха от пръстите й. Тя се отправи към леглото с гневни крачки и развята коса.

— Какво правиш тук? Махай се! Как влезе? Кълна се…

— Твоята секретарка ме пусна – прозина се той. – Тя мисли, че съм по-добър актьор от Боби де Ниро.

— Не си. Умееш единствено да се зъбиш и да присвиваш зловещо очи. – Отметна кичур от лицето си. – И нямаш право да пускаш в ход евтиния си чар, за да омайваш секретарката ми. – Първо пожара в сутерена, после Белинда, а сега и това. Тя изрита ядно матрака. – Махай се от тук! Това е моята къща.

Той включи нощната лампа и тялото й – същото тяло, което отказваше да откликне на всеки един от мъжете, с които бе излизала – сега се пробуди. При все че бе обръснал мустаците и се бе подстригал, откакто се срещнаха на партито на плажа, Джейк не изглеждаше по-цивилизован. Беше груб, мъжествен и безкрайно желан.

Неканеният гост се подпря на лакът и на свой ред я огледа внимателно. Фльор изведнъж си спомни, че стои пред него само по оскъдно бельо – златист изрязан сутиен и къси сатенени шортички. Той потри ъгълчето на устата си.

— Всичкото ти бельо ли е такова?

— С изключение на бонбоненорозовите ми бикини. А сега разкарай задника си от леглото ми.

— Може би ще наметнеш някоя роба? Фланелена, миришеща на пържен бекон?

— Не.

Джейк седна и спусна дългите си крака от ръба на леглото.

— Разбирам, че си бясна, задето не се появих на приема ти, но подобни изяви не са ми по вкуса. Все пак беше мило, че ме покани.

— Не съм те канила.

Сигурно Уил бе проявил самоинициатива. Тя грабна халата си, метнат на стола до леглото, и напъха ръце в ръкавите.

Погледът на Джейк се плъзна лениво по нея.

— Прекалено късно ли е да размисля за пържения бекон?

Фльор си спомни думите на Киси за студените русокоси красавици, кралиците на гаднярките. Скръсти ръце пред гърдите и се опита да влезе в образа.

— Какво искаш?

— Имам делово предложение за теб, но явно ти не си в настроение за разговори. – Джейк се изправи и се протегна. – Можем да го обсъдим утре сутринта, докато ми приготвяш закуската.

— Какво делово предложение?

— Утре. Къде ще ме настаниш за през нощта?

— Върху пейката в парка.

Той отново се отпусна на леглото.

— Благодаря, но тук е по-удобно. Хубав твърд матрак.

Фльор го удостои с най-смразяващия си поглед, докато отчаяно се опитваше да измисли как да се справи със ситуацията. Колкото и да й се искаше, не можеше да пренебрегне приказките му за деловото предложение, а очевидно тази вечер той нямаше намерение да навлиза в подробности.

— Можеш да се настаниш в стаята в дъното на коридора – тросна се тя. – Леглото сигурно ще е малко късо за теб, а матракът е на буци, но ако удариш по стената, плъховете едва ли ще те обезпокоят.

— Сигурна ли си, че няма да се чувстваш самотна тук?

— О, съвсем не. Нямам търпение най-после една вечер да спя сама за разнообразие.

Очите му се присвиха.

— Извинявай, че нарушавам навиците ти и явно няма да попълня списъка ти от завоевания.

— Не се притеснявай – усмихна се тя. – Едно момиче от време на време се нуждае от пълноценен сън, за да е свежо и красиво.

Това му затвори устата и той я остави сама.

Фльор отиде в банята и пусна водата, за да измие лицето си. Какво делово предложение имаше наум? Нима бе възможно той да иска да го представлява? Само при мисълта сърцето й учестено заби. Присъствието на Джейк Коранда в списъка й с клиенти щеше тутакси да й придаде стабилност и надеждност. И всичките й тревоги за бъдещето на агенцията ще изчезнат като с магическа пръчка.

Фльор побърза да слезе от облаците. Една установена суперзвезда едва ли ще наеме нова агенция по мениджмънт само защото собственичката на въпросната фирма някога му е била любовница. Освен ако не изпитваше угризения и не се опитваше да изкупи вината си.

Малко вероятно. Тя изплакна лицето си и се протегна за кърпата. И все пак… ако спечели Джейк за клиент, щеше да направи гигантска крачка към целта си „Фльор Савагар Асошиейтед“ да стане водеща агенция в мениджмънта на развлекателния бизнес.

Най-смелата, най-бързата, най-силната…

* * *

На следващата сутрин Фльор се събуди късно от аромата на прясно сварено кафе, разнасящ се от кухнята. Навлече най-стария си сив анцуг и върза косата си на опашка. Когато влезе в кухнята, завари Джейк да седи зад дървената маса с протегнати крака и да отпива от чашата с кафе. Тя отиде до хладилника и си наля портокалов сок. Трябваше да изиграе тази игра без грешки.

— Аз ще препека филийки, ако ти се заемеш с яйцата.

— Сигурна ли си, че можеш да се нагърбиш с подобна тежка и отговорна задача? Доколкото си спомням, готвенето не е сред най-добрите ти умения.

— Тъкмо заради това ти ще приготвиш яйцата. – Тя извади картон с яйца и го остави върху плота заедно с купа от неръждаема стомана. После грабна един грейпфрут, сложи го върху кухненската дъска и го разполови с един замах.

— Внимавай с ножа.

— Упражнявам се за по-големи и по-хубави неща. – Посочи към долното чекмедже. – Ако Птичаря Калибър се нуждае от престилка, може да намери там. Не обръщай внимание на розовите къдрички.

— Ти си истинско съкровище.

Нито един от двамата не проговори, докато не се настаниха един срещу друг край дървената маса. Фльор едва смогваше да преглъща препечената филийка. На ярката дневна светлина идеята той да подпише договор с нея изглеждаше още по-далечна и невероятна, но тя трябваше да знае със сигурност. Отпи от кафето.

— Ти нямаше ли безбожно скъпа къща някъде във Вилидж?

— Да, но там твърде много хора ме притесняват, затова понякога изчезвам. Това е едно от нещата, за които исках да поговоря с теб. Дали можем да уредим нещо за твоя таван?

— За моя таван?

— Секретарката ти ми го показа снощи, докато ме развеждаше из къщата. Мястото е супер – уединено, самостоятелно. Нуждая се точно от това, за да се скрия за известно време, докато работя. Място, където на никой няма да му хрумне да ме търси.

Фльор не можеше да повярва на ушите си. Джейк не я искаше за свой агент. Искаше я за хазайка! Разочарованието я задави. Тя хвърли салфетката.

— Нима толкова си свикнал хората да ти целуват задника, че си мислиш, че и аз ще се строя на опашката? – Стана от стола и посочи към вратата. – Няма да живееш в моята къща. Никога. А сега се измитай от тук! Писна ми да ти гледам физиономията.

Той запрати препечената триъгълна филийка в чинията.

— Ще го приема като „може би“.

— Не ми се прави на умник. Ти си…

— Позволи ми да довърша. Снощи ти казах, че имам за теб делово предложение. Седни и хапни от тези превъзходни бъркани яйца, докато говорим.

Тя седна, но не докосна яйцата.

Джейк избута чинията си и изтри устни със салфетката.

— Повече не мога да продължавам така. Снимките на филма за Калибър приключиха и аз си вземем шест месеца отпуск, за да започна отново да пиша. Ако сега не преодолея творческия блокаж, никога няма да успея. Искам ти да ме представляваш.

Фльор едва не хлъцна от изненада. Сигурно не бе чула правилно! Той искаше тя да му бъде агент? Изпълни се с въодушевление. Тяхното минало можеше да превърне това в най-трудното предизвикателство, пред което се бе изправяла, но тя бе достатъчно силна, за да се справи. С усилие овладя вълнението си.

— Ще се радвам да те представлявам. Зная, че мога да облекча живота ти. Както вече навярно си чул, аз предлагам пълен мениджмънт за елитна група клиенти. Мога да водя всичките ти дела, целия ти бизнес, юридическите въпроси, преговорите за филмите, рекламата…

— Имам добър екип, който отлично се справя с всичко това – прекъсна я Джейк нетърпеливо.

Фльор застина.

— Тогава какво точно ми предлагаш?

— Искам да се грижиш за всичко, което пиша.

Тя го зяпна слисано.

— Няма що, голяма работа.

— Ако искаш името ми да е в списъка с клиентите ти, това е единственият начин.

— Но ти не си написал нищо след „Затъмнението“! – Едва се сдържаше да не се разкрещи. – Името ти в списъка с моите автори няма да ми спечели нищо, освен присмех. – Грабна чинията си и я понесе към умивалника.

— Ти си виновна за творческия ми блокаж, хлапе. Сега ще се наложи да ме отблокираш.

Чинията се счупи, когато я тръшна в умивалника.

— Защо постоянно го повтаряш?

— Проблемът започна, след като ти се появи в живота ми.

— Това не е отговор.

Столът му изскърца.

— Това е единственият отговор, който ще получиш.

Тя дори не се опита да прикрие гнева си.

— И как се предполага, че ще те „отблокирам“? Легнала по гръб?

— Ако това е начинът, нямам нищо против.

Преди да успее да метне нещо по него, той отиде до кафеника.

— Нуждая се от помощ, за да започна отново да пиша. Не зная какво се обърка, но се случи, докато снимахме „Затъмнението“.

Фльор хвърли счупената чиния в кошчето за боклук.

— Ти нямаш нужда да пишеш. Сигурна съм, че имаш достатъчно пари.

— Писането е моята истинска работа, цветенце. Актьорската игра е забавна и ме направи богат, но писането е моят живот, то ме кара да дишам. – Извърна се, сякаш дори това малко признание по някакъв начин го бе компрометирало. – Няма да ти се пречкам. Нуждая се единствено от уединение. И не е нужно да ти го казвам, но ако отново започна да пиша, твоята агенция ще спечели тлъст хонорар.

— Това е едно доста голямо „ако“. И защо трябва да пишеш в моята къща?

— Просто трябва – бе лаконичният отговор на въпроса й.

Все същият стар Джейк. Подмамваше я, разкривайки малка част от себе си, после бързаше да се затвори, преди да е успяла да надникне по-дълбоко. Но въпреки всевъзможните злъчни мисли, препускащи в главата й, Фльор знаеше, че я бе хванал натясно. Беше длъжна да се възползва от шанса, независимо от рисковете, които съвсем ясно съзнаваше. Сега съжаляваше за историите, които бе подшушнала на вестникарите за тях двамата… Представяше си хорските ехидни насмешки, ако се разчуе, че тя се бе ангажирала да представя писател, който вече не пишеше. Всички щяха да кажат, че Джейк й позволява да използва името му, защото спят заедно. Щяха да изтъкнат, че той не й се доверява достатъчно, за да й повери филмовата си кариера, а само писателската, която отдавна е пропаднала. Щеше да изглежда като жена, опитваща се да прави бизнес от спалнята.

Ами ако му помогне да започне отново да пише? Ако успее да пробие през творческия блокаж и Коранда напише нова пиеса? Тогава нямаше защо да се тревожи за слуховете, нито че парите й са на привършване. Това беше игра, която си заслужаваше риска. В същото време трябваше да внимава, за да не заплати твърде висока лична цена, ако отново се забърка с мъжа, който толкова дълбоко я бе наранил.

* * *

Слуховете тръгнаха два дни по-късно, но не за Джейк. В понеделник следобед Фльор тъкмо излизаше от офиса за срещата с нов талантлив певец, когото се надяваше да привлече за клиент, когато телефонът иззвъня. Обаждаше се вицепрезидентът на една телевизионна компания, когото познаваше.

— Носи се един слух, за който мисля, че трябва да знаеш – рече той. – Някой усърдно напомня на хората за онези договори за реклама, които наруши, когато избяга от страната.

Фльор разтри очи и се опита да се престори, че новината не я бе разтревожила.

— Това са стари работи. Нямат ли за какво по-интересно да клюкарстват?

— Но е лош пиар за жена, която започва бизнес, основан върху доверието на клиента.

Не беше нужно да й го обяснява. Намекът бе ясен. Щом е нарушавала договори веднъж, неминуемо пак ще го направи. Сещаше се само за една причина тези истории да изплуват точно в този момент. Алексей бе направил следващия си ход.

Младият певец не се появи на срещата и не й бе трудно да отгатне защо. Влизаше в офиса, когато телефонът отново иззвъня. Този път се обаждаше Оливия Крайтън.

— Чух някои ужасни истории за теб, Фльор. Сигурна съм, че никоя не е вярна, и ти знаеш колко те обичам, но след това, което се случи с бедната Дорис Дей и всичките й пари, сама разбираш, че човек трябва да бъде много внимателен. Не желая да се чувствам несигурна.

— Напълно те разбирам. – Фльор си помисли за шестте старинни кристални чаши „Бакара“ и касата с отлежало бяло бургундско, което Оливия й бе изпратила само преди седмица, за да отпразнуват сключването на договора за „Заливът на дракона“. Сега празненството бе приключило. Уговори на Оливия среща за обяд, за да се запознае с Дейвид Бенис. С кожените кръпки на лактите и ароматната си лула той излъчваше повече стабилност от всеки друг и Фльор се надяваше, че ще може да успокои Оливия. Ала докато вървеше към кабинета на Дейвид, я загриза вината, че отново използва някой друг да реши проблемите й.

* * *

Вечерта на същия ден тя откри Мишел на втория етаж на преустроена фабрика в Астория, където уморените шивачки работеха върху моделите от колекцията му. Оставаха му по-малко от седем седмици и той бе изтощен до крайност от напрежението да приготви всичко навреме. Фльор не искаше да увеличава тревогите му, но повече не можеше да отлага. Трябваше да му каже какво става. Алексей несъмнено вече бе разбрал колко важен бе за нея успехът на колекцията на Мишел и не й бе нужна кристална топка, за да се досети коя ще е мишената на следващия му удар.

Мишел оправи шала, който бе вързала около врата на бялата кашмирена права рокля. Трябваше да се вдигне на пръсти, тъй като тя бе с обувки с токчета, които бяха станали неотменна част от деловия й гардероб, откакто бе осъзнала, че ръстът й понякога беше в нейна полза. Разказа му за изчезналите покани и пожара. Мишел я изслуша мълчаливо. Когато свърши, тя стисна ръката му.

— От тази вечер ще наема двайсет и четири часова охрана на шивашкото ателие.

Мишел бе толкова измъчен, че приличаше на болен.

— Наистина ли мислиш, че ще посегне на моделите?

— Сигурна съм. Като унищожи моделите, преди да си ги показал, ще нанесе възможно най-голямата вреда.

Брат й огледа помещението.

— Ако отстраним тази заплаха, той ще измисли нещо друго.

— Зная. – Фльор потърка бузата си. – Да се надяваме, че ще се отегчи. Но няма кой знае какво повече да направим.

* * *

Няколко дни след партито Джейк се нанесе на тавана, но през първата седмица не прекара много време там. Вместо това предпочете да остане в къщата си във Вилидж и да присъства на репетициите на новата постановка на една от старите му пиеси. Късно една вечер Фльор се унасяше в сън, когато чу стъпките му. Два дни по-късно до слуха й достигна шума на течаща вода, но не и потракването на пишеща машина.

За неин ужас, опасенията й се потвърдиха – плъзнаха слухове, че тя представлява Джейк в засега несъществуващите, бъдещите литературни начинания. Последното, което искаха агентите в офиса му на Западния бряг, беше тя да успее там, където те се бяха провалили, и Фльор подозираше кой е източникът на информацията. Това, както и продължаващите истории за нарушените договори, докато беше модел, подкопаваха малкото доверие, което бе успяла да изгради. Утвърден актьор и изгряващ млад писател, с които бе на път да сключи договор, се отказаха, а Оливия ставаше все по-капризна. През втората седмица на октомври Джейк започна да прекарва повече нощи на тавана, но Фльор нито веднъж не го видя, нито чу тракането на пишеща машина. Придържайки се към теорията, че физическите упражнения влияят добре върху творческото въображение и поне щяха да го изкарат сутрин от леглото, тя започна да пъха бележки под вратата му, в които го канеше да потича заедно с нея. Една студена есенна утрин, три седмици след като сключиха споразумението да го представлява, го завари да я чака на стъпалата пред входа.

Беше облечен в сив спортен пуловер с емблемата на ЮКЛА, тъмносин анцуг и овехтели маратонки „Адидас“. Когато я видя, нацупената му долна устна се изви в усмивка и сърцето й обезпокоително подскочи. Когато беше на деветнайсет, се разтапяше само като го зърне, но сега отношенията им бяха строго делови и тя никога повече нямаше да позволи да се поддаде на чара му. Взе трите стъпала с един скок и затича покрай него.

— Никога ли не си чувала за разгрявка? – подвикна той след нея.

— Не ми е нужна. Вече съм разгряла. – Стрелна го с поглед през рамо. – Смяташ ли, че можеш да издържиш на темпото ми, каубой?

— Още не съм срещнал жена, която да ме надбяга – отвърна той самонадеяно.

— Сигурен ли си? Струва ми се, че напоследък доста си се омързеливил.

Той затича редом с нея.

— Едва ли може да се нарече мързел да играеш баскетбол три пъти седмично с градски тийнейджъри, които ме наричат „господин“.

Тя заобиколи една кална локва и се насочи на запад към Сентръл Парк.

— Изненадана съм, че можеш да се занимаваш с баскетбол в твоята напреднала възраст.

— Не мога. Коленете ме болят и повече не мога да скачам, затова обикновено ме вадят от игра още преди края на третата четвъртина. Те ме търпят само защото им купих екипите.

Докато заобикаляха един камион, блокирал тротоара, Фльор си спомни колко много харесваше умението на Джейк да се надсмива над себе си. След великолепното му тяло хуморът бе второто най-хубаво нещо у него. Тялото и откритата му мъжественост. И лицето му. Тя обичаше лицето му. Това, което не харесваше, бе манипулативното му поведение и двойствения му морал. Той я бе изкачил до върха на планината, а после я бе хвърлил безмилостно от там. Не биваше да предъвква миналото. Имаше да върши сериозна работа, а и достатъчно дълго го бе оставила на самотек.

— Откакто се нанесе, нито веднъж не съм чула тракането на пишеща машина над главата си.

— Не ме насилвай, става ли? – Лицето му тутакси доби затворено изражение.

Фльор се замисли за миг и реши да рискува.

— В събота вечер организирам купон. Искаш ли да дойдеш? – Вече се бе заела с подготовката на партито, което с Киси обсъждаха на откриването на агенцията, за да дадат възможност на Мишел и Саймън да се опознаят по-добре. Една приятна и весела компания можеше да помогне на Джейк да се отпусне. А и останалите щяха да го забавляват, така че нямаше да й се налага да се занимава с него.

— Извинявай, цветенце, но официалните вечери не са ми по вкуса.

— Това не е официална вечеря. Гостите сами готвят. Ще бъдат Мишел, Саймън Кейл и Киси. Поканих и Чарли Кинканун, но той ще отсъства от града.

— Наистина ли познаваш някого, който се казва Киси?

— Явно не си се запознал с нея на плажното парти на Чарли. Тя е най-добрата ми приятелка. Въпреки че… – Тя се поколеба. – Май е по-добре да не влизаш в тъмни стаи с нея.

— Интересен коментар за най-добрата ти приятелка. Ще имаш ли добрината да обясниш?

— Много скоро сам ще откриеш отговора. – Двамата профучаха покрай една жена, разхождаща двойка чихуахуа. – Размърдай се. Един от нас днес трябва да работи.

Известно време тичаха, без да разговарят. Накрая Джейк я погледна в лицето.

— Моят прес агент ми изпрати няколко изрезки от статии, които току-що прочетох. Оказва се, че двамата с теб сме били гореща двойка в нюйоркските клюкарски колонки в края на лятото.

— Наистина ли? – Онези колонки се бяха появили преди повече от два месеца. Фльор се чудеше кога ще го спомене.

— Не си достатъчно добра актриса, за да се направиш на невинна.

Разбира се, че съм.

Той се протегна и улови ръката й, принуждавайки я да спре.

— Ти си източникът на тези истории.

— Нуждаех се от публичност.

Гърдите му се повдигаха и спускаха под пуловера, докато се опитваше да успокои дишането си.

— Знаеш как се отнасям към личния си живот.

— Всъщност не съм нарушила светостта на личния ти живот, тъй като нито една от тези истории не е вярна.

Лицето му остана смръщено.

— Мразя евтините трикове.

— Колко забавно! Аз пък мислех, че ти си ги изобретил.

Устните му се стиснаха в сурова линия.

— Дръж името ми настрана от вестниците, Фльор. Смятай го за предупреждение. – Обърна се и пресече улицата.

— Аз не съм твой пресагент, забрави ли? – извика тя след него. – Представлявам само жалката ти литературна кариера.

Той не се обърна и ускори крачка.

* * *

За изненада на Фльор, Джейк дойде пръв на купона й в събота вечер. Почука на вратата точно в осем. Макар че бе сложила за всеки случай няколко бутилки мексиканска бира в хладилника, всъщност не го очакваше да дойде. Беше облечен в сравнително приличен тъмносив панталон и светлосива риза с дълги ръкави, от която очите му изглеждаха още по-наситено сини. Тикна в ръцете й пакет, увит в хартия за подаръци, и огледа вълнения й панталон с цвят на слонова кост и меднозлатистата копринена блуза.

— Ти някога изглеждаш ли зле?

Фльор измери с намръщен поглед пакета.

— Трябва ли да повикам сапьорския отряд?

— Престани да остроумничиш и го отвори.

Тя разгърна хартията и извади съвсем нов екземпляр на „Радостта от готвенето“.

— Точно за това си мечтаех.

— Знаех, че ще ти хареса.

Той я последва в кухнята и тя остави готварската книга върху плота. Въпреки ограничените си средства, Фльор бе доволна от уютната атмосфера. Излъска до блясък старата дървена маса и я украси в средата с хризантеми, топнати в нащърбеното глинено гърне, което бе открила в едно магазинче за стоки втора употреба. В същия магазин й продадоха с отстъпка комплект кърпи за чай на светлокафяво и масленозелено каре, които да използва като подложки за чинии. Джейк се приближи зад нея и тя долови аромата му на чиста риза и паста за зъби. Трепна, когато ръцете му повдигнаха косата й и докоснаха тила й малко под яката на блузата.

— Боже, колко си нервна. – Нещо малко и хладно се плъзна между гърдите й. Младата жена сведе поглед и видя синьо-зелено фуниевидно цвете от емайл, окачено на фина златна верижка. Миниатюрни диаманти проблясваха върху изящните листенца като утринна роса. Когато се извърна към него, зърна мярналото се за секунда върху лицето му нежно и уязвимо изражение. Настоящето избледня и за миг двамата сякаш се пренесоха във времето, когато всичко помежду им беше толкова леко и непринудено.

— Красиво е – промълви тя. – Не беше нужно…

— Не е кой знае какво. Това е грамофонче и отваря цветовете си рано сутрин. Забелязал съм, че утрото не е най-предпочитаното ти време от деня. – Той се извърна, слагайки край на момента.

Цветето се изплъзна от пръстите й. Само за миг бе позволила да отслаби бдителността си. Повече нямаше да се повтори.

— Защо не долавям никакви апетитни ухания? – попита той. – Трябва ли да се тревожа, че ще остана гладен?

— Готвачът още не е дошъл – отвърна Фльор с възможно най-безгрижен тон.

Като по поръчка, входният звънец иззвъня и тя забърза да отвори.

— Донесох моите ножове – оповести Мишел. Тази вечер беше облечен в панталон в цвят каки и синя тениска с дълги ръкави, върху чиято предница по диагонал бе пришита тясна мъжка вратовръзка на райета. Запъти се към кухнята. – Открих това прекрасно грозде в онова малко дюкянче на Канал Стрийт. Ходи ли на рибния пазар за камбалата, която ти поръчах да купиш?

— Тъй вярно, сър.

Докато оставяше торбата с продуктите върху плота, на

Фльор не й убягна колко уморен изглежда брат й и се зарадва, че е устроила това малко парти за него. Мишел забеляза Джейк.

— Мишел, сигурно помниш Джейк Коранда. Разоръжих го, преди да влезе, така че можеш свободно да го обиждаш.

Джейк се усмихна и се ръкува с Мишел.

Саймън пристигна след пет минути. Оказа се, че бе запален фен на филмите за Калибър и бе гледал всички до един. В нетърпението си да говори с Джейк, почти не забеляза Мишел. Мишел бе готов да се залови с готвенето и междувременно изреждаше на Фльор дългия списък от всички възможни гафове, за които той бе абсолютно сигурен, че ще провалят колекцията му. От гледна точка на сватовничеството вечерта не започваше особено обещаващо.

Появи се Киси и се насочи към кухнята.

— Извинявай, че закъснях, но Чарли ми се обади от Чикаго точно когато излизах.

— Значи, има напредък – заключи Фльор. – Поне отново си говорите.

— Мисля, че съм изгубила чара си. Каквото и да направя, той…

— Млъкна, щом видя Джейк, облегнат на плота. – Господи!

Фльор вдигна лъжичката, която Мишел бе изтървал.

— Киси, запознай се с Джейк Коранда. Джейк, представям ти Киси Сю Кристи.

Кръглите сини очи на Киси се ококориха, а яркочервените й устни се разтвориха, докато се взираше прехласнато в Джейк, чието лице разцъфна в широка усмивка. Киси приличаше на неустоимо детско лакомство.

— Удоволствието е мое – отрони тя и му отправи сладката си глуповата усмивка „как-ти-е-името-моряче“, а Джейк се изду като петел.

Фльор би трябвало да се развесели. Вместо това се почувства отново на тринайсет, стърчаща над останалите момичета, непохватна и тромава, със синини на лактите, превързани колене и лице, твърде голямо за тялото й. Киси, от друга страна, бе въплъщение на момчешките еротични сънища. Не след дълго двамата с Джейк вече правеха заедно салатата, докато Саймън се изживяваше като барман. Фльор се опитваше да смаже змийската глава на ревността, докато помагаше на Мишел да приготви едно от коронните си блюда – риба с грозде със сос от вермут и прясно масло.

Когато Джейк и Саймън се впуснаха да обсъждат коне, Киси се промъкна до Фльор.

— На живо е още по-секси, отколкото на екрана. Този мъж може да сложи в малкия си джоб всички мускулести красавци на земята.

— Зъбът му е крив – тросна се Фльор.

— Обзалагам се, че останалото не е.

* * *

Всички, освен Фльор, отлично се забавляваха. Мишел и Саймън най-после се впуснаха в оживен разговор, докато се наслаждаваха на великолепната камбала на Мишел, а когато панерчето с хляб за втори път обиколи масата, двамата вече изреждаха любимите си ресторанти. Не след дълго се договаряха непринудено да посетят едно модно заведение в Ийст Вилидж. Киси се опита да улови погледа на Фльор, за да се поздравят с победата, но тя се престори, че не забелязва.

Киси и Джейк си разменяха шеги, сякаш се познаваха от години. После започнаха да си тананикат песните на един нов певец, когото и двамата харесваха. Фльор се питаше заядливо защо просто не си легнат и не приключат с глупостите.

Когато дойде време за десерта, Фльор извади ореховата торта, която бе купила същия следобед от любимата си пекарна. Всички останаха във възторг, но тя едва успя да преглътне една хапка. Предложи да пият ирландското кафе в дневната. Киси седна на дивана. Обикновено Фльор щеше да седне до нея, но сега грабна една от големите възглавници за под, за да остави дивана свободен за Джейк, който не пропусна да се настани до Киси.

Всички, освен домакинята, се впуснаха в дискусия за най-добрите рок банди на всички времена. Тя се чувстваше толкова нещастна, че в стомаха й се образува лепкава буца, която нямаше желание да анализира отблизо. Киси й се усмихна съчувствено. Фльор извърна глава.

Приятелката й се прокашля.

— Фльоринда, ти ми каза, че ще ми дадеш назаем ахатовите си обеци. Покажи ми къде са, преди да съм си тръгнала без тях.

Фльор не й бе обещавала нищо подобно и отвори уста, за да го каже, но улови един от онези пронизващи стоманени погледи на Киси Магнолия. Не желаеше доскорошната й приятелка да устрои някоя сцена, затова се надигна неохотно и се повлече след Киси към спалнята.

Когато се озоваха там, Киси скръсти ръце пред пищните си гърди.

— По-добре да изтриеш това изражение на влюбено паленце или се кълна в Бог, че ще се върна в дневната и ще му пусна език пред очите ти.

— Не разбирам за какво говориш.

Киси я изгледа отвратено.

— На път съм да се откажа от теб. Вече си на двайсет и шест. Достатъчно възрастна, за да не се познаваш добре.

— Познавам се отлично.

Вместо да отговори, Киси започна да потропва нетърпеливо с върха на едната си червена пантофка. Фльор клюмна и цялата й злост се изпари.

— Съжалявам – промърмори едва чуто.

— И би трябвало. Държиш се налудничаво.

— Права си. И дори не разбирам защо.

— Защото си позеленяла от ревност, ето защо.

— Не ревнувам! Не и в този смисъл, който си мислиш.

Но Киси не беше вчерашна и не можеше лесно да я заблудят.

— Откакто ме познаваш, виждала ли си някога да не флиртувам с някой готин тип, да не говорим за мъж като него? Такъв неустоим сладур? – Премлясна замечтано. – И какво правиш ти? Нищо, ето какво. Подвиваш опашка и се свиваш в ъгъла. Срамувам се заради теб.

Фльор също се срамуваше от себе си.

— Не беше заради Джейк. Не съм толкова глупава. Просто отново се почувствах като едра и тромава тийнейджърка.

— Не ти вярвам – отсече Киси Магнолия. – Не смяташ ли, че е крайно време да престанеш да се самозалъгваш и добре да си изясниш чувствата, които изпитваш към онзи великолепен мъж, който седи в дневната ти?

— Чувствата ми към него са породени от доларовите знаци. Наистина, Киси. На практика изгубих Оливия, а единствените клиенти, които искат да сключат договор с мен, са тези, които аз не желая да представлявам, като онзи кретен Шон Хауъл. Джейк дори не се преструва, че пише, и… – Тя млъкна. – Това не е извинение. Съжалявам, Киси. Ти си права. Наистина се държах детински. Прости ми.

Киси най-после омекна.

— Добре. Но само защото и аз се чувствам по същия начин всеки път, когато ви видя заедно двамата с Чарли.

— Мен и Чарли? Защо?

Киси въздъхна и отбягна погледа на приятелката си.

— Той толкова много те харесва, а аз зная, че по външност не мога да се меря с теб. Всеки път, когато двамата разговаряте, се чувствам като човечето от рекламата на поничките „Пилсбъри“

Фльор не знаеше да плаче или да се смее.

— Явно аз не съм единствената, която не се познава много добре. – Тя прегърна Киси, после погледна часовника си. – Тази вечер по телевизията дават „Буч Касиди“. Ако не бъркам часа, ще можем да погледаме малко и да се върнем при останалите, преди да са забелязали, че ни няма. Искаш ли да си доставим това удоволствие?

— И още как. – Киси включи малкия телевизор, кацнал върху масичка втора употреба в ъгъла на спалнята. – Не мислиш ли, че вече сме твърде стари да си припадаме по актьори?

— Вероятно. Може би трябва да посвещаваме повече време на религията.

— А може би не.

Бандата от пущинака на Уайоминг тъкмо бе обрала пътническия влак по линията Овърланд между Сан Франциско и Чикаго и Пол Нюман, в ролята на Буч, заедно с Робърт Редфорд като мустакатия Сънданс Кид, отдъхваха и отпиваха от питиетата си на терасата на публичен дом. Киси и Фльор приседнаха на края на леглото, когато учителката Ета Плейс се изкачи по стъпалата на малката фермерска къща, запали вътре лампата и разкопча две копчета от блузата. Стигна до спалнята, свали дрехата и я закачи в гардероба. Сетне се извърна и изпищя, когато видя изваяното лице на Сънданс Кид да се взира заплашително в нея от другия край на стаята.

— Продължавай, учителке – подкани я той.

Очите й се разшириха от ужас, а той бавно извади револвера и го насочи към нея.

— Всичко е наред. Не ми обръщай внимание. Продължавай.

Учителката нерешително развърза дългата долна фуста, която се свлече на пода и тя я прекрачи. Вдигна я и я притисна засрамено пред гърдите си, опитвайки се да скрие извезаната по краищата камизола от очите на бандита.

— Разпусни косата си – нареди той.

Тя пусна фустата и извади фуркетите.

— Тръсни глава.

Нито една жена със здрав разум не би посмяла да спори със Сънданс Кид под дулото на револвера, насочен към корема й, и учителката смирено се подчини. Беше само по камизола и Сънданс Кид нямаше какво повече да нарежда – просто вдигна револвера и запъна петлето.

Пръстите на Ета бавно се заеха с дългата редица копчета на камизолата. Накрая краищата на предницата се разтвориха. Ръцете на Сънданс Кид се придвижиха към кръста му. Разкопча колана с кобура, захвърли го и се приближи към нея. Плъзна ръце под разтворените краища на тънката дреха.

— Знаеш ли какво искам? – попита Ета.

— Какво?

— Поне веднъж да не закъсняваш!

Докато Ета обвиваше ръце около врата на Редфорд, Фльор въздъхна и стана, за да изключи телевизора.

— Трудно е да се повярва, че тази сцена е написана от мъж, нали?

Киси се взираше в тъмния екран.

— Уилям Голдман е голям сценарист, но се хващам на бас, за каквото кажеш, че жена му е написала тази сцена, докато той е бил под душа. Какво не бих дала…

— Ъхъ. Истинска женска сексуална фантазия, груба и необуздана.

— Цялата тази сексуална заплаха, идваща от любовник, който знаеш, че никога няма да те нарани. – Киси облиза устни.

Фльор докосна медальона на шията си.

— Колко жалко, че вече не се раждат такива мъже.

* * *

Джейк стоеше в коридора до открехнатата врата, заслушан в разговора на двете жени. Нямаше намерение да подслушва, но Фльор се държа много странно през цялата вечер, а и двете с приятелката й отсъстваха твърде дълго от гостната, затова той реши да провери какво става. Сега съжаляваше. Това беше точно от онези разговори, които един мъж никога не биваше да чува. Какво всъщност искаха жените? Постоянно дрънкаха за мъжката чувствителност и равноправие, но насаме, ето ги, две интелигентни жени направо прималяват до оргазъм, когато мъжът се държи като пещерен човек.

Може би изпитваше малко ревност. Той беше един от най-касовите мъжкари на десетилетието, живееше над главата на Фльор Савагар, но изглежда, всичко, което искаше тя, бяха остроумните им словесни двубои. Зачуди се дали и на Редфорд не се налага да търпи подобни дивотии. Ако имаше справедливост на този свят, Редфорд ще седи сега пред телевизора някъде в Сънданс, Юта, и ще наблюдава как жена му се прехласва по една от дивашките любовни сцени на Птичаря Калибър. Мисълта го изпълни със задоволство, което обаче бързо избледня, докато се промъкваше надолу по коридора. Както и да го погледнеш, сега никак не беше лесно да си мъж.

* * *

На следващата сутрин Джейк излезе да бяга с Фльор, но докато тичаха към Сентръл Парк, двамата почти не си проговориха. Не й даваше мира мисълта, че трябва да намери някакъв начин поне да го накара да се опита да пише. Когато се върнаха в къщата, тя импулсивно предложи да споделят неделната закуска. Може би на пълен стомах щеше да е по-общителен, но той отклони поканата.

— Правилно – процеди младата жена студено. – Напоследък графикът ти е толкова натоварен заради цялото това време, което прекарваш над пишещата машина.

Джейк дръпна ципа на суитшърта.

— Ти нищо не знаеш.

— Дори опитваш ли се да пишеш?

— За твое сведение, вече съм изписал цял бележник.

Джейк твореше над пишеща машина и тя нито за секунда не

му повярва.

— Покажи ми.

Той се начумери и я подмина на път за тавана.

Тя взе душ навлече джинси и любимия си плетен пуловер. Напоследък беше толкова заета с колекцията на Мишел, капризите на Оливия и опитите да предвиди следващия ход на Алексей, че не се бе съсредоточила достатъчно върху проблема над главата си. Джейк Коранда бе сключил с нея сделка да започне отново да пише, а не правеше нищо да изпълни своята част.

В десет часа тя излезе в предния коридор и отключи вратата,

водеща към апартамента на тавана. Качи се по стълбата и почука на неговата врата, но никой не отговори и тя пъхна ключа в ключалката.

Просторната мансарда се осветяваше от голям тавански прозорец и два по-малки правоъгълни прозореца от двете страни. Фльор не бе стъпвала тук, откакто Джейк се бе нанесъл, и сега видя, че е донесъл два удобни фотьойла, легло, дълг диван и Г-образен работен плот, състоящ се от бюро и по-малка маса, върху която се мъдреше пишеща машина и неразпечатан пакет с хартия.

Той бе качил крака на бюрото и подхвърляше небрежно баскетболна топка от едната ръка в другата.

— Не си спомням да съм те канил – изръмжа гостоприемно. – Не обичам да ме прекъсват, когато работя.

— И през ум не ми минава да прекъсвам творческия ти процес. Престори се, че ме няма. – Тя отиде в малката кухня, мина зад извития плот и започна да отваря вратите на шкафовете, докато не откри кутия с кафе.

— Върви си, Фльор. Не те искам тук.

— Ще си тръгна веднага след края на деловата ни среща.

— Не съм в настроение за делови срещи. – Баскетболната топка подскачаше от лявата ръка в дясната и обратно.

Тя включи кафеварката, върна се в дневната и приседна на бюрото.

— Бедата е там, че ти си безполезен като камък на шията, а в момента последното, което ми е нужно, е някой да ме тегли към дъното. Всички в града смятат, че си подписал договор с мен, защото спим заедно. Само едно може да сложи край на този слух. Нова пиеса на Джейк Коранда.

— Скъсай нашия договор.

Тя изби топката от ръката му.

— Престани да хленчиш.

Добродушният и остроумен Джейк Коранда се изпари и Фльор се оказа лице в лице със страховития Калибър.

— Махай се от тук! Това не е твоя работа, дявол да те вземе!

Тя не помръдна.

— Крайно време е да си изясниш нещата. Първо твърдиш, че аз съм виновна за творческия ти блокаж, а сега ми заявяваш, че не е моя работа. Не може хем едното, хем другото.

Той пусна крака на пода.

— Вън! – Хвана грубо ръката й и я поведе към вратата.

Фльор изведнъж побесня. Не заради грубостта му, дори не защото заплашваше бъдещето на агенцията й, а защото прахосваше таланта си.

— Виж го ти, великия драматург! – Тя отскубна ръката си. – Онази пишеща машина е събрала поне един пръст прах.

— Още не съм готов да седна зад нея! – ревна той, прекоси стаята и взе сакото от фотьойла.

— Не разбирам какво толкова трудно има в това. – Фльор отиде до бюрото и разкъса пакета с хартията. – Всеки може да постави листа в пишещата машина. Ето виж колко е лесно.

Джейк пъхна ръце в ръкавите на сакото.

Тя се настани на стола зад бюрото и включи машината, която забръмча.

— Гледай внимателно. Действие първо, сцена първа. – Натрака думите върху клавиатурата. – С какво ще започнем, Джейк? Как изглежда сцената?

— Не бъди кучка.

— Не… бъди… кучка. – Фльор написа прилежно думите. – Типичен диалог на Коранда – груб, наситен с презрение и омраза към жените. Кое е следващото?

— Престани, Фльор!

— Престани… Фльор. Лош избор на име. Прекалено напомня за невероятната жена, която вече познаваш.

— Престани! – Той се стрелна през стаята. Ръката му се отпусна тежко върху нейната, затискайки силно клавишите. – За теб е една голяма шега, нали?

Птичаря Калибър бе изчезнал и тя съзря болката, прозираща през гнева му.

— Не, не е шега – промълви тя тихо, – а работа, която трябва да свършиш.

Джейк не помръдна. После вдигна ръка и погали косата й. Младата жена затвори очи. Той се отдръпна и се отправи към кухнята. Тя го чу да си налива кафе. Пръстите й трепереха, когато измъкна листа от машината. Джейк се приближи към нея с чаша в ръка. Фльор постави нов лист хартия.

— Какво правиш? – Гласът му прозвуча уморено и леко дрезгаво.

Тя пое пресекливо дъх.

— Днес ще пишеш. Няма да ти позволя повече да отлагаш. Това

— Сделката се отменя – изрече сломено. – Ще се изнеса от мансардата.

Тъгата му я размекна, но Фльор събра сили и се стегна.

— Не ми пука дали ще се изнесеш. Но ние сключихме договор и ще го спазваме.

— Само това ли те интересува? Незначителната ти агенция?

Гневът му бе престорен и тя нямаше да се улови на въдицата.

— Днес ще пишеш.

Той пристъпи зад нея, остави чашата с кафе и сложи ръце на раменете й.

— Не мисля така.

Повдигна косата й и притисна устни към чувствителното местенце зад ухото й. Топлият му дъх помилва кожата й, а нежното докосване на устните му съживи чувствата й. За миг тя си позволи да се отдаде на усещанията, които пробуждаше в нея. Само за миг…

Ръцете му се мушнаха под пуловера, сетне се плъзнаха по голата кожа до дантелените чашки на сутиена. Погали зърната на гърдите й през коприната. Докосването му бе толкова приятно. Тръпки на удоволствие пронизаха тялото й. Джейк разкопча закопчалка отпред и дръпна чашките настрани. Когато повдигна пуловера и разголи гърдите й, тръпките се превърнаха в горещи вълни, бушуващи във вените. Той притисна раменете й към облегалката на фотьойла, така че гърдите й щръкнаха нагоре, и започна да дразни с палци набъбналите зърна. Устните му захапаха крайчеца на ухото й, после се спуснаха надолу по шията. Джейк беше майстор на прелъстяването, преминаваше от една еротична зона към друга, като че ли следваше карта от наръчник по секс.

В този миг Фльор осъзна, че са я изпързаляли.

Избута ръцете му, прекратявайки умелото му пресметливо съблазняване, и смъкна пуловера.

— Ти си истински негодник! – изсъска и скочи от фотьойла. – Това беше най-лесният начин да ми затвориш устата, нали?

Той стоеше неподвижно и се взираше в някаква точка над главата й. Вратите се затръшнаха, щорите се спуснаха, капаците се залостиха здраво.

— Не ме насилвай.

Фльор беше бясна на себе си, задето толкова лесно бе паднала в капана му, бясна на него и безкрайно тъжна.

— Кръгът се затвори – рече тя уморено. – Толкова си играл Калибър, че той накрая те е превзел. Не разбра ли, че твоят герой изяжда и малкото останало от почтеността ти!

Джейк прекоси стаята и отвори вратата.

Фльор се вкопчи в ръба на бюрото.

— Снимането на онези отвратителни филми е по-лесно, отколкото да вършиш истинската си работа.

— Върви си.

— Господин Корав пич е напълнил гащите от страх. – Тя се свлече отново във фотьойла. Ръцете й трепереха толкова силно, че пръстите не я слушаха. – Действие първо, сцена първа, дяволите да те вземат…

— Ти си луда.

— Действие първо, сцена първа. Коя е първата реплика?

— Наистина напълно си откачила!

— Хайде, стига, трябва да знаеш за какво точно е тази пиеса.

— Не е пиеса! – Той изведнъж се озова до нея. Лицето му бе толкова изтерзано, че тя потръпна. Една от ръцете му се сви в юмрук. — Това е книга! Трябва да напиша книга. Книга за Виетнам.

Фльор пое дълбоко дъх.

— Книга за войната? Точно по вкуса на Птичаря Калибър.

— Ти нищо не разбираш – каза той тихо.

— Тогава ми обясни.

— Ти не си била там. Няма да разбереш.

— Ти си един от добрите писатели в страната. Накарай ме да разбера.

Джейк се извърна с гръб към нея. В мансардата се възцари тишина. Тя чу в далечината вой на полицейска сирена, грохота на преминаващ камион долу по улицата.

— Беше невъзможно да ги разграничиш – проговори Джейк накрая. – Във всеки трябваше да виждаш враг.

Гласът му бе овладян, но идваше сякаш отдалеч. Извърна се и я погледна, като че ли искаше да се увери, че е разбрала. Тя кимна, при все че не разбираше. Ако това, което се бе случило във Виетнам, блокираше писането му, тогава защо обвиняваше нея?

— Влизаш в някакво оризище и виждаш две малки деца – четири или петгодишни. И в следващия миг някое от тях хвърля граната по теб. Мамка му. Що за война е това?

Фльор плъзна отново пръсти по клавишите и започна да пише, опитвайки се да напечата всичко. Надяваше се, че постъпва правилно, въпреки че никак не бе сигурна.

Той, изглежда, не чуваше тракането на пишещата машина.

— Селото беше крепостта на Виетконг. Партизаните избиха много от нашите. Някои от тях са били изтезавани, осакатявани. Те бяха наши другари… момчета, с които се сближаваш, които се превръщат в твое семейство. Трябваше да превземем селото и да го сравним със земята. Цивилните знаеха правилата. Ако не си виновен, не бягай! За нищо на света не бягай! Половината от ротата бяха пияни или надрусани – това бе единственият начин да понесеш ужаса, без да откачиш. – Джейк пое рязко дъх. – Извозиха ни по въздуха до писта близо до селото и веднага щом тя се освободи, започна въздушният обстрел. Когато всичко беше разчистено, влязохме в селото. Подбрахме ги и ги събрахме в центъра му. Те не бягаха – знаеха правилата – но въпреки това някои бяха застреляни. – Лицето му доби пепеляв оттенък. – Едно малко момиченце… беше облечено с изпокъсана ризка, която не покриваше корема му, щампована с малки жълти патета. И когато всичко свърши и селото гореше, някой включи радиото и намери станцията на американската армия във Виетнам. Отис Рединг пееше „Седя си на кея на залива“, а над корема на малкото момиченце летяха мухи…

За пръв път Джейк сякаш забеляза, че тя пише, и тикна пръст в машината.

— Записа ли онази част за музиката? Музиката е много важна. Всички, които са били във Виетнам, помнят музиката.

— Аз… аз не зная. Говориш много бързо.

— Дай на мен. – Той я избута, изтръгна листа от пишещата машина и сложи нов. Тръсна глава, сякаш да проясни мислите си, и започна да пише.

Фльор отиде до дивана, отпусна се изнемощяло и зачака. Той не откъсваше очи от страниците, които се изстрелваха една след друга като с магическа пръчка. В стаята беше студено, но по челото му бе избила пот, докато трескаво натискаше клавишите. Картината, която бе нарисувал Джейк, вече се бе запечатала в съзнанието й. Селото, хората, ризката с малките жълти патета. Нещо ужасно се бе случило през онзи ден.

Той не забеляза, когато Фльор тихо се измъкна от стаята.

* * *

Същата вечер Фльор излезе да хапне навън с Киси. Когато се върна, тракането на пишещата машина продължаваше. Тя му направи сандвич и отряза парче от бадемовата торта, останала от партито. Този път не си направи труда да чука, а отключи със своя ключ.

Джейк се беше привел над пишещата машина, лицето му бе прорязано от дълбоки бръчки на умора. По бюрото се виждаха чаши кафе и навсякъде бяха пръснати листове. Той изръмжа, когато Фльор остави подноса и започна да събира чашите, за да ги измие. Изплакна кафеварката и я зареди с прясно кафе, готова за включване, когато пожелае.

Ужасът от сутрешния му разказ се бе трупал в нея през целия ден. Не спираше да мисли за „Затъмнение в неделя сутрин“ и масовото убийство, на което Мат е бил свидетел във Виетнам. Сега постоянно я измъчваше един въпрос. Дали Джейк, като своя герой, е бил безпомощен свидетел на масово убийство, или е бил деен участник?

Обви ръце около себе си и излезе от мансардата.

* * *

По-късно същата седмица Дик Спано й позвъни за пръв път.

— Трябва да открия Джейк.

— Той никога не ми се обажда – рече тя, което беше буквалната истина.

— Ако го направи, кажи му, че го търся.

— Едва ли ще ми се обади.

Вечерта Фльор се качи на тавана и каза на Джейк за обаждането. Очите му бяха кървясали, по лицето му бе набола брада и като че ли от дни не бе спал.

— Не желая да говоря с никого – заяви той. – Дръж ги далеч от мен, ще го направиш ли?

И Фльор наистина се постара. Успя за известно време да залъже финансовия му мениджър, адвоката му и всичките им секретарки, но някой толкова известен като Джейк не можеше просто да изчезне и след като минаха пет дни и обажданията станаха все по-настойчиви и разтревожени, тя разбра, че трябва да предприеме нещо. Обади се на Дик Спано.

— Чух се с Джейк – осведоми го Фльор. – Той е започнал отново да пише и за известно време се е покрил.

— Трябва да говоря с него. Има една работа, която не търпи отлагане. Кажи ми къде е.

Тя почука с химикалката върху бюрото.

— Мисля, че е в Мексико. Но не ми каза точно къде.

Дик изруга, после я бомбардира с дълъг списък от неща, които трябва да му каже, ако Джейк отново се обади. Фльор записа прилежно всичко и пъхна бележката в джоба си.

* * *

Октомври се смени с ноември, датата на представянето на колекцията на Мишел наближаваше, а слуховете за старите нарушени договори продължаваха. И като че ли това не стигаше, но измислените истории, които бе подшушнала на журналистите за връзката й с Джейк, продължаваха да уронват престижа й. Според слуховете Фльор Савагар не била нищо повече от провалила се моделка, която се опитва да върти бизнес по гръб. Нито един от клиентите, с които преговаряше, не подписа с нея. Всяка вечер заспиваше, но след няколко часа се събуждаше и оставаше дълго да лежи, заслушана в приглушеното тракане на пишещата машина. На сутринта използваше собствения си ключ, за да влезе в мансардата и да го провери. След известно време вече бе трудно да се каже кой от двамата беше по-изтощен.

Фльор прекара деня преди представянето на колекцията на Мишел в хотела, сновейки между техническите работници и дърводелците, които изграждаха модния подиум. Направо подлуди всички с постоянните си напомняния за пропуските и охраната при вратите. Дори Киси изгуби търпение, но всичко зависеше от колекцията на Мишел, а Алексей разполагаше с двайсет и четири часа да извърти мръсния си номер. Фльор се обади на Мишел във фабриката в Астория, за да се увери, че охраната е на поста си и всичко е наред.

— Всеки път, когато погледна, те са по местата си – увери я брат й.

Когато той затвори, Фльор осъзна, че е забравила да диша. Беше наела най-добрата охранителна компания в щата. Сега не й оставаше нищо друго, освен да се надява, че ще си свършат добре работата.

* * *

Уили Бонадей се оригна и бръкна в джоба на униформата за ролката с хапчета против киселини. Понякога ги дъвчеше едно след друго, за да му помогнат да мине по-бързо дневната смяна. Работеше тук вече месец и тази вечер беше последната. Уили си мислеше, че да се охраняват някакви дрехи си е чиста безсмислица, но щом редовно му плащаха, той си гледаше съвестно работата.

В смяната им бяха четирима и това място бе по-охранявано от крепост. Постът на Уили беше точно зад входната врата на старата фабрика в Астория, а партньорът му Анди охраняваше отзад. Още двама млади мъже пазеха вратите на шивашкото ателие на втория етаж, където бяха заключени дрехите. На сутринта момчетата от дневната смяна щяха да придружат големите щендери с дрехи до камиона, който щеше да ги откара в хотела. До вечерта работата им тук ще е приключила.

Преди две години Уили охранява Реджи Джаксън*. Ето това беше работа по вкуса му. Когато двамата със зет му гледаха „Джайънтс“**, искаше да се хвали, че е охранявал Реджи Джаксън, а не някакви дрехи. Уили взе броя на „Дейли Нюз“. Докато обръщаше на спортната страница, очукан оранжев ван с надпис „Булдог Електроникс“ отстрани мина покрай главния вход, но Уили не го забеляза.

[* Американски бейзболен играч. – Б.пр.]

[** Професионален американски бейзболен отбор. – Б.пр.]

Мъжът зад волана на вана зави в малката пресечка на отсрещната страна на улицата, без да погледне към фабриката. Не беше нужно. През изминалата седмица минаваше оттук всяка вечер, всеки път с различни превозни средства и знаеше точно какво ще види. Знаеше за Уили, макар че не му бе известно името на мъжа, както и за охранителя при задния вход и заключената стая на втория етаж, също охранявана от един пазач. Разполагаше с точна информация за разписанието на дневната смяна, която щеше да застъпи след няколко часа, както и за това, че през нощта фабриката се осветява от интериорни лампи. Единствено лампите бяха важни за него.

Складът на отсрещната страна на улицата беше изоставен преди няколко години и ръждясалият катинар на задната врата не беше никакво препятствие пред челюстите на секача за болтове. Мъжът извади от вана куфара с инструментите. Беше доста тежък, но той бе привикнал и тежестта не го притесняваше. След като проникна безпроблемно в склада, включи джобния фенер и осветявайки пътя пред себе си, се отправи към предната част на сградата. Фенерът го дразнеше. Светлинният лъч се размиваше – нямаше ясни и точни очертания. Скапана светлина.

Светлината беше негова специалност. Чисти и тесни лъчи, остри като молив. Кохерентната светлина не се размиваше в безформени очертания като лъча на фенера.

Необходим му беше почти час, за да монтира всичко. Обикновено не отнемаше толкова дълго време, но той бе принуден да нагоди оборудването си с мощен телескоп, а монтажът му бе труден. Мъжът не бързаше, защото обичаше предизвикателствата, особено добре платените.

Като приключи, изтри ръце с парцала, който носеше със себе си, после избърса един кръг върху мръсното стъкло на прозореца на склада. Бавно и внимателно насочи и фокусира телескопа. Увери се, че всичко е както трябва. Лесно откри датчиците по тавана. Виждаше ги съвсем ясно, сякаш стоеше в средата на стаята на втория етаж.

Когато беше напълно готов, внимателно включи лазера и насочи чистия рубиненочервен лъч към най-далечния датчик. Оловният цилиндър на датчика трябваше да се нагрее само до седемдесет и четири градуса, за да се стопи. След секунди мъжът видя, че рубиненият лазерен лъч бе свършил отлично работата си. Той мина на следващия датчик, чийто оловен цилиндър също се разтопи от енергията на тесния остър лъч. След няколко минути всички датчици се задействаха и от дюзите на автоматичната пожарогасителна система рукнаха потоци вода върху стойките с дрехите.

Доволен, мъжът събра оборудването си и напусна склада.

* * *

Телефонното обаждане от охранителната компания събуди Фльор в четири сутринта. Тя изслуша пространното обяснение на мъжа от другия край на линията.

— Не будете брат ми – заръча, преди да затвори. После се зави през глава и отново заспа.

Разбуди я входният звънец. Фльор присви очи и погледна часовника и се зачуди дали от цветарския магазин са доставили бели рози в шест сутринта, но реши, че няма да си прави труда да проверява. Мушна глава под възглавницата и тъкмо задрямваше, когато някой грубо й я издърпа. Младата жена изкрещя и като светкавица се изстреля в седнало положение в леглото.

Джейк се бе надвесил над нея, облечен в джинси и суитшърт, който явно бе нахлузил на голо. Косата му бе разрошена, лицето – небръснато, а очите му се взираха в нея с изтерзан, кух поглед.

— Какво става с теб? Защо не отваряш вратата?

Фльор измъкна възглавницата от ръцете му и го удари с нея в корема.

— Шест и половина сутринта е!

— Ти излизаш да тичаш в шест! Къде беше?

— В леглото!

Той пъхна ръце в джобовете и се намръщи.

— И откъде можех да зная, че спиш? Когато не те видях от прозореца на мансардата, реших, че се е случило нещо лошо.

Очевидно повече не можеше да отлага ставането и тя изрита ядно завивките. Джейк се вторачи в омотаната около бедрата й нощница, без дори да се опитва да прикрие интереса си. Тя се протегна, за да включи нощната лампа, като нарочно нагласи краката си като момиче от реклама на матраци – с изпънати пръсти и деликатно извити сводове. Толкова проблеми я очакваха днес, а тя мислеше само как впечатли Джейк Коранда с краката си! Отвратена от себе си, Фльор стана, без да го поглежда.

— Ще направя закуска – рече той рязко.

Тя взе набързо душ и се напъха в джинси и стар пуловер за ски. Джейк я огледа над купата, в която чупеше яйцата. Застанал до печката, той й се струваше по-висок от всякога. Широките му рамене опъваха суитшърта по шевовете, придавайки му още по-агресивен и безкрайно мъжествен вид. Нужна й бе минута, за да проясни малко мислите си.

— Как влезе? Преди да си легна снощи, два пъти проверих дали вратите са заключени.

— Как предпочиташ яйцата – бъркани или на очи?

— Джейк…

— Не мога едновременно да бъбря с теб и да приготвям закуската. По-добре ми помогни, вместо да стоиш там като английската кралица. Макар че съм длъжен да призная, че ти изглеждаш далеч по-добре.

Типично по мъжки избягваше отговора, но тя реши засега да му позволи да се измъкне, защото беше гладна. Сложи филийките в тостера, извади каната с портокаловия сок, после наля кафето. След като подредиха масата и седнаха, тя премина в атака.

— Отново си омаял секретарката ми. Риата ти е извадила дубликат от своя ключ.

Джейк загреба от яйцата.

— Признай си – не се предаваше Фльор. – Няма друг начин да се сдобиеш с ключ.

— Защо твоята филийка е по-дебело намазана с масло от моята?

— Риата има ключ. Аз имам. Мишел има. Това е. Ако я уволня, ще ти тежи на съвестта.

— Няма да я уволниш. – Той смени своята препечена филийка с нейната. – Брат ти ми даде дубликат от ключа си няколко вечери след партито. Разказа ми за баща ви. Мишел се тревожи за теб и аз също не съм спокоен, след като зная, че онова откачено копеле те е взело на мушка. Когато тази сутрин не излезе да тичаш, се изплаших, че по някакъв начин ти е сторил нещо лошо.

Загрижеността му я трогна, но за да не се издаде, го изгледа кръвнишки.

— Алексей няма да ме нарани физически. Мишел би трябвало

да го знае. Той иска да съм жива, за да страдам. Твоите проблеми малко ли са ти, че си се захванал с моите?

— Не ми харесва това, което той прави.

Тя си взе обратно филийката.

— И аз не подскачам от радост.

Известно време двамата се храниха мълчаливо. Джейк отпи от кафето.

— Обикновено не се докарваш с джинси и маратонки за работа. Какво става?

— Ще съпровождам щендерите с дрехите до хотела. Носачите ще пристигнат след час, така че се очертава дълъг ден. – Изгледа го многозначително. – Точно заради това исках тази сутрин да поспя още малко. А и не мога да изляза от къщата, докато всичко това е тук. – Махна неопределено към дневната.

Джейк вече бе видял редиците метални стойки с окачените дрехи в черни найлонови торби.

— Ще ми обясниш ли какво точно става, или трябва сам да се досетя?

— Знаеш, че днес е представянето на колекцията на Мишел.

— И онова там са моделите?

Тя кимна и му разказа за фабриката в Астория и за телефонното обаждане рано тази сутрин.

— Охранителите не са съвсем сигурни как са се задействали противопожарната система и пръскачките, но всички тоалети, които са висели на стойките в ателието, са подгизнали и на практика унищожени.

Джейк повдигна въпросително вежди.

— Всички дрехи там обаче бяха евтина конфекция – поясни тя. – Киси, Саймън, Чарли и аз ги подменихме миналата нощ, след като Мишел и шивачките си тръгнаха. – Искаше й се да изпита задоволство, задето бе надхитрила Алексей, ала сега, след като всичко бе приключило, започваше отново да се тревожи. Стана и се запъти към телефона. – Трябва да се обадя на Мишел, за да не получи инфаркт, когато тази сутрин отиде във фабриката.

Джейк също се изправи.

— Почакай минутка. Да не би да искаш да кажеш, че Мишел не знае, че си преместила моделите му тук?

— Това не е негов проблем. Аз потроших скъпоценното бугати и аз съм тази, на която Алексей иска да отмъсти. Мишел има достатъчно тревоги на главата си.

Джейк рязко заобиколи масата.

— Ами ако Алексей изпрати някой от главорезите си тук? Какво щеше да правиш тогава?

— Фабриката гъмжи от охрана. Алексей няма причина да подозира, че моделите са тук.

— Знаеш ли какъв ти е проблемът? Изобщо не мислиш! – Докато вървеше към нея, джобът на суитшърта му се удари в ръба на кухненския плот и тя чу тъп звук. За пръв път й направи впечатление, че единият край на дрехата е по-провиснал от другия. Джейк тутакси мушна ръката си в джоба.

Фльор остави слушалката на вилката.

— Какво носиш?

— Какво имаш предвид?

Косъмчетата на тила й настръхнаха.

— В джоба ти. Какво е то?

— В джоба ли? Ключовете ми.

— И какво друго?

Той сви рамене.

— Двайсет и втори, автоматичен.

Тя се вторачи слисано в него.

— К… какво?

— Пистолет.

— Да не си откачил? – Фльор се нахвърли отгоре му. – Донесъл си пистолет тук! В къщата ми? Да не мислиш, че това е някой от филмите ти?

Погледът му не трепна и в очите му нямаше дори сянка на разкаяние.

— Няма да се извинявам. Не знаех какво ще заваря, като вляза.

Незнайно как Фльор се улови, че мисли за малкото момиченце с ризката на жълти патета и масовото клане. Вледеняващият страх, който на всяка цена искаше да пропъди, задумка по вратата на подсъзнанието й.

— Не мърдай от тук. Отивам да нахлузя някакви дрехи – нареди той и излезе от кухнята.

Инстинктите й крещяха, че Джейк никога не би участвал в зверства, дори в разгара на война. Ала не можеше толкова лесно да убеди разума. Сега съжаляваше, че го е допуснала отново в живота си. Въпреки всичко, което знаеше за него, тя отново му позволяваше да пробие защитата й.

Когато той се появи отново, белите рози бяха пристигнали.

Джейк доби мрачно изражение.

— Кучи син.

— Добрата новина е, че Алексей явно още не е разбрал, че плановете му са се провалили.

— Да го оставим да тъне в заблуда. – Джейк вдигна телефона и набра номера по памет. – Мишел, Джейк е. Потеглям към хотела с твоята колекция и Жената чудо*. Като се видим, ще ти разкажа цялата история.

[* Героиня от комикси, опитен и храбър воин, принцеса на амазонките, притежаваща свръхчовешка сила и издръжливост. – Б.пр.]

— Не е нужно да го правиш – каза Фльор, когато той затвори. – Аз мога да се справя.

— Без повече приказки.

Носачите пристигнаха и Джейк само дето не ги претърси основно, преди да ги пусне в къщата. Остана нащрек и не се отдели от Фльор, докато товареха щендерите, след това се качи с нея в камиона отзад и я придружи до хотела. Когато слязоха, стоеше настрани, ала нито веднъж не я изпусна от поглед, а веднъж Фльор зърна как ръката му бръкна бавно в джоба на якето. При все че се стараеше да остане незабележим, не след дълго един от хотелските служители го разпозна и много скоро се оказа заобиколен от фенове, които тикаха в ръцете му за автограф всякакви късчета хартия – от квитанции за багаж до билети за паркинг. Тя знаеше колко много Джейк мрази подобна публичност и шумотевица, но той покорно раздаваше автографи и остана на поста си, докато не разтовариха и последната стойка.

След това известно време не го видя, но всеки път щом решеше, че най-после се е прибрал, го зърваше, притаен в сенките до някое стълбище или служебен вход, нахлупил бейзболната шапка ниско на челото. Присъствието му я успокояваше, а това никак не й харесваше. След като тази лудница приключи, Фльор реши да проведе един дълъг и труден разговор със себе си.

Сред целия хаос, царящ зад кулисите, Фльор се стараеше да излъчва увереност и спокойствие, каквито не изпитваше. Твърде много зависеше от следващите няколко часа. Поради огромния интерес към колекцията, щеше да има две представяния – в ранния и късния следобед. Всяка манекенка имаше отделна стойка с дрехите, които щеше да демонстрира, подредени по реда на обличане, както и нужните аксесоари. Обикновено щендерите се приготвяха от предишния ден, но тъй като Фльор пазеше зорко моделите до тази сутрин, всичко трябваше да се организира за много кратко време. В последния момент се търсеха недостигащи аксесоари, стана едва ли не катастрофално объркване с обувките и всичко това придружено с мрачни погледи в нейна посока. Междувременно пристигнаха операторите от различни телевизии, за да заснемат колекцията за бутиците и универсалните магазини.

Един час преди шоуто Фльор се преоблече в тоалета, който бе донесла. Беше избрала едно първите творения на Мишел – яркочервена тясна рокля, с два шлица отпред: единият започваше от шията и стигаше до гърдите, а другият – малко над коляното до средата на прасеца. Пеперуди, извезани с мъниста, украсяваха едното рамо и същите, но по-малки, се кипреха върху носовете на червените атлазени обувки с високи токчета.

Зад кулисите се появи Киси, бледа и напрегната.

— Това е най-ужасната идея, хрумвала ти някога. Мисля, че имам температура. Обзалагам се, че съм пипнала някой грип. Сигурна съм.

— Малко си изнервена. Поеми дълбоко дъх. Всичко ще е наред.

— Малко ли! Та аз цялата съм кълбо от нерви, Фльор Савагар! Сякаш ястреби разкъсват вътрешностите ми!

Фльор я прегърна, излезе иззад кулисите и се смеси с тълпата, изпълваща залата. Когато свърши разговорите с модните редактори и позирането за фотографите, краищата на пръстите й се бяха вкочанили от напрежение. Тя седна на малкия позлатен стол до подиума, който бяха поставили специално за нея, и стисна ръката на Чарли Кинканун.

Той се наведе към нея и прошепна:

— Подслушах доста разговори и започвам да се тревожа. Хората тук смятат, че моделите на Мишел са претрупани и превзети, само финтифлюшки и дантелки, каквото и да означава това.

— Означава, че моделите му карат жените да изглеждат като жени и модните редактори не знаят как да реагират, но много скоро ще сменят мнението си и ще го приемат. – Искаше й се да се чувства толкова уверена, колкото звучеше, но истината беше, че всеки нов дизайнер, който се осмеляваше да наруши модните тенденции, можеше да бъде разкъсан на парчета от могъщите арбитри в света на модата. Репортерката от „Ежедневно дамско облекло“ имаше враждебно изражение и Фльор разбра какво имаше предвид Киси, като каза, че ястреби да разкъсват вътрешностите й.

Светлините бавно угаснаха и зазвуча тъжна музика в ритъма на блуса. Фльор заби нокти в дланите си. Сложните и елитарни театрални постановки бяха излезли от мода, като наборите и дантелите. Днес на мода беше простотата – моден подиум, модели и дрехи. Те отново нарушаваха традициите, или както се казваше, плуваха срещу течението, и всичко заради нея. Тя бе тази, която въвлече Мишел в тази глупава авантюра.

Постепенно разговорите в залата стихнаха. Музиката зазвуча по-силно и светлините в пространството зад модния подиум разкриха „жива картина“* зад прозрачна завеса, придаваща призрачен вид на сцената. Очертанията на декорите – перило от ковано желязо, уличен фенер, палмови клонки и счупени жалузи – пресъздаваха бедняшки двор в Ню Орлиънс в задушна лятна нощ.

[* Tableau vivant (фр.). - пантомими, композиции, представяни от позиращи хора, претворяващи известни художествени произведения, въображаеми картини, скулптури или сцени. – Б.пр.]

Постепенно се откроиха фигурите на манекенките, заели грациозни пози в ефирните си рокли – гърдите, лактите и коленете им бяха издадени под невероятни ъгли като в картина на Томас Харт Бентън*. Някои държаха ветрила от палмови листа, застинали във въздуха. Една от тях, стиснала в ръка четка за коса, бе свела ниско глава, а косата й се спускаше към пода като клони на върба. Фльор чу шепота на зрителите, които тайно се озъртаха настрани, за да видят реакцията на другите. Беше ясно, че никой не бърза с оценката, докато не се ориентира накъде духа вятърът.

[* Американски художник (1889-1975), автор на фрески, пресъздаващи ежедневието на обикновения американец, с ярки, наситени цветове и добре очертани геометрични форми. – Б.пр.]

Внезапно една фигура се отдели от останалите и пристъпи плахо в кръга от синя светлина. Погледна към публиката за миг, сетне примигна, сякаш се опитваше да реши дали да им се довери. Накрая започна да говори. Разказа им за Бел Рев, плантацията, която бе изгубила, за Стенли Ковалски, онова животно в човешки облик, за което се бе омъжила скъпата й сестра Стела. Гласът й звучеше развълнувано, лицето й бе уморено и измъчено. Накрая девойката замлъкна и простря ръце към зрители те, сякаш ги умоляваше да я разберат. Отново зазвуча нежният блус. Сломена, тя изчезна в сенките.

Последва миг на омагьосана тишина, после се разнесоха плахи аплодисменти, които постепенно се усилиха. Невероятният монолог на Киси като Бланш Дюбоа от „Трамвай Желание“ ги бе разтърсил. Фльор усети как до нея Чарли се отпусна облекчено.

— Те я харесаха, нали?

Тя кимна, сетне затаи дъх, надявайки се, че ще харесат и моделите на Мишел. Колкото и да бе вдъхновяващо изпълнението на Киси, най-важното този следобед беше модата.

Музиката стана по-бърза и манекенките една след друга оживяваха и запристъпваха иззад прозрачната завеса на подиума. Бяха облечени в ефирни летни рокли, навяващи спомени за дъхави цветя, горещи южняшки нощи и трамвай, наречен „Желание“. Роклите бяха с меки и женствени линии, без всякаква натруфеност, специално създадени за жени, уморени да приличат на мъже. Ню Йорк не бе виждал нищо подобно от години.

Фльор слушаше приглушените възбудени коментари, трескавото дращене на писалките върху бележниците. Аплодисментите за първите няколко модела бяха любезни, но докато роклите се сменяха една след друга, публиката бавно биваше завладяна от красотата, създадена от Мишел, и ръкоплясканията ставаха все по-силни и енергични, докато накрая прераснаха в оглушителен грохот, обхванал цялата зала.

Когато и последните модели напуснаха подиума, Чарли най-сетне изпусна от гърдите си дълго сдържания въздух.

— Имам чувството, че за последните петнайсет минути преживях цял живот.

Пръстите й бяха изтръпнали и чак сега Фльор осъзна, че ги бе впила в коляното му.

— Само един ли?

Последваха още две живи картини, всяка нова жънеше по-голям успех от предишната. Задушната влажна гора от „Нощта на игуаната“ беше декор за втория монолог на Киси, както и фон за пъстроцветния калейдоскоп от ежедневни тоалети, представени от момичетата. Накрая Киси изигра своята потресаваща Маги от „Котка върху горещ ламаринен покрив“ на фона на силуета на голямо желязно легло. Сцената беше своеобразно въведение към екзотичната колекция от вечерни рокли, събуждащи сладки декадентски спомени, която изправи зрителите на крака.

Когато представянето завърши, Фльор наблюдаваше как Мишел и Киси се покланят и мислеше, че от днес нататък животът на брат й и най-добрата й приятелка никога няма да бъде същият. Тя не би могла да се отблагодари по-добре на Киси за непоклатимото й искрено приятелство и не би могла по-добре да възмезди Мишел за всичките години на необоснована омраза, освен като се постарае и двамата да получат публичното признание, което заслужаваха. Докато прегръщаше Чарли, тя осъзна, че успехът на двамата й клиенти ще повлияе и на нейната кариера. Този следобед Фльор Савагар бе спечелила огромно доверие.

Зрителите напускаха местата си и тя зърна Джейк, застанал в дъното на залата. Миг преди да изчезне, той вдигна двата си палеца нагоре в знак на успеха й.

* * *

Следващата седмица премина във вихъра на телефонни обаждания и интервюта. Списанието „Ежедневно дамско облекло“ помести водеща статия за колекцията на Мишел, като я нарече „Нова женственост“, а модните редактори се надпреварваха да го разпитват за бъдещите му планове. Мишел се представи блестящо на пресконференцията, която Фльор организира, а след това я заведе на вечеря. Двамата се усмихваха триумфално един на друг над менютата.

— Потомците на Савагар се справиха добре, нали, голяма сестричке?

— Доста добре, малки братко. – Тя докосна поплинения ръкав на куртката сафари, която бе облякъл върху тъмночервена копринена риза, френски военен пуловер и швейцарска армейска вратовръзка. – Обичам те, Мишел. Много те обичам. Трябва да ти го казвам по-често.

— Аз също. Страшно много те обичам. – Той замълча за миг, сетне наклони глава и косата му докосна рамото. – Притеснява ли те това, че съм гей?

Тя повдигна брадичката му с ръка.

— Бих предпочела да живееш щастливо до края на дните си с някоя жена и да ме дариш с цяла тайфа племеннички и племенници, но след като няма да стане, искам да имаш стабилна връзка с мъж, който те заслужава.

— Някой като Саймън Кейл?

— Сега, след като го спомена…

Той остави менюто и я погледна тъжно.

— Няма да се получи, Фльор. Зная, че много го желаеш, но няма да стане.

Тя се смути.

— Май престъпих границата, нали? Не е моя работа.

— Да, – усмихна се той, – не-е. Но знаеш ли колко много означава за мен това, че някой е загрижен за моето щастие?

— Внимавай, ще го приема като позволение да се бъркам в живота ти.

— Недей. – Той отпи от чашата с вино. – Саймън е специален човек и между нас се породи искрено приятелство, което укрепва с всеки изминал ден, но това е всичко. Саймън е силен и независим. Той не се нуждае от никого.

— А това е важно за теб, нали? Да се чувстваш нужен?

Брат й кимна.

— Зная, че ти не харесваш Деймън. И си права. Той може да бъде егоистичен и не е от най-умните и просветени хора, които съм срещал. Но ме обича, Фльор, и се нуждае от мен.

Фльор се постара да преглътне разочарованието.

— Не мога да кажа, че Деймън има лош вкус.

Тя се замисли за Джейк. Сексуалното й привличане към него ставаше все по-силно след всяка тяхна среща. Не му вярваше, но го желаеше. И защо да не може да го има? Превъртя идеята в главата си. Без емоционално обвързване. Само як, мръсен секс. В крайна сметка тъкмо това винаги я бе теглило към него. И не беше ли това същността на истинското освобождение? Жените не бяха длъжни да играят игрички. Не биваше да играят. Трябваше да погледне Джейк право в очите и открито да му заяви, че иска да…

Какво? „Да си легнат“, беше твърде безвкусно, „да се любят“, съдържаше намек за нещо повече, „да правим секс“, простееше, а „да се чукаме“, бе вулгарно.

Нима трябваше да се откаже само заради затруднение в подбора на думите? Как щеше да постъпи един мъж? Как щеше да действа Джейк?

А защо Джейк не поеме инициативата?

И в този миг младата жена осъзна, че никога не би могла да бъде сексуална хищница, колкото и силно да го желаеше. Нямаше значение дали неохотата й се коренеше в културните задръжки, или в биологичния инстинкт, тъй като освобождението на жената винаги дяволски се усложняваше, когато стигнеше до вратата на спалнята.

* * *

Фльор се опитваше да не обръща внимание на пишещата машина. Вместо това се съсредоточи върху графика на прослушванията на Киси и опитите да отгатне следващия ход на Алексей. Всички, които досега я избягваха и не отговаряха на телефонните й обаждания, сега изведнъж се надпреварваха да говорят с нея. През първата седмица на декември, един месец след представянето на колекцията на Мишел, Киси подписа договор за участие в съкратената версия на „Пети юли“. След това тя трябваше да отлети за Лондон, за да играе поддържащата роля във високобюджетен приключенски филм.

Двете с Киси от седмици не разговаряха за нищо, освен за работа, и Фльор много се зарадва, когато една вечер отвори входната врата и видя приятелката й да стои на прага с пица и голяма бутилка диетична кола.

— Също като в старите времена – заяви Киси, докато отвътре се разнасяха звуците на „Текила на разсъмване“ на „Ийгълс“. – С тази разлика, че сега сме богати и известни. Може би трябва да минем на белуга, макар че не мога да си представя да заменя нашата американска пеперони за някаква комунистическа рибешка изгъзица.

Фльор отпи малка глътка от шикозните чаши „Бакара“, които Оливия Крайтън й бе подарила.

— Мислиш ли, че сме лицемерки, задето пием диетична кола и ядем пица? Всъщност можем да си позволим всякаква вкусотия.

— Оставям те да философстваш за етиката и морала, а аз ще похапна. От закуска не съм слагала и троха в уста и умирам от глад. – Киси захапа лакомо парчето пица, което току-що бе извадила от кутията. – Никога в живота си не съм била по-щастлива.

— Май наистина много обичаш пица.

— Нямам предвид пицата. – Киси отново откъсна голяма хапка, но този път я сдъвка добре, преди да заговори. – А пиесата, филма, изобщо всичко. Вчера великият Боб Фос ме поздрави. Не някакво си: „Здрасти, хлапе“, а „Здравей, Киси“. Самият цар на мюзикълите Боб Фос!

Фльор усети как в гърдите й се надига огромна вълна на удоволствие. Всичко това бе нейно дело.

Внезапно пред очите й се мярна щастливото лице на Белинда и удоволствието й се стопи. Така ли се бе чувствала майка й, когато бе направлявала кариерата й?

Киси беше изнервена за филма, в който щеше да се снима в Лондон, и заразпитва Фльор за участието й в „Затъмнението“. Накрая засегна темата за Джейк.

— Напоследък много малко говориш за него.

Фльор остави настрани парчето пица.

— Той почти не вдига глава от пишещата машина. Когато се качвам в мансардата, за да го видя как е, дори не ме забелязва. – Но понякога все още тичаха заедно сутрин, макар че не разговаряха за нищо важно, а Джейк няколко пъти бе слизал да закусят в кухнята й.

— В превод това означава, че не спите заедно.

Темата за отношенията й с Джейк бе твърде сложна, затова Фльор се задоволи с най-простичкия отговор.

— Той е бил любовник на майка ми.

— Но не по негова инициатива – възрази Киси. – Мислих много по въпроса. Съдейки по всичко, което съм чувала за Белинда, тя е много съблазнителна жена. Джейк е бил млад мъж с гореща кръв. Тя го е прелъстила. Двамата с Джейк тогава не сте били любовници и каквото и да се е случило между тях, не те засяга.

— Тя трябва да е знаела за чувствата ми към него – рече Фльор горчиво, – но това не й е попречило да скочи в леглото му.

— Всичко това говори много красноречиво за нея, но не и за него. – Киси подви крака под себе си. – Нали наистина не вярваш на онези стари глупости, че Джейк те е съблазнил, за да спаси филма си? Срещала съм го само няколко пъти, но очевидно това не е в негов стил. Сигурна съм, че има своите недостатъци, но сляпата амбиция не е сред тях.

— Той има недостатъци, вярно е. И що се отнася до чувствата, той е най-непочтеният човек, когото съм срещала. Не допуска никого до себе си. Ако някой се приближи твърде много, бърза да издигне бариера. Оставя те да надникнеш за малко в душата му, а после затръшва вратата. Това става за обикновено приятелство, но не и за някой, който го обича.

Киси остави недоизядената коричка и я зяпна смаяно. Страните на Фльор пламнаха.

— Аз не го обичам! Господи, Киси, говорех по принцип. Да, има някои неща у него, които обичам – най-вече как изглежда и тялото му. Но… – Ръката й падна в скута. – Не мога да си го позволя. В живота ми имаше твърде много непочтени, манипулативни хора и нямам нужда от още един.

Киси я съжали и милостиво смени темата на разговора. Двете побъбриха за последната невроза на Оливия Кристи и дрехите, които Киси трябваше да вземе в Лондон. Накрая, изглежда, приятелката й изчерпа темите за разговор и чак тогава Фльор забеляза, че за цялата вечер името „Чарли Кинканун“ нито веднъж не се бе отронило от устните й. Но очите на Киси сияеха и тя едва се сдържаше на едно място, докато се хранеше. Може би цялото това вълнение не беше само заради работата.

— Нещо става между теб и Чарли – подметна Фльор.

— Чарли?

— Това е! Давай, изплюй камъчето!

— Ама наистина, Фльор, колко грубо се изразяваш!

Набедената грубиянка издърпа коричката от пръстите на Киси.

— Повече никаква пица, докато не ми кажеш какво става.

Приятелката й се поколеба, после вдигна колене и ги притисна към гърдите си.

— Обещай, че няма да се смееш, става ли? Зная, че ще ти се стори глупаво… – Усука на пръста си една къдрица. – Всъщност… – Преглътна мъчително. – Мисля, че съм влюбена в него.

— Защо да ми се стори глупаво?

— Защото Чарли не е най-подходящият партньор за мен, имайки предвид досегашните ми връзки.

Фльор се усмихна.

— Винаги съм смятала, че двамата с Чарли сте идеалната двойка. Ти си тази, която не беше съгласна.

Сега, след като бе съобщила новината, Киси бързаше да й каже всичко, докато не е изгубила смелост.

— Чувствам се такава глупачка. Той е най-прекрасният човек, когото някога съм срещала, но не знаех как да се държа с някого, който иска от мен нещо друго, освен секс. Всеки път, когато се опитвах да го прелъстя, той започваше да говори за датския философ Киркегор, за дадаизма или за „Никс“*, представяш ли си? И… чуй това… той не говореше с мен както другите мъже. Той наистина се интересуваше от мнението ми. Предизвикваше ме. И колкото повече разговаряхме, толкова повече се изпълвах с уважение към самата себе си, спомнях си колко съм умна. – Очите на Киси внезапно се наляха със сълзи. – Фльор, усещането е толкова приятно.

[* Баскетболен отбор от Ню Йорк. – Б.пр.]

Фльор почувства, че и нейните очи запариха.

— Чарли е изключителен човек, какъвто си и ти.

— Най-смешното е, че отначало си мислех само как да го примамя в леглото, където – нека си го признаем – аз се чувствам в свои води. Отърквах се в него или му казвах, че мускулите ми са се схванали и искам да ми разтрие гърба. Или когато дойдеше да ме вземе, го посрещах полугола. Но колкото и да се държах безсрамно и да го предизвиквах, той като че ли не забелязваше. Постепенно започнах да забравям, че трябва да го съблазня, и просто се наслаждавах на компанията му. Тогава забелязах, че той не е толкова равнодушен към мен, колкото се преструваше. Но пак му беше нужна цяла вечност, за да действа.

Като видя замечтаното изражение на Киси, Фльор се усмихна.

— Изглежда, чакането си е струвало.

— Не му позволих да ме докосне – ухили се Киси.

— Майтапиш ли се?

— Толкова е приятно да те ухажват. После, преди две седмици, една вечер след репетицията той цъфна в апартамента ми. Започна да ме целува и на мен страшно ми хареса, но се изплаших, че ще го разочаровам. По изражението му ми стана ясно, че той знае как се чувствам, защото само ми се усмихна с онази негова сладка и разбираща усмивка. И после заяви, че трябва да поиграем на скрабъл.

— На скрабъл? – Все пак всичко си има граница и Фльор беше разочарована от Чарли.

— Е… не обикновения скрабъл. Нещо като… стрип скрабъл.

Браво на теб, Чарли. Фльор повдигна вежди.

— Може ли да попитам как се играе тази перверзия?

— Наистина е много просто. За всеки двайсет точки, които спечели противникът ти, трябва да свалиш нещо от облеклото си. И знаеш ли, Фльор, колкото и да ми се искаше да си легнем заедно, наистина ми хареса да ме ухажват, а освен това се оказа, че съм истински шампион на скрабъл. – Киси напра ви драматичен жест с ръка. – Започнах настъпателно с думите „хайдутин“ и „чайка“.

— Впечатлена съм.

— После го нокаутирах със „суроватка“ и „жаргон“ и спечелих бонус за двойна дума.

— Това сигурно окончателно го е сащисало.

— Сащиса го. Но той отвърна на удара, като свърза „восък“ със „суроватка“ и „челюст“ с „чайка“.

— Затаила съм дъх в очакване.

— На свой ред той ме тушира с „каид“.

— Няма такава дума.

— О, да, има. В Северна Африка така наричат вожд на племето, макар че я знаят само световните шампиони по скрабъл и вманиачените любители на кръстословици.

— И?

— Не разбираш ли? Кучият му син ме пришпорваше!

— Мили Боже!

— Накратко, той постави „зебу“ хоризонтално и образува „злота“ вертикално. След това моят „лос“ изглеждаше много жалък, но най-лошото тепърва предстоеше.

— Ще се пръсна от напрежение.

— „Флокс“ и утрояване на думата.

— Ама че дявол!

* * *

До Коледа Фльор бе подбрала трима страхотни клиенти – двама актьори и певец. Алексей не бе предприел нищо срещу нея, а старите истории за нарушените договори започнаха да замират. Слуховете за Джейк продължаваха, но се заговори, че той отново е започнал да пише, така че клюките не бяха толкова злостни. Представянето на първия албум на „Раф Харбър“ надмина очакванията, а безспорният успех на колекцията на Мишел все повече укрепваше доверието в нейната агенция. Когато след премиерата на трети януари Киси получи възторжени отзиви за изпълнението си, Фльор имаше чувството, че всичките й мечти са се сбъднали.

Джейк престана да тича сутрин с нея, а когато се качваше на тавана, за да го види как е, той почти не й проговаряше. Работеше върху книгата си вече близо три месеца и все повече се топеше. Беше заприличал на скелет, косата му се спускаше под яката и понякога забравяше да се бръсне с дни.

В една студена петъчна вечер, през втората седмица от януари, нещо я събуди. Пълна тишина. Защо не чуваше пишещата машина? Младата жена се размърда.

— Всичко е наред, цветенце – прошепна дрезгав глас. – Аз съм.

Бледата светлина от уличните лампи, процеждаща се през завесите откъм зимната градина, осветяваше достатъчно стаята, за да различи Джейк, прегърбен на стол, недалеч от леглото й, изпънал дългите си крака.

— Какво правиш тук? – промърмори тя сънено.

— Гледам те, като спиш. – Гласът му прозвуча меко в полумрака на стаята. – Светлината рисува в косата ти. Помниш ли как ни обгръщаше, когато се любехме?

Кръвта закипя в натежалото й от съня тяло.

— Спомням си.

— Никога не съм искал да те нараня – промълви той пресипнало. – Ти просто попадна под кръстосан огън.

Фльор не желаеше да мисли за миналото.

— Това беше отдавна. Вече не съм толкова наивна.

— Не съм съвсем сигурен. – В гласа му прозвуча остра нотка. – Ще ти е доста трудно да ме накараш да повярвам, че правиш кариера по гръб – не съм виждал върволица от мъже да минава през спалнята ти.

Тя искаше той да бъде мил и нежен. Да й говори за рисунки и светлина в косата.

— Не и докато живееш над главата ми. Отиваме в техните жилища.

— Нима? – Той бавно се надигна от стола и започна да разкопчава ризата си. – Ако раздаваш безплатно прелестите си, мисля, че сега е мой ред.

Тя рязко седна в леглото.

— Нищо не раздавам безплатно!

Джейк смъкна ризата.

— Това можеше да се случи преди месеци. Трябваше само да го поискаш.

— Аз! А защо ти не поиска?

Той не каза нищо. Ръката му се спусна към ципа на джинсите.

— Спри веднага.

— Не ми се ще. – Ципът се отвори, разкривайки голия му плосък корем. – Свърших книгата.

— Наистина ли?

— И не мога да спра да мисля за теб.

Чувствата й сякаш се сплетоха на възел. Толкова много го желаеше. Ала нещо не беше както трябва. Ако е завършил книгата, би трябвало да изпитва облекчение. Вместо това Джейк изглеждаше изтерзан и тя бе длъжна да разбере защо.

— Вдигни си ципа, каубой – рече тихо. – Първо трябва да поговорим.

— Да говорим, как ли пък не! – Джейк изрита обувките, дръпна одеялата, с които се бе завила, и плъзна поглед по светлосинята нощница, омотана около дългите й бедра. – Хубава гледка. – Събу джинсите.

— Не.

— Ще замълчиш ли? – Той протегна ръка към края на нощницата.

— Първо ще поговорим. – Фльор понечи да се отдръпне, но той сграбчи нощницата и я задържа на място.

— По-късно.

Фльор стегна пръсти около китката му.

— Не правя секс само за забавление, не и с теб.

Той я пусна рязко и удари с длан по стената над главата й.

— Тогава какво ще кажеш за едно чукане от милосърдие? Чукаш ли се от съжаление, защото, ако го правиш, в момента имаш дяволски добра възможност да се развихриш.

Тя видя болката, която той не успя да скрие, и сърцето й се сви от състрадание.

— О, Джейк.

Капаците се захлопнаха.

— Забрави! – Той грабна джинсите си и припряно ги нахлузи. – Забрави, че съм бил тук. – Взе и ризата и се отправи към вратата.

— Почакай! – Фльор скочи от леглото, но се заплете в одеялата. Когато най-после се освободи, предната врата се затръшна. Чу трополенето на стъпките му по стъпалата, водещи към мансардата. Тя си припомни дълбоките сенки под очите му и отчаянието, което излъчваше. Без да се замисли, младата жена излезе в коридора и пое нагоре по стълбата към тавана.

Вратата отново беше заключена.

— Отвори.

От другата страна й отговори тишина.

— Говоря сериозно, Джейк. Отвори веднага тази врата!

— Върви си.

Тя изруга тихо и слезе долу, за да вземе своя ключ. Когато най-после отключи вратата, цялата трепереше.

Той се бе излегнал върху неоправеното легло, облегнат на таблата при главата, с бутилка бира върху голата гръд, със свален цип на джинсите.

— Чувала ли си някога за права на наемателя? – Гласът му бе враждебен и остър, като сух лед.

— Ти нямаш договор за наем – отсече Фльор, прекрачи смачканата риза на пода и се запъти към него. Когато стигна до леглото, се вгледа внимателно в лицето му, опитвайки се да прочете мислите му, но видя само дълбоките бръчки от изтощение около устата и отчаянието, запечатало се още по-дълбоко в сенките под очите му. – Ако някой се нуждае от милосърдие – пророни тя тихо, – това съм аз. Много време мина.

Изражението му се скова и в този миг Фльор осъзна, че той няма да я улесни. Беше разкрил огромната си жажда и сега трябваше някак да я прикрие. Отпи от бирата и я изгледа, сякаш беше хлебарка, изпълзяла от някоя цепнатина.

— Може би някой нещастен глупак щеше да те заведе в леглото си, ако не беше толкова властна и взискателна жена.

Изпита желание да го цапардоса, но тази вечер той бе настроен на саморазрушителна вълна и тя подозираше, че тъкмо това цели.

— Не ми липсват предложения.

— Не се и съмнявам – изсумтя Джейк презрително. – Зализани момченца с превзет вкус и лъскави беемвета.

— Наред с останалите.

— Колко са?

Защо просто не признае, че му е нужна, вместо да подлага и двамата на това мъчение? Но тя трябваше да контролира тази опасна игра, която Джейк искаше да играе.

— Десетки – отвърна. – Стотици.

— Да бе, сигурно.

— Аз съм легенда.

— В мечтите си. – Той отпи още една глътка от бирата, сетне

избърса уста с опакото на ръката. – И сега искаш от мен да притъпя последиците от сексуалните ти разочарования.

Този мъж нямаше срам.

— Ако нямаш нищо по-добро наум.

Джейк сви рамене и изрита одеялата.

— Май нямам. Свали тази нощница.

— Няма да стане, каубой. Ако искаш да остана без нея – сам я свали. И междувременно смъквай джинсите, за да видя какво предлагаш.

— Какво аз предлагам?

— Смятай го за прослушване.

Джейк дори не се усмихна и Фльор разбра, че е достигнал предела на силите си.

— От друга страна, като се замисля – рече тя, – защо не останеш просто да лежиш? Чувствам се агресивно настроена. – Вдигна нощницата, за да я изхлузи през глава, но косата й се заплете в презрамките. Фльор остана гола и уязвима пред него. Треперещите й пръсти се опитваха да освободят кичурите, но само я оплетоха още повече.

— Наведи се – промърмори ласкаво Джейк.

Привлече я към леглото. Тя седна с гръб към него и голото й бедро се отърка в неговото, все още обуто в джинсите.

Нощницата се изхлузи.

— Готово.

Той не понечи да я докосне. Тя се взираше през стаята, изправила сковано гръб и скръстила ръце в скута. Знаеше, че не може да продължи. Матракът се разклати и тя разбра, че сваля джинсите. Защо трябваше всичко да е толкова трудно? Може би дори нямаше да я целуне. Може би просто ще я повали върху леглото и ще я обладае, без дори да я целуне. Чук-чук и чао. Драго ми беше, че се запознахме, маце, но е време да си вървя. Нямаше ли да е съвсем типично за него? Той беше такъв кучи син. Играеше си с чувствата й. Не желаеше да разговаря с нея, освен да я обижда. Беше готов отново да я изостави, без да му мигне окото!

— Цветенце? – Ръката му докосна рамото й.

Фльор рязко се извърна.

— Няма да го направя, ако не ме целунеш! Говоря сериозно, Джейк! Ако не ме целунеш, можеш да вървиш по дяволите!

Той примигна сащисано.

— И да не си помислил нито за миг…

Джейк я прегърна през шията и я привлече към голите си гърди.

— Нуждая се от теб, цветенце – прошепна. – Наистина отчаяно се нуждая от теб.

Устните му завладяха нейните в дълбока, страстна целувка. Тя се потопи в целувката, окъпа се в нея, вкусваше я, изпиваше я, искаше да продължи до безкрай. Той я претърколи по гръб и я притисна към матрака с тежестта на тялото си.

Целувката изгуби сладостта си, в нея се появи привкус на мрачно отчаяние. Дишането му се учести, а тя изви гръб, за да посрещне бедрата му. Потта изби по тялото му, смеси се с нейната и внезапно ръцете му плъзнаха навсякъде по нея. Груби, непохватни, алчни – по гърдите и талията, бедрата и дупето, опитваха да проникнат в нея.

Имаше някакво отчаяние в ласките му. Стана й страшно за него, за самата нея. Цялата обида и болка, всички години на отричане избухнаха като огнена топка в гърдите й. Тя обви ръце около раменете му и откликна на ожесточения му порив с дива страст.

— Обичай ме, Джейк – прошепна. – Моля те, обичай ме.

Пръстите му се впиха в кадифената кожа на бедрата й, разтвориха ги широко, твърдият му член се настани между тях и с внезапен силен тласък той проникна в нея. Тя извика. Той стисна главата й между дланите си и впи устни в нейните. Целуваше я с отчаяние, докато се движеше в нея. Фльор мигом достигна върха, разтърсена от тръпките на горчив оргазъм. Той не спря. Езикът му, преплетен в трескав танц с нейния, пръстите му, заровени в косата й, докато се движеше по-безмилостно… по-бързо… накрая от устните му се изтръгна хриплив вик и той се освободи дълбоко в нея.

Отдръпна се веднага, след като всичко свърши. Тя остана да лежи, втренчила поглед в тавана. Отчаянието му… мрачното мълчание… мъката, докато се любеха… Беше написал своята книга и сега се сбогуваше с нея.

Обичай ме, Джейк. Моля те, обичай ме. Нейните думи, прошепнати в агонията на любовната страст, изведнъж избухнаха като фойерверк в главата й. Призля й и кръвта й се вледени.

Двамата останаха да лежат един до друг, но дори ръцете им не се докосваха. Нищо.

— Цветенце?

Зад затворените й клепачи пред нея се простираше безбрежна пясъчна пустиня, обгоряла до бяло под палещите лъчи на слънцето, пуста и безлюдна.

— Цветенце, искам да говоря с теб.

Тя се обърна с гръб към него и зарови лице във възглавницата. Сега той искаше да говори. Сега, когато всичко бе свършило. Главата я болеше, пресъхналата й уста горчеше. Матракът изскърца, когато той стана от леглото.

— Зная, че не спиш.

— Какво искаш? – попита Фльор накрая.

Той включи лампата върху бюрото. Тя се претърколи с лице към него. Джейк стоеше до бюрото, без да се стеснява от голотата си.

— Имаш ли някаква работа през този уикенд? – попита. – Нещо спешно, което да не може да се отложи?

Явно възнамеряваше да изиграе финалната сцена с великото сбогуване.

— Почакай да бръкна под възглавницата, за да проверя бележника си с ангажиментите – рече Фльор уморено.

— По дяволите! Върви да хвърлиш малко багаж в един куфар. Ще те взема след половин час.

* * *

Два часа по-късно двамата се намираха на борда на чартърен самолет, летяха бог знае накъде, а Джейк спеше на седалката до нея. Дали нямаше нещо много сбъркано дълбоко в душата й, което я караше постоянно да се влюбва в този мъж, който не беше способен да отвърне на чувствата й? Вече нямаше смисъл да го увърта. Фльор Савагар обичаше Джейк Коранда.

Беше се влюбила в него, когато беше на деветнайсет и сега историята отново се повтаряше. Той беше единственият мъж на този свят, който, изглежда, бе роден за нея. Джейк, който с всички сили се стараеше да се огради от света, беше част от нея. Може би стремежът към самоунищожение й бе вроден. Отново и отново той я изоставяше емоционално опустошена пред вратите на манастира. Джейк не й даваше нищо. Не желаеше да говори за нищо важно – войната, първия му брак, това, което се бе случило, докато снимаха „Затъмнението“. Вместо това й се изплъзваше и я държеше далеч от себе си с остроумия и саркастични шеги. И ако трябваше да бъде честна, тя му отвръщаше със същото. Но в нейния случай бе различно. Тя го правеше, за да се защити. А той какво искаше да защити?

Беше седем сутринта, когато кацнаха в Санта Барбара. Джейк вдигна яката на коженото си яке, за да се предпази от утринния студ или може би от любопитните погледи на дебнещи фенове. В едната си ръка носеше дипломатическо куфарче, а с другата я придържаше за лакътя, докато я водеше към паркинга. Спряха пред тъмнокафяв ягуар седан. Той отключи вратата и хвърли на задната седалка куфарчето и нейния сак с малко дрехи и тоалетни принадлежности.

— Чака ни още път, докато стигнем – рече с неочаквана нежност. – Опитай се да поспиш.

* * *

Къщата му от стъкло и бетон, сякаш изникнала от голия склон на хълма, изглеждаше почти същата, каквато я помнеше.

— Завръщаме се на местопрестъплението? – подхвърли тя, когато Джейк спря на алеята отпред.

Той изключи двигателя.

— Не зная дали бих го нарекъл точно престъпление, но е крайно време да погребем някои призраци от миналото и това ми се струва най-подходящото място.

Тя бе уморена и разстроена и не можа да сдържи язвителния си отговор:

— Много лошо, че наблизо няма стара фабрика за коренова бира. След като ще си имаме работа с изгубена невинност…

Той подмина без внимание хапливата й забележка.

Докато Джейк си вземаше душ, Фльор облече бански, загърна се в един топъл халат и излезе да пробва водата в басейна. Не беше достатъчно топла, за да компенсира утринния януарски мраз, но тя захвърли халата и се гмурна. Студените глъбини я пронизаха и тя заплува с широки загребвания, но стегнатият възел в гърдите й не се отпускаше. Фльор излезе от водата, уви се в голяма хавлиена кърпа, излегна се върху един от шезлонгите под слънчевите лъчи и мигом заспа.

* * *

Няколко часа по-късно я събуди дребна мексиканка с блестяща черна коса, съобщи, че вечерята скоро ще е готова, и й предложи да се преоблече. Фльор съзнателно избягна голямата баня с широката вана, вкопана в пода, където се бяха любили преди толкова години, а предпочете по-малката баня в стаята за гости. След като взе душ и прибра косата си с два гребена, почувства, че умората й бе изчезнала. Облече светлосив панталон и сиво-зелена блуза, отворена на шията. Преди да влезе в дневната, си сложи медальона, който Джейк й бе подарил, но го скри под блузата, в цепката между гърдите, за да не види Джейк, че носи подаръка му.

Той беше гладко избръснат и изглеждаше почти представително в джинси и светлосин пуловер, но дълбоките бръчки от умора край устата му не бяха изчезнали. И двамата нямаха особено голям апетит и вечерята премина в напрегнато мълчание. Фльор не можеше да се отърси от усещането, че случилото се помежду им най-сетне щеше да намери разрешение, ала краят нямаше да е щастлив. Любовта й към Джейк винаги е била безответна.

Най-после икономката поднесе кафето. Остави с трясък кафеника върху масата, изразявайки възмущението си от несправедливо пренебрегнатата храна. Джейк я освободи за вечерта и остана да седи неподвижно, докато не чу затварянето на задната врата. Тогава стана от масата и изчезна. Когато се върна, носеше дебел кафяв плик. Фльор се втренчи в него, сетне отмести поглед към Джейк.

— Ти наистина си свършил книгата.

Той прокара ръка през косата си.

— Ще изляза за малко. Ти можеш… ако искаш, да я прочетеш.

Фльор предпазливо пое плика.

— Сигурен ли си? Зная, че аз те въвлякох в това. Може би…

— Докато ме няма, гледай да не продадеш правата за заснемане на сериал. – Опита се да се усмихне, но не му се удаде. – Книгата е написана само за теб, цветенце. За никой друг.

— Какво искаш да кажеш?

— Точно това, което казах. Написах я за теб. Само за теб.

Фльор нищо не разбираше. Нима бе прекарал три месеца, измъчвайки се до пълно изтощение заради един ръкопис, който само тя щеше да прочете? Произведение, което никога не бе смятал да издаде? Отново си припомни малкото момиченце с ризката с жълти патета. Можеше да има само едно обяснение. Съдържанието бе твърде изобличаващо. Почувства, че й се гади.

Джейк се извърна. Тя чу стъпките му, докато прекосяваше кухнята. Излезе през същата задна врата, през която преди малко си бе тръгнала икономката. Фльор отнесе чашата с кафе до прозореца и зарея поглед в кадифено лилавата вечер. Джейк беше писал два пъти за масовите убийства. Първо в измисления сценарий на „Затъмнение в неделя сутрин“ и сега истинската история върху страниците в запечатания кафяв плик. Замисли се за двете лица на Джейк Коранда. Свирепото на Птичаря Калибър и чувствителното на драматурга, изследващ човешката душа с такова проникновение и разбиране. Винаги бе вярвала, че каубоят Калибър е фалшив герой, но сега се питаше дали не е сгрешила, както с толкова много други неща за него.

Измина много време, преди да се реши да вземе кафявия плик и да извади ръкописа. Настани се в креслото до прозорците, включи лампата и зачете.

* * *

Джейк дриблираше към баскетболния кош, закрепен върху стената на гаража и подскочи високо, за да вкара топката отгоре в коша, но кожените подметки на обувките му се подхлъзнаха по бетона и топката се удари в ръба. За миг си помисли дали да не се върне вътре и да обуе маратонките, но не можеше да понесе да я види как чете.

Пъхна топката под мишница и се приближи до каменната стена, подпираща склона на хълма. Как му се искаше сега да има стек с шест мексикански бири, но за нищо на света нямаше да влезе в къщата, за да го вземе. Нямаше да приближи до нея. Не би могъл да понесе да я види как за втори път се разочарова от него.

Облегна се на грубите камъни. Трябваше да намери друг начин да сложи край на отношенията им, който нямаше да предизвика отвращението й. Болката бе твърде остра и силна, за да я издържи, затова си представи виковете на тълпата над главата му. Видя се в централното игрище в огромната спортна зала във Филаделфия, облечен във фланелката на „Филаделфия 76“ с цифрата шест на гърдите. Док.

Док… Док… Опита да извика в съзнанието си образа, но той се размазваше.

Изправи се и се отправи отново към гаража с топката в ръка. Започна да дриблира. Той беше Джулиъс Ървинг, малко по-бавен от обичайното, но все още велик, все още летящ… Док.

Вместо рева на тълпата в ушите му звучеше съвсем друга музика.

* * *

Вътре в къщата, часовете се нижеха монотонно, а купчината прочетени листове от ръкописа в краката на Фльор бавно нарастваше.

Косата й се измъкна от гребените, а гърбът й се схвана от дългото седене на едно място. Когато стигна до последната страница, повече не можеше да сдържи сълзите си.

И сега, когато мисля за Виетнам, все още си спомням музиката, която винаги звучеше. Отис… „Ролинг Стоунс“… Уилсьн Пикет. Но най-вече си мисля за „Кридънс Клиъруотър“ и тяхната лоша луна, издигаща се над онази прокълната земя. „Кридънс“ я свиреха, когато ни качваха на самолета в Сайгон, за да се приберем у дома. И докато пълнех дробовете си с последното дихание на въздуха, натежал от мусонен дъжд и пропит с наркотици, знаех, че онази лоша луна ме е белязала завинаги. Сега, петнайсет години по-късно, тя все още разяжда душата ми.

* * *

Фльор откри Джейк да седи на бетонния под в гаража, облегнат на каменната стена. Подпираше топката върху коленете си и изглеждаше, като че ли бе преминал през пламъците на ада, което не беше много далеч от истината. Тя коленичи до него, а той се втренчи в нея. Капаците отново бяха спуснати и здраво залостени и очите му сякаш я предизвикваха да го съжали.

— Никога няма да узнаеш колко много ме изплаши – подхвана тя. – Бях забравила за проклетите ти метафори. Всички тези приказки за масови убийства, за малкото момиченце с ризката на жълти патета… Представях си как изтриваш от лицето на земята село, пълно с невинни жители. Изплаши ме толкова много… Вече започнах да мисля, че не мога да вярвам на инстинктите си. Умирах от ужас, че си бил част от някакво масово клане.

— Бях. Цялата проклета война беше масово клане.

— Може би, ако говорим метафорично, но аз съм по-прозаичен човек.

— В такъв случай трябва да си изпитала облекчение да научиш истината – рече Джейк горчиво. – Джон Уейн приключва военната си кариера в психиатрично отделение, натъпкан с торазин, защото не е издържал трудностите.

Ето какво било. Тайната, която го измъчваше. Причината да издигне непреодолими стени около себе си. Той се боеше, че светът ще научи, че се е сринал.

— Ти не си Джон Уейн. Ти си бил двайсет и една годишно хлапе от Кливланд, което е имало много малко шансове в живота си, а е видяло твърде много.

— Аз откачих, цветенце. Не го ли разбираш? Виех с дни, вперил поглед в тавана.

— Това е без значение. Ти не би могъл да напишеш толкова красиви, проникновени пиеси, които надникват в сърцата, ако човешките страдания те оставят безучастен, ако не разкъсват душата ти.

— Много от момчетата видяха същото, което и аз, но не откачиха.

— Ти не си като „многото момчета“.

Фльор протегна ръка към него, но преди да го докосне, той стана и се извърна с гръб към нея.

— Успях да събудя всичките ти закрилнически инстинкти, нали? – Заболя я от презрението, с което бяха изречени думите. – Накарах те да ме съжаляваш. Повярвай ми, не това съм искал.

Фльор също се изправи, но този път не понечи да го докосне.

— Когато ми даде ръкописа, трябваше да ми кажеш, че не бива да го чета. Да не би да очакваше да реагирам, сякаш току-що съм гледала един от тъпите ти филми за Калибър? Не бих могла. Не обичам да те гледам как измъчваш хора, надупчени с куршуми. Много повече те харесвам, когато лежиш свит на кълбо на тясното болнично легло, когато всичко в теб крещи и вие, защото не си могъл да предотвратиш случилото се в онова виетнамско село. Твоята болка ме накара да страдам с теб и ако това не ти се нрави, не биваше да ми даваш книгата.

Вместо да го успокоят, думите й го разгневиха.

— Ти нищо не си разбрала! – извика Джейк и се отдалечи.

Тя не тръгна след него. Всичко това беше за него, не за нея.

Отиде при басейна и свали дрехите си. Остана по сутиен и бикини. Трепереща от студ, се взря в тъмната негостоприемна вода. После се гмурна. Ледените води сякаш прерязаха дробовете й, отнеха дъха й. Тя заплува към дълбокия край на басейна и се обърна по гръб. Студ… неподвижност… очакване.

Изпитваше дълбоко, болезнено състрадание към момчето, което някога е бил, отраснало без нежността на майка си, прекалено уморена и твърде сърдита заради несправедливостта на живота, за да даде на детето си обичта и ласките, от които се е нуждаело. Той е търсил баща сред мъжете, посещаващи съседните барове. Понякога е намирал; понякога – не. Фльор се замисли за поредната ирония на съдбата – не бе поучил стипендия заради прекрасния си изтънчен ум и чувствителна душа, а заради умението безмилостно да вкарва топката в коша.

Докато се носеше в ледената вода, Фльор размишляваше за брака му с Лиз. Той бе продължил да я обича дълго след като връзката им е приключила. Колко типично за него. Джейк не обикваше лесно, но щом веднъж отдадеше любовта си, не можеше толкова леко да се освободи от чувствата. Бил е вцепенен от болка, когато се е записал доброволец, и безуспешно се е опитвал да преодолее предателството на любимата жена с помощта на войната, смъртта и наркотиците. Не го е било грижа дали ще оцелее и тя се ужасяваше от безразсъдството му. Когато не е успял да попречи на случилото се в селото, се е сринал. И въпреки онези дълги месеци във военната болница, той никога не се беше възстановил напълно.

Докато се взираше в нощното небе, на Фльор й се струваше, че разбира защо.

— Водата е студена. По-добре да излезеш. – Той стоеше край басейна. Не изглеждаше особено дружелюбен, но не беше и враждебен. В едната си ръка държеше бутилка бира. В другата – оранжева плажна кърпа.

— Още не съм готова.

Джейк се поколеба, после отнесе кърпата и бирата до един от шезлонгите.

Фльор огледа облаците, носещи се над главата й.

— Защо ме обвиняваш за творческия си блокаж?

— Проблемът започна, когато те срещнах. Преди да се появиш, всичко вървеше чудесно.

— Имаш ли някакво обяснение за това?

— Няколко.

— Искаш ли да ги споделиш?

— Не съвсем.

Фльор спусна крака и запори водата.

— Ще ти кажа защо не си могъл да пишеш. Аз щурмувах крепостта. Рушах онези стени. Ти ги беше изградил дебели и високи, но едно забавно деветнайсетгодишно хлапе, което те поглъщаше с очи, започваше да ги събаря по-бързо, отколкото успяваше отново да ги издигнеш.

— Изкарваш го по-сложно, отколкото е всъщност. Не можех да пиша, след като си тръгна, защото се чувствах виновен, това е всичко. И двамата знаем, че не е заради теб.

— Не! – Тя заплува, докато краката й докоснаха дъното. – Ти не си изпитвал вина. Това е просто удобно извинение. – Гърлото й се стегна. – Не си се чувствал виновен, защото си ме искал, защото може би дори малко си ме обичал. – Болезнената буца, заседнала в гърлото, й пречеше да диша. – Трябва да си ме обичал, Джейк. Не бих могла да си измисля всички онези чувства.

— Ти нищо не знаеш за моите чувства.

Фльор трепереше във водата, мокрият сутиен студенееше върху гърдите й, цветето на медальона бе залепнало към кожата. Внезапно го видя толкова ясно, че сама се удиви как не го е разбрала по-рано.

— Всичко е заради мачизма. Това е. В „Затъмнение в неделя сутрин“ ти си разкрил твърде много от себе си и когато съм се появила аз, всичките ти предупредителни лампички са светнали. Не си спрял да пишеш заради мен. Спрял си, защото си се боял да не разголиш още повече душата си. Не си искал всички да узнаят, че коравият мъжкар от екрана – силното момче, което е трябвало да бъдеш, докато си растял – няма нищо общо с теб.

— Говориш като проклет психар.

Зъбите й тракаха от студ и думите звучаха накъсано.

— Дори когато се шегуваш с екранния си образ, ти лекичко намигваш. Сякаш казваш: „Хей, вие, това е само игра, но всички знаем какъв мъжага съм аз“.

— Това са пълни глупости.

— Започнал си да се правиш на корав непукист още докато си бил дете. В противен случай онези кливландски улици са щели да те унищожат. Но не след дълго си започнал да вярваш в измисления образ, че ти си мъж, който може да се справи с всичко. Мъж като Птичаря Калибър. – Тя се изкачи по стълбичките и от мразовития въздух мокрото й тяло затрепери още по-силно. – Искал си да бъдеш като каубоя Калибър – емоционално мъртъв, безчувствен човек, който никога не изпитва болка. Човек, който е недосегаем.

— Наистина дрънкаш пълни дивотии! – Бирената бутилка се стовари шумно върху масата.

Вместо да приеме, че не е неуязвим, той отново се нахвърляше срещу най-близката мишена. В случая тя. Фльор се вкопчи в перилото, раменете й се свиха от студа, гърдите й се стегнаха от мъка.

— Птичаря Калибър дори не е наполовина мъж, колкото теб. Не го ли разбираш? Твоят емоционален срив е признак на човечност, а не на слабост.

— Глупости!

Зъбите й вече тракаха толкова силно, че тя едва можеше да говори.

— Ако искаш да се излекуваш, влез вътре и прочети собствената си проклета книга!

— Мамка му, не мога да повярвам! Напълно грешиш.

— Прочети книгата си и се опитай да изпиташ поне малко състрадание към онова бедно, храбро момче с оголени нерви и разядена душа…

Джейк скочи от шезлонга, лицето му пламтеше от ярост.

— Не си разбрала най-важното. Нищо не си проумяла! Не виждаш това, което е под носа ти! Тази книга не е за съжалението!

— Прочети книгата си! – извика тя в студената нощ. – Прочети за момчето, което не е имало нито един човек на този свят, на когото да му пука за него!

— Защо не можеш да разбереш? – разкрещя се той. – Тази книга не е за съжалението! Това, което написах, е за отвращението. – Изрита шезлонга, препречващ пътя му, и го запрати в басейна. – Искам да изпиташ такова отвращение към мен, че да се махнеш от шибания ми живот!

Хукна към къщата, а портите на манастира се затръшнаха за хиляден път пред лицето й. Джейк си тръгна, като всички други, зарязвайки я безпомощна, мръзнеща и самотна. Фльор се свлече на бетона, трепереща и вцепенена. Старите кедри около къщата простенаха. Тя грабна оранжевата кърпа и се уви в нея, сетне отпусна глава върху смачканите дрехи, сви се на топка и най-после даде воля на сълзите. Плака, докато силите не я напуснаха.

* * *

Джейк стоеше до прозореца в тъмната дневна и гледаше надолу към Фльор, скупчена край басейна. Тя беше красиво, сияещо създание, изтъкано от светлина и доброта, а той я бе завлякъл в ада. Нещо остро и парещо забоде клепачите му.

Искаше да отнеме болката й, да я всмуче в себе си. Но не отиде при нея – не си го позволи. Даде й книгата. Написа я за нея, за да разбере защо той не можеше да й даде всичко, което искаше, всичко, което това изключително създание заслужаваше, всичко, което бе – твърде слаб или твърде недостоен – да й даде.

Спомни си онова парти в дома й, когато отиде да я търси и ги завари двете с Киси да гледат „Буч Касиди“ по телевизията. Редфорд никога нямаше да се озове в тясно болнично легло, свит като зародиш. Док никога нямаше да се срине. Нито Птичаря Калибър. Как можеше тя да обича мъж, способен да свърши толкова безславно?

Извърна се от прозореца. Не трябваше да я води тук, не биваше да я допуска отново в живота си, да я обича толкова силно. Любовта събаряше защитните прегради, които бе изградил, за да живее. Тъй като самата тя бе силна, не желаеше да приеме, че той е слаб. Другите момчета не рухнаха, а той се разпадна.

Тя бе разпръснала ръкописа край креслото, в което го бе чела. Той си я представяше как седи там, подвила онези невероятно дълги крака под себе си, смръщила красивото си лице, докато съсредоточено чете. Приближи се до креслото и коленичи, за да събере листовете. Ще запали огън и ще ги изгори, преди да си легне. Те бяха като гранати, разхвърляни наоколо, и той нямаше да заспи спокойно, докато не ги унищожи. Защото, ако някой друг прочете написаното в тях, не му оставаше нищо друго, освен да опре дулото на пистолета до челото си и да си пръсне мозъка.

Върна се до прозореца. Тя бе притихнала. Може би беше заспала. Надяваше се да е заспала.

Отиде при креслото и погледът му попадна върху първата страница. Вдигна я, огледа качеството на печата, забеляза, че дясното поле е прекалено малко. Регистрира всички тези дребни, незначителни факти и започна да чете.

ГЛАВА ПЪРВА

Всичко във Виетнам е като миниран капан. Пакет цигари, запалка, станиолова обвивка на бонбон – всички тези неща могат да избухнат в лицето ти. Но не очаквахме, че малкото детско телце, лежащо отстрани на пътя към Куанг Чи, може да е миниран капан. Кой би допуснал, че едно мъртво дете може да бъде бомба? Това бе отвъд границите на човешкото разбиране…

* * *

По някое време през нощта Джейк я внесе вътре. Главата й се удари, докато се опитваше да мине през вратата на гостната, и той изруга, но когато я положи върху леглото и й прошепна „лека нощ“, нежността в гласа му я накара да се престори на заспала.

Що се отнася до чувствата, той е най-непочтеният човек, когото съм срещала. Това бе казала на Киси за него и беше права. Беше изпитала достатъчно болка в живота си и беше дотук. Да обича мъж, който подмяташе сърцето й като баскетболна топка, беше мъчение, което повече не можеше да понесе.

Рано на следващата сутрин, тя го намери заспал върху един от диваните. Устата му бе полуотворена, а ръката – заровена в купчината листове, разпръснати на пода под него. Откри ключовете на ягуара и натъпка възможно най-безшумно багажа си в сака. Пикапът му бе в гаража, така че не го оставяше без превоз.

Колата запали от раз. Докато излизаше на заден и обръщаше на алеята за коли, утринното слънце заслепи очите й, още подути от сълзите. Бръкна в чантата за слънчевите очила. Алеята беше стръмна и неравна. Джейк и неговата несигурност. Беше направил къщата почти недостъпна, за да опази скъпоценното си глупаво уединение.

Колата запълзя надолу по пътя. Някакво движение в огледалото за обратно виждане привлече вниманието й. Джейк тичаше след колата. Краят на ризата му се вееше, а косата му стърчеше във всички посоки. Приличаше на човек, готов на убийство. Крещеше нещо, но Фльор не можеше да го чуе. Може би така беше по-добре.

Натисна педала на газта, взе следващия завой прекалено бързо и дъното на колата заора в една от браздите на пътя. Тя изви рязко волана надясно и ягуарът поднесе. Преди да успее да го изправи, предното колело увисна над канавката отдясно на пътя.

Фльор изключи двигателя, отпусна ръце върху волана и зачака Джейк и гнева му. Или Джейк и едно от заядливите му остроумия, или Джейк и поредната димна завеса, която ще изпречи помежду им. Защо просто не я остави да си отиде? Защо най-после не изберат по-лесния изход?

Вратата на шофьора се отвори, но младата жена не помръдна. Дишането му бе учестено, както нейното през онази нощ на Четвърти юли преди шест месеца. Фльор бутна очилата по-високо на носа си.

— Забравила си медальона. – Гласът му се извиси повече от обикновено. Той се прокашля. – Искам да вземеш медальона, цветенце.

Верижката с нежното цвете тупна в скута й. Металът беше топъл от дланта му. Фльор се взираше невиждащо през предното стъкло.

— Благодаря.

— Аз… аз го измислих специално за теб. – Джейк отново прочисти гърлото си. – Един мой познат го изработи. Нарисувах му скицата.

— Красив е – рече тя любезно, сякаш току-що й го бе подарил. Все още не го поглеждаше.

Джейк пристъпи от крак на крак върху чакъла.

— Не искам да си отиваш, цветенце. Всичко онова, което казах снощи… – Прозвуча пресипнало, като че ли бе настинал. – Извинявай.

Нямаше да се разплаче, но от усилието да възпре сълзите си, гласът й се прекърши, както разбитото й сърце.

— Не мога… повече не мога да продължавам така. Остави ме да си отида.

Той пое пресекливо дъх.

— Направих това, което ми каза. Прочетох книгата. Ти… Ти беше права. Аз… бях окован прекалено дълго вътре в себе си. Страхувах се. Но когато миналата нощ отидох при басейна, за да те взема… Внезапно осъзнах, че много повече се боя да не те загубя, отколкото от случилото се преди петнайсет години.

Фльор най-сетне се извърна към него, ала той отбягна погледа й. Тя свали очилата, отново го чу да се прокашля и изведнъж разбра, че той плачеше.

— Джейк?

— Не ме гледай.

Тя се извърна, но в следващия миг ръцете му се озоваха върху нейните и той я дърпаше от колата. Притисна я толкова силно до гърдите си, че Фльор едва смогваше да си поеме дъх.

— Не ме напускай – отрони той задавено. – Толкова дълго бях сам… през целия си живот. Не ме напускай. Господи, толкова много те обичам. Моля те, цветенце.

Тя почувства как стените се пропукват. Всички защитни бариери, които бе издигнал около себе си, се рушаха. Най-сетне имаше това, което искаше – Джейк Коранда с оголените му емоции. Джейк й позволяваше да види това, което не бе разкривал пред никого другиго. И това разби сърцето й.

Фльор попи сълзите му с устата си, преглътна ги, пое ги в себе си. Опитваше се да го излекува с ласките си. Искаше да събере разпръснатите парчета, за да стане отново цялостен като нея.

— Всичко е наред, каубой – прошепна тя. – Всичко е наред. Аз те обичам. Само не се крий повече от мен. Мога да понеса всичко, но не и това.

Той се отдръпна и се взря в нея. Очите му бяха зачервени, цялата му напереност бе изчезнала.

— Ами ти? Още колко дълго ще се криеш от мен? Кога ще ме допуснеш до себе си?

— Не разбирам какво… – Фльор млъкна и притисна буза о брадичката му. Неговата димна завеса не беше по-различна от нейната. През целия си живот тя се бе опитвала да се преценява чрез мнението на другите – монахините в манастира, Белинда, Алексей. А сега бе превърнала бизнеса си в мерило. Да, тя искаше агенцията й да успее, но ако се провали, това нямаше да я превърне в нищожество. Тя щеше да бъде все същата личност. Нямаше нищо сбъркано в нея. Също като Джейк, и тя бе жертва на самозаблудите.

Опитай да изпиташ поне малко състрадание към онова бедно храбро момче, беше му казала тя. Навярно беше крайно време да последва собствения си съвет и да изпита малко състрадание към изплашеното момиче, което беше някога.

— Джейк?

Той промърмори нещо в шията й.

— Ще трябва да ми помогнеш – рече тя.

Той плъзна пръсти в косата й и двамата се целуваха толкова дълго, че изгубиха представа за времето.

— Обичам те, цветенце – промълви той, когато най-накрая се откъснаха един от друг. – Хайде да измъкнем тази кола от тук и да отидем при океана. Искам да гледам онези безбрежни води, да те прегръщам и да ти разкажа всичко, което отдавна искам да ти споделя. Мисля, че и ти имаш какво да ми разкажеш.

Фльор се замисли за нещата, които трябваше да му довери. За манастира и Алексей, за Белинда и Ерол Флин, за изгубените си години и амбициите. Кимна.

Измъкнаха колата на пътя и потеглиха. Джейк шофираше и докато се спускаха бавно по стръмното шосе, той взе ръката й и целуна благоговейно върховете на пръстите й. Тя се усмихна, после нежно я издърпа. В чантата си имаше малко огледало. Отвори капачката и се зае да изучава лицето си.

Чертите й бяха неправилни, нестандартни, но тя не се извърна, както правеше през всичките тези години. Вместо това се взря в отражението си, опитвайки да ги види със сърцето, а не с разума си.

Лицето й беше част от нея. Може и да беше прекалено голямо и да не съответстваше на нейните представи за красота, но тя видя интелигентност в отражението си, чувствителност в очите, усмивка, спотаена в ъгълчето на широката й уста. Беше едно приятно лице. Добре уравновесено. Това беше нейното лице и в него нямаше нищо лошо.

— Джейк?

— Хммм?

— Аз наистина съм хубава, нали?

Той я погледна и се ухили. Поредната ехидна забележка бе готова да се отрони от устните му, но после видя изражението й и усмивката му се стопи.

— Мисля, че ти си най-красивата жена, която някога съм виждал – отвърна сериозно.

Фльор въздъхна, намести се по-удобно на седалката, а върху лицето й заигра доволна усмивка.

* * *

Мотоциклетистът изчака ягуара да завие надолу по пътя и чак тогава излезе от храстите. Нагласи каската и подкара в обратна посока. После се насочи по извитата изровена алея, водеща към къщата от стъкло и бетон, сякаш изникнала от голия склон на хълма.

* * *

Върнаха се след час, треперещи от студ, след разходката край океана, изпълнена с жарки целувки и накъсани признания. Джейк запали огъня и застла пред камината топло одеяло. Двамата се съблякоха и се любиха – бавно и нежно. Той я възседна, сетне тя него. Косата й се стелеше около преплетените им тела.

След това изгориха церемониално ръкописа и докато пламъците поглъщаха страниците една по една, годините изчезваха и Джейк като че ли ставаше по-млад.

— Мисля, че вече мога да го забравя.

Тя отпусна глава на голото му рамо.

— Не го забравяй. Миналото винаги ще бъде част от теб и ти няма от какво да се срамуваш.

Той взе ръжена и побутна няколко страници към пламъците. Не каза нищо, а и тя не настоя. Джейк се нуждаеше от време. Засега й стигаше, че можеше да говори с нея за случилото се.

Фльор се обади в офиса и каза на Дейвид, че има нужда от няколко дни почивка.

— Крайно време беше да си вземеш отпуск – отвърна верният й приятел и помощник.

С Джейк забравиха за останалия свят. Щастието им сякаш се къпеше във всички цветове на дъгата, а нежната им и страстна любов беше истинско чудо, изпълваше и двамата с благоговение и дивна радост.

На третата сутрин Фльор лежеше в леглото, облечена само по тениска, когато Джейк излезе от банята, увит с кърпа. Тя се повдигна и опря глава на тапицираната с кожа табла на леглото.

— Хайде да отидем да пояздим.

— Наблизо няма подходящо място за езда.

— Какво искаш да кажеш? На около пет километра има конюшня. Вчера минахме покрай нея, когато бяхме излезли с колата. Не съм яздила от месеци.

Той взе джинсите и се зае да изучва внимателно гънките, за които тя знаеше, че не дава и пет пари.

— Защо не отидеш сама? Аз трябва да наваксам малко работа. Освен това почти постоянно съм на седлото. Днес ще го раздавам бизнесмен.

— Без теб няма да е толкова забавно.

— Ти си тази, която изтъкна, че трябва да свикнем с разделите. — Джейк се препъна в маратонките й.

Фльор се вгледа по-внимателно в него. Той изглеждаше притеснен и се суетеше и неочаквано я осени подозрение.

— Колко уестърни си заснел?

— Не зная.

— Предположи.

— Пет… шест. Не зная точно. – Изведнъж като че ли Джейк се притесни да хвърли кърпата на пода. Грабна джинсите и отново хлътна в банята.

— Да речем… седем? – подвикна тя весело след него.

— Да, може би. Да, предполагам, че са толкова. – Тя го чу да пуска крана, последваха шумни звуци от четката за зъби. Накрая се появи – с голи гърди, разкопчани джинси и малко паста в ъгъла на устата.

— Седем уестърна, така ли каза? – Фльор изобрази най-вежливата си усмивка.

Той задърпа непохватно ципа.

— Ъхъ.

— Доста време на седлото.

— Проклетият цип заяде.

Фльор кимна замислено.

— Наистина доста време на седлото.

— Мисля, че се счупи.

— Я ми кажи нещо – винаги ли те е било страх от конете, или

само напоследък?

Джейк рязко вдигна глава.

— Да бе. Как ли пък не.

Тя не каза нищо. Само продължи да се усмихва.

— Мен? Да ме е страх от коне?

Отново мълчание.

Ново дърпане на ципа.

— Все много знаеш.

Явно нямаше намерение да се предава. На лицето му се появи войнствено изражение и дори изсумтя презрително. Сладката й усмивка се превърна в сиропирана. Джейк най-после сведе глава.

— Не бих казал точно, че се страхувам – промърмори.

— А какво точно би казал? – измърка тя.

— Просто аз и конете не се разбираме, това е всичко.

Фльор прихна и падна по гръб на леглото.

— Ти се страхуваш от коне! Птичаря Калибър се бои от коне! Сега завинаги ще бъдеш мой роб. Мога да те изнудвам до края на живота ти. Масаж на гърба, домашно сготвена храна, извратен секс…

Джейк се нацупи обидено.

— Аз обичам кучета.

— Не думай?

— При това големи.

— Сериозно?

— Ротвайлери. Шотландски овчарки. Мастифи. Колкото по-големи, толкова повече ми харесват.

— Впечатлена съм.

— И би трябвало.

— Много впечатлена. Аз пък започвах да си мисля, че по-скоро ще си падаш по чихуахуа.

— Да не си откачила? Малките проклетии хапят.

Фльор избухна в смях и се хвърли в прегръдките му.

В последния ден от престоя им Фльор лежеше на леглото, отпуснала глава в скута му, и си мислеше как не й се иска да се качва утре сама на самолета, но Джейк трябваше да остане още няколко седмици в Калифорния, за да се погрижи за бизнеса си, който бе занемарил, докато пишеше книгата.

— Мислех си… – подхвана Джейк, уви около пръста си дълъг кичур от косата й и като с четка погали устните й. – Как мислиш… какво мислиш, че ще стане… – Плъзна импровизираната четка по скулата й като художник, нанасящ последния щрих. – Какво ще кажеш… да се оженим?

Заля я вълна на радост. Тя вдигна глава.

— Наистина ли?

— Защо не?

Радостната вълна се отдръпна малко, но достатъчно, за да разкрие предупредителната жълта светлина.

— Мисля… мисля, че е малко прибързано.

— Познаваме се от седем години. Достатъчно отдавна.

— Но през тези седем години не сме били заедно. Нито един от двама ни няма го да понесе, ако се провалим. Прекалено сме уязвими. Трябва да сме абсолютно сигурни.

— Аз няма накъде да съм по-сигурен.

Нито пък тя. Ала в същото време…

— Нека да видим как ще се справим с разделите, с кариерите – с проблемите, които неминуемо ще изникнат.

— Мислех, че жените са романтички. Къде се дянаха спонтанността и страстта?

— Във Вегас, при Уейн Нютън.

— Много ти знае устата. – Той се надвеси над нея и захапа долната й устна. – Крайно време е да направим нещо по въпроса.

Устните му се придвижиха към гърдите й и тя притвори очи и се опита да се убеди, че е постъпила правилно, като не е приела начаса предложението му да се оженят. През този уикенд и двамата научиха много важни тайни един за друг, беше им нужно време, за да приемат и осмислят всичко.

Но имаше и още една причина. Една малка част от нея все още не вярваше напълно на Джейк, а нямаше да може да понесе още едно изоставяне.

Целувките му се спуснаха надолу, сетивата й се възпламениха и светът около тях изчезна.

* * *

Успехът ражда успех и сега, когато вече нямаше толкова огромно значение, всичко, до което Фльор се докосваше, се превръщаше в злато. Промени финансовите условия на договора на Оливия Крайтън за участието й в „Заливът на дракона“, след това подписа с един от най-обещаващите млади актьори в Холивуд. Филмът на Киси пожъна огромен успех в Лондон, а съдейки по класациите на радиостанциите, по всичко си личеше, че албумът на „Раф Харбър“ се превръщаше в голям хит. Не спираха да сипят поръчки за моделите на Мишел. А черешката на тортата беше телеграмата, която намери върху бюрото си един следобед след поредния делови обяд. Основното се свеждаше до:

ЗАМИНАВАМ УТРЕ ПО ОБЯД СТОП ПРИСТАВАМ СТОП ЩЕ СЕ ОБАДЯ СЛЕД МЕДЕНИЯ МЕСЕЦ СТОП ЧАРЛИ ТОКУ-ЩО МИ КАЗА КОЛКО УЖАСНО БОГАТ Е СТОП ЛЮБОВТА Е ВЕЛИКА

Фльор се засмя и се облегна назад в креслото. Наистина, любовта е велика.

Джейк долетя от Ел Ей за един дълъг уикенд, изпълнен със секс, разговори и смях, но трябваше да се върне за някои допълнителни озвучавания. Тя говореше с него два или три пъти на ден, понякога и повече. Той се обаждаше още щом се събудеше, а тя му звънеше всяка вечер, преди да си легне.

— Това е добре – заяви младата жена веднъж. – След като не можем да се докосваме, ще се научим да общуваме на много по-висше, интелектуално ниво.

Отговорът му бе в типичен стил за Коранда.

— Престани да плещиш глупости и ми кажи какъв цвят са ти гащичките.

Една петъчна вечер в края на февруари тя се прибра у дома след купона, който Мишел и Деймън бяха устроили, за да отпразнуват преместването си в новото им общо жилище. Тъкмо влизаше, когато телефонът иззвъня. Фльор се усмихна и го вдигна.

— Казах, че аз ще ти се обадя, любовнико.

— Фльор? О, Господи, бебче, трябва да ми помогнеш! Моля те, бебче…

Пръстите й се стегнаха около слушалката.

— Белинда?

— Не му позволявай да го направи! Зная, че ме мразиш, но моля те, не му позволявай да ми го причини.

— Къде си?

— В Париж. Аз… аз мислех, че съм се отървала от него. Трябваше да зная… – Гласът на Белинда заглъхна и тя се разплака.

Фльор стисна клепачи.

— Кажи ми какво се е случило.

— Той изпрати в Ню Йорк двама от главорезите си. Чакаха ме в апартамента, когато вчера се прибрах, и ме принудиха да тръгна с тях. Ще ме заведат в Швейцария. Той ще ме заключи в клиника, бебче. Защото останах далеч от теб в Ню Йорк. Заплашва ме от години, а сега наистина ще…

Внезапно се чу изщракване и линията прекъсна.

Фльор се свлече на ръба на леглото, все още стискайки слушалката в ръка. Не дължеше нищо на майка си. Белинда сама бе решила да остане омъжена за Алексей. Беше прекалено обсебена от ореола на свръхбогатите и могъщите, обкръжаващ Алексей, и каквото и да се случваше в момента с нея, бе единствено по нейна вина.

Ала все пак… Белинда беше нейна майка.

Остави слушалката върху вилката и се застави да проанализира отношенията си с Белинда, което отдавна избягваше. Спомените за времето, прекарано заедно, се заредиха пред очите й като страниците от ръкописа на Джейк. Тя видя с нови очи това, което не бе забелязала преди. Видя съвсем ясно майка си – слаба, лекомислена жена, която искаше да гребе с пълни шепи най-доброто от живота, но или нямаше възможности, или не притежаваше силата да го постигне сама. И тогава видя любовта на майка си – егоистична, себична, оплетена с условности и различни хитрости – но все пак любов. Толкова искрена, че Белинда никога не можа да проумее защо Фльор се съмняваше в нея.

Запази билет за сутрешния полет до Париж. Беше твърде рано, за да се обади на Джейк, затова остави бележка на бюрото на Риата да го уведоми, че се е наложило спешно да замине по работа извън града и да не се тревожи, ако няколко дни не му се обади. Не желаеше нито той, нито Мишел да разберат какво е предприела. Последното, което искаше, бе Джейк да цъфне в Париж, въоръжен с два револвера и камшик. А Мишел бе страдал достатъчно от безразличието на Белинда.

Докато излизаше от къщата, в главата й се превъртаха различни сценарии, кой от кой по-ужасен. Белинда може да смяташе, че всичко е заради нея, но Фльор не се заблуждаваше: Алексей използваше Белинда като примамка, за да доведе дъщеря му обратно при него.

* * *

Къщата на „Рю дьо Биенфезанс“ се издигаше сива и мълчалива в сумрака на зимната парижка вечер. Изглеждаше също толкова недружелюбна, каквато Фльор я помнеше. Докато се взираше през прозореца на лимузината, която бе наела от хотела, младата жена си спомни за първия път, когато бе видяла мрачната резиденция. През онзи ден бе толкова изплашена – ужасена от срещата с бащата, когото не познаваше, изпълнена с болезнен копнеж да види майка си, притеснена за неподходящите си дрехи. Поне този път нямаше защо да се тревожи за дрехите.

Под вечерната кадифена наметка, подплатена със сатен, Фльор бе облечена с последния тоалет, който Мишел бе сътворил за нея – права, виненочервена рокля от кадифе, с тесни, плътно прилепнали ръкави. Корсажът беше с дълбоко деколте, извезан с изящна плетеница от тъмночервени мъниста. Роклята бе с асиметричен подгъв, превърнал се в запазена марка на Мишел – от едната страна стигаше до коляното, а от другата се спускаше до средата на прасеца, с мъниста по края, за да се подчертае диагоналната линия. Косата й бе вдигната в по-сложна прическа от обичайното, а между спуснатите покрай ушите й кичури проблясваха гранатови обеци. На шестнайсет години Фльор бе решила, че е много мъдро да се появи в дома на Алексей в обикновени дрехи, но на двайсет и шест не мислеше така.

Вратата отвори млад мъж в костюм от три части. Дали не беше един от главорезите, за които бе споменала Белинда? Приличаше на погребален агент, завършил „Харвард“ с диплом по икономика.

— Вашият баща ви очаква.

Обзалагам се, не ме очаква. Подаде му вечерната наметка.

— Бих искала да видя майка ми.

— Оттук, ако обичате.

Тя го последва в предния салон. Стаята беше студена и празна. Единственото украшение беше букетът от бели рози върху полицата на камината като в погребална зала. Фльор потръпна.

— Вечерята ще е готова всеки момент – оповести погребалният агент. – Бихте ли желали първо да пийнете нещо? Може би чаша шампанско?

— Бих желала да видя майка ми.

Той се обърна, все едно не я беше чул, и изчезна надолу по коридора. Фльор обви ръце около себе си, опитвайки се да се предпази от гробовния студ в помещението. Свещниците по стените хвърляха зловещи сенки върху гротескните фрески по тавана.

Достатъчно, каза си Фльор. Само защото погребалният агент бе затворил вратата, сякаш да я запечата в гробницата, не означаваше, че бе длъжна да остане тук. Токчетата на вечерните й обувки затракаха върху мрамора, когато излезе в коридора. Вдигнала високо глава, в случай че я следят невидими очи, тя мина покрай безценните гоблени и се отправи към внушителното стълбище. Когато стигна до горе, друг погребален агент с грижливо зализана коса и тъмен костюм й препречи пътя.

— Заблудили сте се, мадмоазел.

Беше констатация, а не въпрос и Фльор осъзна, че е допуснала първата грешка. Мъжът нямаше да я пусне, а тя не можеше да си позволи толкова ранно поражение, когато трябваше да пази силите си за схватката с Алексей. Реши да ограничи загубите.

— Отдавна не съм била тук и съм забравила колко огромна е къщата – изрече с достойнство и се върна в салона, където първият погребален агент я очакваше, за да я съпроводи до трапезарията.

Дългата лъскава махагонова маса бе украсена с още един букет от бели рози и сервирана само за един – скъп китайски порцелан, кристал и сребърни прибори. Алексей бе обявил война на нерви, внимателно режисирайки всичко така, че да я накара да се почувства безпомощна. Тя сведе поглед към диамантения часовник, който Джейк й бе изпратил, и сподави престорена прозявка.

— Надявам се, че тази вечер храната ще е прилична. Доста огладнях по пътя.

Забеляза със задоволство удивлението, пробягнало по лицето му, преди да кимне и да излезе. Кои бяха тези мъже с тъмни костюми и официални маниери? И къде беше Белинда? И в тази връзка, къде беше Алексей?

Появи се слуга в ливрея, за да й сервира. Тя седеше сама в кадифената рокля, начело на огромна маса, гранатите и мънистата блещукаха на светлината на свещите. Съсредоточи се върху вечерята, опитвайки се да изглежда свършено спокойна, докато се наслаждава на вкусната вечеря. Дори помоли да й сипят допълнително от суфлето с кестени. Накрая поиска чаша чай и коняк. Алексей щеше да определя своята част от тази игра, но нямаше да диктува нейната.

Погребалният агент се появи, докато въртеше между пръстите си чашата с коняк.

— Ако мадмоазел желае, да ме последва…

Тя отпи още една глътка, сетне бръкна в чантата за огледалцето и червилото. Погребалният агент не скри нетърпението си.

— Вашият баща ви очаква.

— Дойдох тук, за да видя майка ми. – Тя отвори рязко капачката на огледалцето. – Нямам работа с мосю Савагар, докато не се срещна с майка ми. Ако не разрешава, ще си тръгна незабавно.

Погребалният агент явно не бе подготвен за подобен развой. Поколеба се за секунда, после кимна.

— Много добре, ще ви заведа при нея.

— Сама ще намеря пътя. – Тя върна огледалцето и червилото в чантата, мина покрай него, излезе в коридора и се насочи към величественото стълбище. Мъжът, който я бе пресрещнал първия път, отново се появи, но този път не се опита да я спре и Фльор мина покрай него, сякаш бе невидим.

Почти седем години бяха минали, откакто за последен път бе стъпвала в къщата на „Рю дьо Биенфезанс“, но нищо не се бе променило. Персийските килими все още заглушаваха стъпките, а от позлатените си рамки мадоните от петнайсети век продължаваха да извиват очи към небето. В тази къща времето се измерваше с векове, докато десетилетията се изнизваха незабелязано.

Докато вървеше по разкошните притихнали коридори, Фльор се замисли в каква къща би искала да живее с Джейк – голяма, разхвърляна, с постоянно хлопащи врати и дървени подове, които скърцат, с перила, по които се пързалят деца. Къща, в която времето се отмерва с шумни десетилетия. Джейк като баща на децата й… техните деца. За разлика от Алексей, Джейк щеше да им крещи, когато го ядосат. Но щеше да ги прегръща и целува и ако се наложи, ще се сражава с целия свят, за да ги защити.

Защо тогава се колебаеше? Та нали най-много на този свят искаше да бъде негова жена. Ако това означаваше, че ще се наложи да приеме двойствената му природа – е, сега вече познаваше всичките му хитроумни номера и нямаше да му е лесно да се затвори и изолира от нея, когато нещо го тревожи. А и тя не беше кой знае какво цвете за мирисане. Нямаше намерение да се отказва от кариерата си и нищо на света не можеше да я накара да се влюби в домакинската работа. Освен това Джейк не беше единственият, който умееше да се затваря и изолира.

Изведнъж, сред гробовния студ на тази къща, всичките й съмнения отлетяха. На земята нямаше друг мъж, комуто би се доверила да стане баща на децата й. Още тази нощ ще му се обади и ще му го каже.

Беше стигнала до стаята на Белинда, затова пропъди мислите за бъдещето, за да се справи с настоящето. След като почука, измина известно време, преди да чуе някакво движение от другата страна. Вратата се отвори и в пролуката се появи лицето на Белинда.

— Бебче? – Гласът й затрепери, като че ли дълго време не го бе използвала. – Наистина ли си ти? Аз… аз съм в ужасно състояние. Не мислех… – Пръстите й запърхаха като крила на уловена птичка, когато ръката й се стрелна към бузата.

— Не си вярвала, че ще дойда.

Белинда отметна един сплъстен кичур коса, паднал върху очите й.

— Аз… аз дори не смеех да се надявам. Зная, че не биваше да те моля.

— Ще ме пуснеш ли вътре?

— О… Да… Да. – Тя се отдръпна. Когато вратата се затвори зад гърба й, Фльор забеляза, че майка й мирише на застоял тютюнев дим, вместо на „Шалимар“. Припомни си ярката райска птица, която долиташе в манастира и носеше със себе си толкова сладко ухание, че мигом разсейваше обичайните миризми на мухъл, стари навици и безполезни молитви.

Гримът на Белинда се бе изтрил, бяха останали само мазни следи от сините сенки върху клепачите, събрали се в бръчиците около очите й. Лицето й бе толкова бледо, че изглеждаше безцветно на фона на смачкания пеньоар от жълта китайска коприна. Фльор забеляза едно петно отпред и провисналия преден джоб, сякаш натежал от прекалено много запалки. Ръката на Белинда отново се стрелна към бузата й.

— Ще отида да се измия. Винаги съм искала да изглеждам хубава за теб. Ти винаги си смятала, че съм красива.

Фльор улови ръката на майка си. Беше малка като на дете.

— Седни и ми кажи какво се е случило.

Белинда се подчини – послушно дете, покоряващо се на силата. Запали цигара и със задъхания си младежки глас разказа на Фльор за заплахите на Алексей да я затвори в клиника.

— Вече не пия, бебче. Той го знае, но използва миналото. То е като меч, постоянно висящ над главата ми, за да ме заплашва, когато го разсърдя. – Издуха струя дим. – Не му хареса какво се случи между нас, когато пристигнах в Ню Йорк. Той е мислил, че ще бъда по-упорита и настойчива в желанието си да съм с теб. Очакваше от мен да те изложа, но моите действия злепоставиха единствено него.

— Имала си връзка с Шон Хауъл.

Белинда изтръска пепелта от цигарата в порцелановия пепелник.

— Той ме изостави заради по-възрастна жена, представяш ли си? Смешно, нали? Алексей закри всичките ми сметки, а другата жена беше богата.

— Шон Хауъл е кретен.

— Той е звезда, бебче. Въпрос на време е, преди отново да се завърне триумфално на небосклона. – Погледна към Фльор укорително, както някога. – Ти трябваше да му помогнеш. Сега, когато си голям агент, би могла да се погрижиш за стар приятел.

Фльор видя недоволството в очите на майка си и зачака отново да я залее старата вълна на вина, но нищо подобно не се случи. Вместо това изпита раздразнението на майка, изправила се пред неразумно и непослушно дете.

— Сигурна съм, че бих могла да му помогна, но не исках. Той не притежава и капка талант, а и не го харесвам.

Белинда остави цигарата в пепелника и нацупи устни.

— Изобщо не те разбирам. – Погледът й пробяга по роклята на Фльор. – На Мишел е, нали? Никога не съм си представяла, че е толкова талантлив. Всички в Ню Йорк говорят за него. – Очите й се присвиха отмъстително и Фльор разбра, че ще бъде наказана, задето бе отказала да помогне на Шон.

— Аз отидох да се видя с Мишел. Такова красиво момче. Прилича много на мен. Всички го казват.

Наистина ли Белинда си мислеше, че ще я накара да ревнува? Фльор почувства прилив на жалост към брат си. Мишел не й бе казал за визитата, но тя можеше да си представи колко болезнена е била.

— Двамата си прекарахме чудесно – продължи Белинда предизвикателно. – Той ми обеща, че ще ме представи на всичките си прочути приятели и ще се заеме с гардероба ми. – Фльор сякаш долови отглас от детски глас в думите на майка си. И ние няма да ти позволим да си играеш с нас.

— Мишел е много специален човек.

Белинда не можа да издържи повече и лицето й се сгърчи. Наведе се напред от креслото и прокара нервно ръка през косата си.

— Той ме погледна точно като Алексей. Като че ли съм някакво насекомо. Ти си единствената, която някога ме е разбирала. Защо всички непрекъснато утежняват живота ми?

Фльор реши, че няма смисъл да губи време да изтъква, че Белинда сама усложнява живота си.

— Навярно ще е по-добре, ако стоиш по-далеч от Мишел.

— Той ме ненавижда дори по-силно от Алексей. Защо Алексей иска да ме заключи в лудница?

Фльор угаси димящата цигара на майка си.

— Това, което се случва с Алексей в момента, няма отношение към теб. Той те използва, за да дойда тук. Иска да разчисти стари сметки.

Белинда вдигна рязко глава и цялото й недоволство изчезна.

— Разбира се! Трябваше да се досетя… – Скочи от креслото. – Трябва веднага да заминеш. Той е опасен. Трябваше да разбера… Няма да му позволя да ти навреди. Чакай да помисля.

Белинда закрачи по килима, с едната ръка отметна косата от лицето си, а с другата извади пакета цигари, опитвайки се да измисли как да защити детето си. Фльор беше едновременно и раздразнена, и трогната. За пръв път осъзна колко се размиват ролите между майки и дъщери, когато остареят.

Сега е мой ред да бъда мама. Не, ти ще си бебчето. Не, аз искам да съм мама.

Докато Белинда кръстосваше спалнята, кроейки как да предпази дъщеря си, Фльор разбра, че времето, когато беше бебчето на Белинда, завинаги е отминало. Белинда повече не можеше да влияе на възприятията на Фльор за света или за самата нея.

— Отседнала съм в „Риц“ – каза тя. – Утре сутринта ще дойда и ще уредим всичко. – Искаше да отведе Белинда със себе си, но погребалният агент и колегите му сигурно нямаше да позволят. Трябваше да намери някакъв друг изход.

Белинда я прегърна бързо и отчаяно.

— Не се връщай тук, бебче. Отдавна трябваше да се досетя, че той през цялото време е искал да се докопа до теб. С мен всичко ще бъде наред. Моля те, не идвай тук повече.

Фльор се взря в очите на майка си и видя, че тя е искрена, доколкото й бе възможно.

— Не се тревожи, нищо няма да ми се случи.

Тя пое из лабиринта от коридори към голямото стълбище. Погребалният агент я чакаше в подножието й. Фльор го изгледа спокойно.

— Сега ще се срещна с мосю Савагар.

— Съжалявам, мадмоазел, но ще трябва да почакате. Баща ви още не е готов да ви приеме. – Посочи към креслото в стил рококо, поставено пред високите двойни врати на библиотеката.

Значи, войната на нерви продължаваше. Тя изчака, докато погребалният агент се отдалечи, и се отправи към предния салон. Измъкна една бяла роза от букета и я затъкна в дълбокото У-образно деколте на роклята. Розата сякаш засия на тъмночервения кадифен фон. Фльор отнесе със себе си тежкото сладко ухание, когато се върна пред вратите на библиотеката.

Усещаше присъствието на Алексей зад дебелите дървени врати – протяга се към нея, пипалата му се вкопчват, задушават я, също като упойващия аромат на розата. Алексей, зъл и самоуверен, отчитащ минутите на тази игра на нерви. Бавно завъртя дръжката.

В стаята гореше само една лампа и почти цялото помещение тънеше в сумрачни сенки. Но дори на това слабо осветление Фльор можеше да види, че енергичният жизнен мъж, когото помнеше, се е съсухрил като изсъхнал клон. Седеше зад бюрото, дясната му ръка бе отпусната върху полираната повърхност, а лявата бе скрита в скута. Както винаги беше облечен безупречно – тъмен костюм и колосана снежнобяла риза, с платинена игла на вратовръзката – но всичко изглеждаше твърде голямо за него. Тя забеляза пролуката между шията и яката, провисналото сако на раменете, но нито за миг не си позволи да повярва, че това са признаци на слабост. Дори в полумрака на стаята видя, че нищо не убягва от тесните му руски очи. Те я обходиха от глава до пети – погледът му се задържа върху лицето и косата, спусна се по роклята и накрая се спря върху бялата роза между гърдите й.

— Ти трябваше да бъдеш моя – рече той.

— Аз исках да бъда твоя – отвърна Фльор, – но ти не позволи.

— Ти си batarde! Нечиста кръв.

[* Копеле (фр.). – Б.пр.]

— Точно така. Как бих могла да забравя? – Искаше да види лицето му по-добре и пристъпи към бюрото. – Ирландската кръв на Флин е прекалено варварска за теб, нали? – Изпита задоволство, като видя как той се скова. – Доколкото зная, един от предците му е бил обесен за кражба на овца. Определено лоша кръв. А и цялото това пиянство и разгул с жени. – Преднамерено замълча. – Всичките онези малолетни момичета…

Ръката, отпусната върху бюрото, сякаш по своя воля се сви в юмрук.

— Ти си глупава, щом се опитваш да играеш с мен игри, които не можеш да спечелиш.

— Тогава да сложим край на играта. Престани да тероризираш Белинда.

— Възнамерявам да настаня майка ти в специално заведение. Ще я заключа в клиника за алкохолици.

— Мисля, че ще ти е трудно, след като тя вече не пие.

Алексей се изкиска.

— Все още си наивна. Нищо не е трудно, когато имаш пари и власт.

Денят бе твърде дълъг и тежък и Фльор усещаше, че умората започва да я надвива. Искаше да се върне в хотела, да се обади на Джейк и отново да почувства, че животът е нормален.

— Наистина ли смяташ, че ще стоя със скръстени ръце и ще ти позволя да го направиш? Ще крещя толкова силно и дълго, че целият свят ще чуе.

— Разбира се, че ще го направиш. Не разбирам защо Белинда още не го е осъзнала. Първо ще се наложи да те заставя да замълчиш, а това ще е невъзможно, без да прибягна до някои варварски методи.

Фльор си помисли за Джейк с неговите скорострелни револвери и тежки юмруци. Джейк, който беше далеч по-цивилизован от стареца пред нея. Седна в креслото срещу Алексей и съжали, че не е включил лампата върху бюрото, за да види по-ясно лицето му.

— Ти никога не си смятал да я затваряш в клиника.

— От самото начало ти си достоен противник. Очаквах да разкриеш пожара в сутерена, но подмяната на дрехите бе много умен ход.

— Когато твърде дълго си в компанията на отровна змия, помъдряваш и се научаваш как да пълзиш в прахта. Кажи ми какво искаш.

— Превърнала си се в истинска американка. Пряма и вулгарна. Никакво уважение към нюансите – додаде на френски. – Навярно е под влиянието на онези грубияни, приятелите, с които се подвизаваш.

Ледени тръпки пропълзяха по гръбнака й. За Киси ли говореше той? Или за Мишел? Или за Джейк…? В главата й запищя аларма. Трябваше да опази в тайна връзката си Джейк, добре скрита на безопасно място от безмилостните машинации на Алексей. Той несъмнено знаеше, че Джейк живее на тавана й. Може би знаеше дори за пътуването й до къщата му. Но нямаше начин да знае, че се е влюбила в него.

Кръстоса крака и се впусна в контраатака.

— Аз съм щастлива с моите приятели. Особено с брат ми. Знаеш ли, ти направи ужасна грешка. Мишел е изключително талантлив, очаква го блестяща кариера. За съжаление, не притежава делови нюх, но аз го имам в излишък, така че ще се погрижа парите му да са в безопасност.

— Моделиер – презрително изсумтя Алексей. – Как още може да ходи с изправена глава?

Тя се засмя.

— Повярвай ми, никак не му е трудно, след като целият град го ухажва. Наистина е забавно. Той толкова много прилича на теб. Има същата походка, твоите маниери – всичко е наследено от теб. Дори навика ти да поглежда с присвити очи и повдигната вежда тези, които не му харесват. Виждаш как нещастникът направо се спаружва пред очите ти. Много е страховито. Разбира се, той притежава човечност, която за теб е непозната, което го прави далеч по-силен.

— Мишел е педераст!

— А твоето мислене е твърде ограничено, за да видиш нещо отвъд предразсъдъците си. – Тя го чу как поема остро въздух и се постара да не трепне пред погледа му. – Горкият Алексей. Може би понякога дори ми е жал за теб.

Той удари с длан по бюрото.

— Някога изпитвала ли си угризения за това, което направи? Някакъв срам, задето унищожи такава невероятна красота?

— Бугатито беше произведение на изкуството и е жалко, че вече не съществува. Но ти не ме питаш точно това, нали? Искаш да знаеш дали съжалявам. – Фльор притисна длани върху мънистата на полата си. Алексей се наведе леко напред и тя чу мекото проскърцване на кожата. – Никога – заяви тя. – Нито за миг не съм съжалявала. – Мънистата се впиха в кожата й. – Ти си се обявил за император в собствената си империя, за човек над закона, също за каквито Белинда смята кинозвездите. Но никой не е над закона на почтеността и хората, които мачкат останалите, трябва да бъдат наказани. Това, което ти ми причини, беше ужасно и аз те наказах. Толкова е просто. Можеш да заплашваш Белинда и да продължиш да се опитваш да съсипеш бизнеса ми, но никога няма да ме накараш да съжалявам за това, което направих.

— Ще те унищожа.

— Мисля, че вече съм твърде силна за това, но ако се лъжа – ако по някакъв начин съумееш да унищожиш бизнеса ми – така да бъде. Пак няма да съжалявам за това, което съм направила. Ти вече не притежаваш власт над мен.

Креслото отново проскърца, когато той се намести в удобните му дълбини.

— Казах, че ще унищожа мечтата ти, cherie, и точно това възнамерявам да направя. Най-после ще сме квит.

— Блъфираш. Не можеш да сториш нищо, с което да ме нараниш.

— Аз никога не блъфирам. – Той плъзна един плик през бюрото. Тя го погледна за миг. После се протегна да го вземе. – За спомен от мен.

Фльор отвори плика и от него изпадна сплескано парче метал, което падна в скута й. Гравираните букви все още се виждаха: „Бугати“. Беше червената метална емблема от предницата на автомобила.

Той бутна към нея още нещо. Трябваха й няколко секунди, за да го различи на мъждивата светлина. Кръвта й се смрази.

Беше таблоид – американски вестник с днешна дата – и водещото заглавие я блъсна в очите:

НОВАТА БИОГРАФИЯ НА КОРАНДА РАЗКРИВА ПОДРОБНОСТИ ЗА НЕРВНИЯ МУ СРИВ

— Не. – Младата жена поклати глава, с надеждата, че гнусните думи ще изчезнат, докато очите й бягаха по редовете.

Актьорът и драматург Джейк Коранда, извоювал голяма популярност с изпълнението на каубоя изменник Птичаря Калибър, е страдал от нервно разстройство, докато е служил в Американската армия във Виетнам… Фльор Савагар, литературна агентка и отскорошна негова близка приятелка, днес пусна изявление в пресата, в което съобщава, че Коранда е бил хоспитализиран с диагноза посттравматичен стрес…

Според Савагар подробностите за душевното разстройство на актьора ще станат достояние на широката публика от новата му автобиография… „Джейк е изключително откровен за емоционалните и психическите си проблеми – доверява Савагар и добавя: – И аз съм сигурна, че публиката ще прояви уважение към честността му и ще се отнесе с подобаващо съчувствие и съпричастност към ужасите, които е преживял. “

Фльор нямаше сили да чете повече. Имаше снимки – една на Джейк като Птичаря Калибър, още две на тях двамата, докато бягат в парка, и една, на която тя беше сама с надпис: Бляскавото момиче жъне успехи като агент на звездите. Остави вестника на бюрото и бавно стана. Сплесканата емблема на бугатито тупна на килима.

— Чаках търпеливо седем години – прошепна Алексей. – Сега сме квит. Сега и ти изгуби това, което ти е най-скъпо. Защото истинската ти мечта не е агенцията, нали, cherie!

Сърцето й се бе превърнало в малка ледена топка, която никога нямаше да запулсира отново. През цялото това време тя бе смятала, че той преследва агенцията, но Алексей бе разгадал всичко. От самото начало е знаел, че Джейк й е необходим като храната и водата. Джейк беше нейната мечта.

Но нещо в нея отказваше да признае победата му.

— Джейк никога няма да повярва на това – пророни тя почти шепнешком, но спокойно.

Ала това беше спокойствието, царящо в сърцето на бурята.

— Той е от мъжете, свикнали с предателството на жените – парира Алексей. – Той ще повярва.

— Как си го направил? Двамата с Джейк изгорихме ръкописа.

— Доколкото ми казаха, там имало мъж, който е наблюдавал къщата със специален телеобектив. Подобни техники са възможни от години.

— Лъжеш. Джейк никога не е оставял ръкописа… – Тя млъкна. Изведнъж си спомни. Онази сутрин, когато Джейк тичаше след нея… Двамата отидоха с колата до брега на океана. – Джейк знае, че никога не бих направила подобна мерзост.

— Дали? Той вече е бил предаван. Освен това знае колко важен е бизнесът за теб. И преди си използвала името му, за да добиеш известност. Няма причина да повярва, че не би го направила отново.

Всяка изречена от него дума беше истина, но тя нямаше да му позволи да го разбере.

— Ти изгуби – каза Фльор. – Подценил си Джейк, както и мен. – Пресегна се бързо – толкова бързо, че Алексей не успя да предугади жеста й – и включи настолната лампа.

Той възкликна остро, замахна рязко с ръка и събори лампата на пода. Тя се залюля лудешки, разпръсвайки върху лицето му безмилостни светлинни остриета. Алексей вдигна ръка, за да се прикрие, но беше твърде късно. Тя вече бе видяла това, което той искаше да скрие.

Лявата страна на лицето му беше съвсем леко отпусната и някой, който не го познаваше добре, може би нямаше да забележи. Както и допълнителната гънка кожа под окото, провисналата буза и малката капка слюнка, събрала се в ъгълчето на устата. Човек с подобна болест навярно щеше да се замисля понякога, но за толкова горд мъж, обсебен от идеята за съвършенство, дори най-лекият белег на несъвършенството бе непоносим. Тя го разбираше – и дори изпита кратко съчувствие – но побърза да го потисне.

— Лицето ти е грозно като душата.

— Кучка! Sale garce! – Алексей се опита да изрита лампата, но лявата част на тялото му не беше толкова подвижна като дясната. От удара лампата отново се разлюля и лъчът пресече още по-безжалостно лицето му.

— Направил си фатална грешка – процеди Фльор. – Никога няма да проумееш колко силно се обичаме с Джейк, защото нямаш сърце. Единственото чувство, което изпитваш, е неистовата жажда да властваш. Ако поне малко разбираше какво означават любовта и доверието, щеше да знаеш, че всичките ти заговори и подмолни игри са безполезни и безсмислени. Джейк ми вярва безгранично и никога няма да повярва на евтини вестникарски лъжи.

— Не! – изкрещя той. – Аз те победих! – Болната половина на лицето му започна да трепери конвулсивно и тя зърна в очите му първия проблясък на съмнението.

— Ти изгуби – заяви младата жена, обърна гръб и излезе от библиотеката. Закрачи надолу по ледения коридор към входната врата и пристъпи навън в студената февруарска нощ.

Лимузината бе заминала – Алексей бе възнамерявал да я задържи тук – но дори не й хрумна да се върне в къщата. Пое по алеята към портите на имението, извеждащи на улицата. Всяка дума, изречена от нея, беше лъжа. Алексей бе предвидил съвсем вярно всичко. Би могла да се опита да обясни на Джейк. Щеше да опита. Любимият й мъж може би ще повярва, че зад статията стои Алексей. Но все пак щеше да я обвини. Да изложи на показ чувствата и преживяванията си, бе най-големият страх на Джейк и това бе нещо, което никога нямаше да й прости.

Мечта за мечта. Алексей най-после я бе победил.

* * *

Алексей Савагар стоеше до прозореца, пръстите на дясната му ръка се бяха вкопчили в края на завесата, докато наблюдаваше как високата изправена фигура все повече се смалява и изчезва надолу по алеята. Беше мразовита нощ, а тя нямаше връхна дреха, но не се сви от студ, нито се обгърна с ръце, недосегаема за температурите. Беше великолепна.

Голите клони на старите кестени образуваха костелив купол над главата й. Той си припомни дърветата, отрупани с цвят, и как – преди много години – една друга жена се отдалечаваше надолу по същата тази алея сред вихрушка от снежнобели кестенови цветове. И двете го бяха предали. При все това той ги бе обичал.

Обзе го чувство на безкрайна пустота. Седем години той беше обсебен от Фльор, а сега всичко бе свършило. Повече нямаше с какво да запълва дните си. Помощниците му бяха идеално обучени и можеха сами да се справят с делата му, а заради поразеното от удара лице Алексей никога повече нямаше да се появи в обществото.

Тъпа болка запулсира в лявото му рамо и той започна да го масажира с дясната ръка. Тя вървеше изправена и горда, а от светлината на уличните лампи мънистата върху роклята й избухваха в рубинени искри. Бляскавото момиче. Тя вдигна ръка и нещо падна на земята. Алексей беше твърде далеч, за да го различи, но въпреки това знаеше. Толкова ясно, сякаш тя стоеше до него, той знаеше съвсем точно какво бе хвърлила. Една бяла роза.

И тогава болката експлодира.

* * *

Блинда го намери в библиотеката. Беше се сгърчил на пода до прозореца. Тя коленичи до него.

— Алексей? – Промълви съвсем тихо името му, защото знаеше, че хората му са наблизо, а тя не биваше да идва тук.

— Б-Белинда? – Гласът му бе надебелял и звучеше завалено. Тя вдигна главата му, положи я върху скута си и извика сподавено, когато видя гротескно изкривената страна на лицето му.

— О, Алексей… – Притисна го по-плътно. – Горкичкият ми, бедничкият ми Алексей. Какво е станало с теб?

— Помогни ми. Помог… – Агонизиращият шепот я ужаси. Искаше да му каже да престане да говори на секундата. Почувства мокрота върху бедрото си и видя струйката слюнка, проточила се от устата му, която капеше върху пеньоара й. Това вече беше прекалено. Искаше да избяга. Тогава си спомни за Фльор.

— П-повикай помощ. – Думите се точеха мъчително от устата му. – Н-нуждая се от помощ.

— Шшт… Запази силите си. Не се опитвай да говориш.

— Моля те…

— Почивай, мили мой. – Сакото му се бе разтворило и един от реверите се бе подгънал. Бяха женени от двайсет и седем години, а досега нито веднъж не бе виждала костюма му в такъв безпорядък. Белинда оправи ревера.

— П-помогни ми.

Тя се взря в него.

— Не се опитвай да говориш, мили мой. Просто си почивай. Аз няма да те оставя. Ще те държа, докато повече не се нуждаеш от мен.

Жената видя страха в очите му, отначало бе само секундна искра. Постепенно искрата се разпали и тя знаеше, че той най-сетне се е досетил. Погали редките му коси с треперещи пръсти.

— Бедното ми дете – промълви тя. – Моето скъпо, бедно дете. Знаеш ли, аз те обичах. Ти беше единственият мъж, който истински ме е разбирал. Само ако не беше взел моето бебче.

— Н-не го… п-прави. У-умолявам те… – Мускулите на дясната му страна се напрегнаха, ала той бе твърде слаб, за да вдигне ръка. Устните му започнаха да посиняват и дишането му се учести. Тя не искаше той да страда и се опита да измисли как да облекчи болката му. Накрая разтвори пеньоара си и притисна лицето му към голата си гръд.

Алексей постепенно притихна. Докато Белинда се взираше в лицето на човека, който бе моделирал живота й, две сълзи застинаха върху миглите на несравнимите й очи, наситено сини като първите пролетни зюмбюли.

— Сбогом, мили мой.

* * *

Джейк се чувстваше така, сякаш бяха изсмукали въздуха от дробовете му. Баскетболната топка изсвистя покрай ръката му и се удари в празните пейки за зрителите, но не помръдна. Дори шумът от играта зад гърба му заглъхна. Студът проникна през потната фланелка и достигна до костите му, докато с усилие се опитваше да си поеме дъх.

— Джейк, съжалявам. – Секретарката му стоеше редом с него от едната страна на игрището. Лицето й беше бледо, а челото – загрижено смръщено. – Аз… знаех, че ще искаш веднага да видиш статията. Телефоните прегряха. Трябва да направим някакво изявление…

Той смачка вестника в юмрук и мина покрай нея. Насочи се към издрасканата дървена врата. Дишането му отекваше от стените с олющена мазилка на гимнастическия салон в Лос Анджелис, докато хвърчеше надолу по стълбите към съблекалнята. Нахлузи джинсите върху шортите, грабна ризата и побягна презглава от старата тухлена сграда, където от десет години играеше баскетбол. Когато вратата се затръшна зад него, знаеше, че никога повече няма да се върне.

Гумите на ягуара изсвистяха, когато потегли от паркинга и се насочи към улицата. Щеше да изкупи всички вестници. Всички броеве до един. Ще изпрати самолети из цялата страна, до всеки магазин, всеки щанд за вестници по света. Ще ги изкупи, ще ги изгори, после…

В далечината се разнесе вой на сирена на пожарна кола. Джейк си припомни деня, когато се прибра у дома и завари Лиз. Тогава можеше да даде воля на юмруците си. Удря лицето на онова копеле, докато кокалчетата му не се обляха с кръв. Припомни си как Лиз падна на колене, ръцете й се вкопчваха краката му, обвиваха се около тях като ръцете на актьора около героинята от афиша на филма „Шапка, пълна с дъжд“. Тя плака и го умолява да й прости, докато онова нещастно копеле лежеше проснато на линолеума, с панталон, смъкнат около глезените, и разплескан нос. Когато Лиз го предаде, той имаше на кого да излее яростта си.

Потта се стичаше от челото върху очите му. Джейк примигна. Беше написал книгата за Фльор, беше разголил душата си, разкривайки най-съкровените си тайни…

Стисна волана и усети в устата си познатия метален вкус. Вкусът на страха. Хладен метален страх.

* * *

Белинда се бе втренчила в куфара на Фльор, отворен върху леглото, като че ли за пръв път виждаше такъв странен предмет.

— Не можеш да ме изоставиш сега, бебче. Нужна си ми.

Фльор с всички сили се опитваше да запази спокойствие. Само още няколко часа и щеше завинаги да се махне от тази къща. Само още няколко часа и ще може да ближе насаме раните си.

— Погребението беше преди седмица – рече тя – и ти се справяш чудесно.

Белинда запали друга цигара.

Всички формалности около смъртта на Алексей бяха легнали върху плещите на Фльор. Масивен мозъчен удар, беше заключението на лекаря. Един от служителите на Алексей го намерил да лежи на пода в библиотеката до предния прозорец. Очевидно е изгубил съзнание малко след като тя си бе тръгнала и Фльор не спираше да се пита дали не е стоял край прозореца и е гледал как се отдалечава, когато това се е случило. Не изпитваше нито тържество, нито мъка от смъртта му, само усещането, че една могъща сила е изчезнала от живота й.

Мишел не дойде за погребението.

— Не мога – каза й той по време на един от ежедневните им разговори по телефона. – Зная, че не е честно към теб, но не мога да се преструвам, че скърбя за него. Не мога да понасям и Белинда да ме гледа с кравешки поглед само защото хората знаят името ми.

Фльор реши, че така е по-добре. Беше й нужна цялата енергия, за да се справи с организацията и всички подробности около погребението. Напрежението от сложните отношения между Белинда и Мишел само щеше още повече да утежни обстановката.

Белинда издуха тънка струя дим.

— Знаеш, че от всичките тези юридически глупости ми се замайва главата. Не мога да се справя.

— И няма да ти се наложи. Вече ти казах. Дейвид Бенис ще работи съвместно със служителите на Алексей. Той ще може да уреди всичко от Ню Йорк.

Да накара помощниците на Алексей да проумеят, че сега трябва да приемат заповеди от нея, беше едно от предизвикателствата, пред които й се наложи да се изправи, и Фльор спечели. Ала сега й предстоеше да се справи с нуждите и капризите на Белинда, както и с присвиването на стомаха си всеки път, когато телефонът звъннеше.

— Искам ти да се погрижиш за делата ми, а не някой непознат. — Фльор не каза нищо и Белинда нацупи уста, както правеше десетки пъти през последната седмица, когато не получаваше желаното. – Ненавиждам тази къща. Не мога да прекарам дори още една нощ тук.

— Тогава се изнеси на хотел.

— Колко си безчувствена, Фльор. Станала си много студена с мен. И не ми харесва начинът, по който ме изолираш от себе си. Всички тези истории за Джейк във Виетнам… Трябваше да ги узная от вестника. Сигурна съм, че си говорила с него, но не ми казваш нищо.

Фльор не бе говорила с него. Джейк отказваше да приеме обажданията й. Остра болка прониза сърцето й, когато си спомни енергичния глас на секретарката, долетял от другия край на линията.

— Съжалявам, госпожице Савагар, но не зная къде е той… Не, не е оставил никакво съобщение за вас.

Фльор опита да се свърже с него в къщата му в Калифорния и жилището в Ню Йорк, но без успех. Накрая отново позвъни на секретарката му и този път тя беше открито враждебна.

— Не му ли навредихте достатъчно? Репортерите не го оставят на мира. Не разбрахте ли посланието? Джейк не желае да разговаря с вас.

Това беше преди пет дни и оттогава Фльор не се бе опитвала да му се обади.

Затвори куфара.

— Ако не искаш да живееш тук, Белинда, можеш да се преместиш. Ти си богата жена и можеш да живееш, където пожелаеш. Предложих ти да потърсим подходящ апартамент, но ти отказа.

— Размислих. Нека утре да излезем и да разгледаме какво се предлага.

— Твърде късно. Самолетът ми отлита в три часа. – Но не за Ню Йорк, както мислеше Белинда.

— Бебче! – захленчи Белинда. – Не съм свикнала да бъда сама.

Доколкото познаваше майка си, Фльор не се съмняваше, че

няма дълго да остане сама.

— Ти си по-силна, отколкото мислиш. – И двете сме, додаде наум младата жена.

Очите на Белинда се наляха със сълзи.

— Не мога да повярвам, че ме изоставяш. След всичко, което направих за теб.

Фльор целуна набързо майка си по бузата.

— Всичко с теб ще е наред.

* * *

На път за летището лимузината заседна в трафика. Фльор зяпаше магазините, докато един автобус не закри гледката. Колата напредна с още десетина метра, задмина автобуса и тя се озова срещу голям билборд, откъдето я гледаше лицето на Джейк – рекламираше „Смут край кървавата река“. Плоската периферия на шапката засенчваше очите му, лицето му бе брадясало, а от ъгълчето на устата му висеше пура. Птичаря Калибър – мъж, чужд на всякаква слабост, който не се нуждаеше от никого на света. Какво я бе накарало да си въобрази, че може да го промени?

Затвори очи. Трябваше да управлява агенция и не можеше да си позволи да отсъства дълго, но имаше нужда от няколко дни – само няколко дни насаме – преди да се върне. Нуждаеше се от място, където никой не можеше да я открие, място, където няма да чака телефонът да звънне. Веднъж вече бе излекувала разбитото си сърце. Можеше отново да го направи.

В Миконос.

* * *

Кокетната къща с бяла хоросанова замазка бе сгушена сред маслинова горичка, недалеч от пустия плаж. По цели дни Фльор се печеше на слънце, дълго се разхождаше боса край брега на морето и не спираше да си повтаря, че времето ще излекува раните й. Но отвътре се чувстваше вцепенена и празна, сякаш бяха изцедили и последната й капка живот. Оставаше глуха за звуците, сляпа за цветовете. На Миконос – където бялото беше толкова бяло, че очите боляха, а тюркоазените води на Егейско море толкова ярки, че на техния фон нюансите се променяха – всичко бе избледняло до сиво. Докато вървеше край морския бряг, виждаше как вятърът развява косата й, ала не усещаше полъха му върху кожата си и се питаше дали това ужасно вцепенение някога ще изчезне.

Нощем я будеха мъчителните спомени за целувките и ласките на Джейк. Устните му върху гърдите й… пулсиращата мъжественост, която я изпълваше докрай… Ако я обичаше така, както тя го обичаше, щеше да знае, че тя никога не би могла да го предаде. Точно от това се бе страхувала през цялото време. Това бе причината да го помоли да изчакат, когато й предложи да се оженят. Фльор не вярваше, че Джейк я обича достатъчно, и се оказа права. Не я обичаше толкова, че да бъде силен и непоклатим.

На третия ден тя знаеше, че Миконос не притежава вълшебна лечебна сила. Бе зарязала работата си твърде дълго време и трябваше да се върне в Ню Йорк. Въпреки това остана още два дни, преди да се обади на Дейвид и да му каже, че се прибира.

Беше празна, вцепенена от болка, ала не бе прекършена.

* * *

Когато Фльор слезе от самолета на летище „Кенеди“, валеше сняг. Вълненият панталон дразнеше изгорялата от слънцето кожа, която се белеше на места, а стомахът й бе разбърникан от двучасовите въздушни течения над Атлантика. Заради снега беше много по-трудно от обичайното да намери такси и когато най-после хвана едно, парното не работеше. Минаваше полунощ, когато пусна резето на входната врата и се отправи към дневната.

В къщата бе влажно и студено, почти като в таксито. Фльор пусна куфара, включи отоплението и изрита обувките. Все още с палтото, отиде в кухнята, напълни чаша с вода и пусна две таблетки „Алка Зелцер“. Докато те се разтваряха, краката й съвсем замръзнаха върху ледените плочки на пода. Смяташе веднага да си легне, да включи електрическото одеяло и да не помръдне до сутринта. Но първо ще вземе най-горещия душ, който успее да издържи.

Свали палтото и дрехите чак когато влезе в банята. Вдигна косата си и я забоде с фиби, плъзна настрани вратите на душ-кабината и застана под горещата водна струя. След шест часа ще стане и ще отиде да тича в парка, независимо колко зле се чувстваше. Този път няма да рухне. Ще се придържа към ежедневния ритъм и обикновените неща и накрая болката ще стане поносима.

Фльор се подсуши и облече бежовата сатенена нощница, висяща на закачалката до душ-кабината. Беше забравила да включи електрическото одеяло, затова облече и сатенения пеньоар. Смяната на температурата след Миконос бе твърде рязка. Въпреки горещия душ, отново й стана студено. Чаршафите сигурно щяха да са ледени.

Бутна вратата на банята и посегна да завърже колана на пеньоара. Странно. Мислеше, че е включила лампата, когато влезе в спалнята. Боже, какъв мраз! Стъклата на прозорците дрънчаха от снежната виелица навън. Защо парното не…

Фльор изкрещя.

— Стой на мястото си, госпожо, и не мърдай.

Риданието заседна в гърлото й.

Той се бе облегнал на стената в другия край на стаята; едва различаваше лицето му на ивицата светлина откъм открехната врата на банята. Докато говореше, устните му почти не се движеха.

— Ако правиш това, което ти казвам, никой няма да пострада.

Фльор заотстъпва към банята. Той вдигна ръка и тя видя насоченото срещу нея дълго сребристо дуло на револвер.

— Не мърдай повече – процеди мъжът.

Сърцето й се качи в гърлото.

— Моля ви…

— Махни го.

Отначало ужасената жена не разбра какво иска да каже. После се досети, че говори за колана на пеньоара. Треперещите й ръце го пуснаха на пода.

— Сега пеньоара.

Тя не помръдна.

Той вдигна револвера и се прицели в гърдите й.

— Ти си луд! – ахна Фльор. – Ти си…

Петлето изщрака.

— Свали го.

Ръцете й се стрелнаха към предницата на пеньоара. Тя го

разтвори и изхлузи ръце. Шумолейки тихо, дрехата се плъзна на земята.

Той вдигна още малко дулото.

— Разпусни косата си.

— Исусе Христе… – Пръстите й непохватно измъкнаха фибите и косата й се разпиля, няколко водни капки паднаха върху голите й рамене.

— Това е хубаво. Много хубаво. Сега и нощницата.

— Недей… – замоли се тя

— Смъкни бавно презрамките. Една по една.

Фльор свали първата, после спря.

— Продължавай. – Мъжът махна рязко с револвера. – Прави каквото ти казвам.

— Не.

Той се изправи.

— Какво каза?

— Чу ме.

— Не ме ядосвай, учителке.

Фльор притисна ръце към гърдите си.

Мамка му, помисли си Джейк. Сега какво трябваше да направи?

* * *

— Само ме прегърни за минута, става ли? – прошепна Фльор.

Той остави револвера на нощното шкафче и отиде при нея. Кожата й беше ледена. Джейк разтвори якето, загърна я с него и я сгуши до меката си вълнена риза.

— Май не ти е забавно.

Тя изхлипа задавено.

— Хей, плачеш ли? – Тя кимна, притиснала буза о брадичката му. – Прости ми, скъпа. Не исках да те разплаквам. Май не съм избрал подходящ момент.

Тя поклати глава, прекалено замаяна, за да проумее откъде знаеше за „Буч Касиди“ и нейната фантазия.

— Идеята ми се стори добра – продължи Джейк, – особено след като не можах да реша какво да ти кажа, когато те видя.

— Птичаря Калибър не може да разреши проблемите ни – заговори тя, все още забила нос в ризата му. – Ние трябва сами да се справим.

Той повдигна брадичката й.

— Крайно време е да се научиш да разграничаваш фантазията от реалността. Каубоят Калибър е измислен герой. Харесва ми да го играя – дава ми възможност да се освободя от агресията – но аз не съм той. Аз се страхувам от коне, забрави ли?

Фльор се взря в него.

— Хайде, ела, докато не си окончателно замръзнала – подкани я Джейк и я поведе към леглото. Отметна завивките, а тя като в мъгла се плъзна между студените чаршафи. Джейк набързо се освободи от якето и ботушите. По джинси и риза се мушна до нея. – Регулаторът на парното сигурно се е повредил – промърмори Джейк. – Тук е по-студено, отколкото на Северния полюс.

Тя се пресегна, за да включи нощната лампа.

— Защо не отговори на обажданията ми? Откачих. Помислих…

— Зная какво си помислила. – Той се подпря на лакът и я погледна. Лицето му се сгърчи. – Прости ми, цветенце. Журналистите бяха като пощурели и старите спомени отново ме сграбчиха в лапите си. – Поклати глава. – Не можех да мисля разумно. Разочаровах те.

— Кога разбра, че е бил Алексей?

— Бих дал всичко, за да кажа веднага. – Той зарея невиждащ поглед из стаята. – Но нали знаеш колко много ме бива да те обвинявам за неща, с които не мога да се справя. Мина седмица, преди главата ми да се проясни достатъчно, за да се досетя.

— Седмица? – Тъкмо, когато е тръгвала за Миконос.

Джейк погали с палец ъгълчето на устата й и прошепна:

— Ще ти се реванширам. Обещавам.

Изглеждаше толкова нещастен и измъчен, че тя не можа да го понесе, затова му метна свиреп поглед.

— Дяволски си прав за това. Ще започнеш с диаманти.

— Колкото пожелаеш – промълви той задавено.

Фльор ухапа палеца му.

Джейк уви около пръста си кичур от косата й.

— Но все още не разбирам как е успял. Никога не съм се разделял с ръкописа.

Сега тя бе тази, която отмести поглед.

— Напротив, раздели се. В нощта, когато го прочетох. Тогава ти излезе навън, не помниш ли? Аз бях сама с ръкописа.

— Не се дръж детински. – Джейк улови брадичката й и обърна лицето й към себе си. После отново я целуна. Сърцето й щеше да се пръсне от любов. Въпреки че той не разбираше какво се е случило, беше сигурен, че тя не го е предала. Вярваше й, не се съмняваше в лоялността й.

Тя пое в шепи упоритата му мъжествена брадичка.

— Някой е влязъл в къщата и е фотографирал ръкописа, докато онзи ден сме се разхождали край брега на океана. Намерих негативите след смъртта му.

— Намерила си ги? – рязко вдигна глава Джейк. – И какво направи с тях?

— Изгорих ги, разбира се.

— По дяволите! – изруга той ядосано.

Фльор не можеше да повярва. Повдигна се на лакът.

— По дяволите?

— Щеше ми се първо да беше говорила с мен – промърмори той. – Това е всичко.

Тя не можа да се възпре. Зави се през глава с одеялото и изкрещя с пълно гърло.

За миг се възцари тишина. Накрая Джейк задърпа завивката. Когато се показа носа й, Джейк се вгледа в нея.

— Пак ще падне голямо писане, това е всичко. – Долната му устна се издаде напред.

Фльор кимна към револвера.

— Зареден ли е?

— Разбира се, че не.

— Много жалко.

Стъклата на прозорците издрънчаха. Джейк побутна револвера по-надалеч.

— Твоите приятели започнаха да ми звънят веднага щом излезе статията. Когато разбраха какви съм ги оплескал, сякаш адът се стовари отгоре ми. Киси долетя от медения си месец. Боже, тази жена наистина ругае като каруцар. Саймън заплаши, че ще посети редакциите на всички вестници и ще разправя наляво и надясно, че съм гей. Мишел ме удари. – Фльор го изгледа остро и Джейк вдигна отбранително ръце. – Аз не му отвърнах. Кълна се в Бога! – Пъхна се отново под завивките и притегли Фльор до гърдите си. – Дори някакъв кретен, на име Бари Ной, ми се обади.

— Шегуваш се.

— Бог ми е свидетел. – Той я погали по косата. – Имаш ли представа колко много хора те обичат?

Сълзи запариха в очите й. Той продължи да говори и да я милва.

— Бях напълно откачил, когато преди три дни ме откри Белинда. Ама и твоята майка си я бива. Погледна ме с онези нейни безумно сини очи и ми заяви, че съм бил най-вълнуващата холивудска звезда, но съм отблъснал единствената жена на света, достойна за мен. – Той поклати глава. – Но чуй това, цветенце. Никой – нито един от всички онези кучи синове, дето си пъхат носа в чуждите работи, нямаха ни най-малката представа къде да те намеря! – Джейк потръпна. – Докато вчера не ми се обади Дейвид Бенис, вече си мислех, че завинаги съм те изгубил. Миконос! Кой, дяволите да го вземат, ще вземе да се вдигне и да ходи сега в Миконос? Честна дума, ако още веднъж избягаш така от мен…

— Аз ли?

Джейк я притисна толкова силно към гърдите си, че Фльор си помисли, че ребрата й ще изпукат.

— Толкова съжалявам, миличка. Наистина много те обичам. Ти си всичко за мен. Когато онази статия излезе, всички се опитваха да ме докопат. Да съдерат кожата ми. Да оглозгат костите ми. – Той попи с целувка сълзата, търкулнала се от ъгълчето на окото й. – После започнаха да пристигат писмата. От всички краища на страната. Пишеха момчета, които са били във Виетнам и не са могли да го изтрият от душите си. Учители, банкери, боклукчии, десетки, които не са могли да се задържат на никоя работа. Някои от тях все още сънували кошмари. Други пък твърдяха, че Виетнам бил най-хубавото нещо в живота им и отново биха направили същото. Най-различни мъже ми разказваха за разводите си, за щастливите си бракове, за децата си. В някои от писмата пишеше, че съм „увековечил мита за лудите виетнамски ветерани“. Но ние не бяхме луди. Ние бяхме просто група хлапета, видели твърде много. Докато четях тези писма, най-после разбрах, че съм написал нещо, което трябва да прочете цялата страна. Ще публикувам книгата си, цветенце, и ще включа и тези писма.

— Сигурен ли си?

— Повече няма да живея в сенките. Искам да изляза на слънце. Но не мога да го направя без теб.

Тя отпусна ръце върху раменете му и зарови лице в шията му.

— Имаш ли представа колко много те обичам?

— Достатъчно, за да започнем да говорим за покупка на комби и брак между двама влюбени, отдадени на кариерите си?

— И за деца – обяви без колебание Фльор. – Искам бебета. Много, много бебета.

Той се ухили с прочутата крива усмивка и плъзна ръце под нощницата й.

— Искаш ли веднага да започваме? – Не дочака отговор, а впи устни в нейните. След няколко минути се отдръпна. – Цветенце?

— Ъхъ?

— Целувката не ми достави наслада.

— С-съжалявам. – Тя се опита да спре тракането на зъбите си, но безуспешно. – П-просто ужасно ми е студено. От устата ми излиза пара!

Джейк изпъшка и отметна завивките.

— Да вървим. Ще ми държиш фенерчето.

Наметната с якето върху сатенената нощница и обута с вълнени термочорапи, тя го последва в мазето. Той коленичи на бетонния под пред парния котел, а тя пъхна ръка под ризата му.

— Джейк?

— Да?

— След като къщата се затопли…

— Дръж това фенерче по-здраво, става ли? Почти го оправих.

— След като къщата се затопли, какво ще кажеш да… имам предвид мислиш ли, че ще е глупаво, ако…

— Ето, готово. – Той се изправи. – Какво казваше?

— Какво?

— Казваше нещо. Дали съм щял да имам нещо против…

Тя преглътна.

— Нищо. Забравих.

— Лъжкиня. – Той пъхна ръце под якето, прегърна я през

кръста и я привлече към себе си. – Нима не разбираш, че точно това искам най-много на света? – Устните му захапаха ухото й, после се придвижиха по извивката на шията й и прошепнаха в устата й: – Ще трябва отново да вдигнеш косата и да я прихванеш с онези фиби. Това е любимата ми част.

Както се оказа, Джейк откри и други части, които му харесаха дори още повече…

Когато всичко свърши, двамата останаха да лежат изтощени и задоволени в топлата стая. Изритаха завивките и задрямаха. Фльор най-после се размърда и вдигна глава от гърдите му.

— Следващият път аз ще държа револвера – промърмори, докато се отпускаше върху възглавницата.

Той нежно гризна голото й рамо.

— Никой не смее да вдигне оръжие към Птичаря Калибър.

— Нима? – Тя сви пръст и го насочи към гърдите му.

— Леле. Какви бързи рефлекси!

— Най-бързите в Голямата ябълка. – Тя духна на пръста си. – Изглежда, ще се наложи Птичаря Калибър да преосмисли някои неща.

Джейк погали с палец ъгълчето на устната й.

— Струва ми се, че Птичаря Калибър вече го е направил.

Той се усмихна и тя му се усмихна. Снежната вихрушка трополеше в стъклата на прозорците. Тръбите на парното съскаха. Двамата се взираха един в друг с безгранична вяра.

Тялото на младия мъж се изви в свършена дъга, преди да се гмурне в тюркоазената вода на басейна зад къщата на Белинда в Бел Еър. Казваше се Дариън Буде – „е“-то беше нейна идея – и когато изплува на повърхността, тя му изпрати въздушна целувка.

— Прекрасно, скъпи. Обожавам да те гледам.

Той я дари с усмивка, която тя заподозря, че не е съвсем искрена. Докато излизаше от водата, бицепсите му се издуваха, а оскъдните плувки се бяха защипали в цепката на стегнатото му дупе. Белинда се надяваше, че от телевизионната мрежа ще харесат пилотния му епизод. Ако ли не, той щеше да е нещастен и щеше да й се наложи да изхаби доста енергия, докато го успокои. От друга страна, ако не го одобрят, той ще се изнесе и ще забрави за нея, но едва ли щеше да бъде трудно да намери друг красив млад актьор, който ще се нуждае от помощта й.

Тя разтвори крака, за да изложи на слънцето вътрешната страна на бедрата си, щедро намазани с плажно масло, и надяна отново слънчевите очила. Беше уморена. Не беше лесно да заспи отново, след като Джейк й позвъни миналата нощ, за да й съобщи, че близнаците са се родили.

Белинда знаеше от ехографската снимка, че Фльор очаква близнаци, затова раждането им не беше изненада, но не можеше да понесе мисълта, че вече е баба на трима внуци. Фльор и Джейк бяха женени от три години. Три години и три деца. Доста смущаващо. И не възнамеряваха да спрат до тук. Красивата й дъщеря се бе превърнала в кобила за разплод.

Единствено пред себе си Белинда признаваше, че Фльор донякъде я бе разочаровала. Дъщеря й, й изпращаше подходящи подаръци и се обаждаше по няколко пъти в седмицата, но тя вече не слушаше майка си. Белинда се опитваше да бъде справедлива. След откриването на новия филиал на Западното крайбрежие, само най-заклетият скептик би казал, че агенцията на Фльор не е огромен успех. Снимаха я за „Воуг“, облечена във великолепните модели от новата модна линия на Мишел за бременни. Но ако не за някой друг, то за Белинда бе съвършено ясно, че тя не използва докрай всичките си възможности. Цялата тази красота да бъде пропиляна… Дори Бог виждаше, че не бе нужно постоянно да седи зад бюрото. А през уикендите двамата с Джейк се погребваха в онази забравена от Господ ферма в Кънектикът, вместо да останат в Манхатън, където щяха да бъдат най-бляскавата и популярна звездна двойка в града.

Белинда си припомни последното си посещение във фермата преди два месеца. Беше в началото на юли, малко след Националния празник. Когато излезе от колата, стъпи право в купчината кучешки изпражнения на един от онези противни мръсни помияри, които Фльор бе приютила. Новите й френски обувки, последен модел на „Мод Фризон“, бяха завинаги съсипани. Тя звънна на вратата. Никой не отвори и тя влезе.

Вътре беше прохладно и от кухнята се разнасяха съблазнителни ухания, но къщата изобщо не отговаряше на представата на Белинда за дом, в който живеят две знаменитости. Дървени подове вместо мраморни. Две ръчно плетени килимчета – „парцалени килими“, както ги наричаха в Индиана – вместо дебели персийски. А в ъгъла на коридора се мъдреше баскетболна топка. От поцинкованата лейка се подаваха някакви съвсем обикновени градински цветя. И за капак, върху масичката зърна нещо, което подозрително напомняше на дизайнерската вечерна чанта, оригинален модел на Елза Перети, която Белинда бе подарила на Фльор преди две години за Коледа. От нея стърчеше пухкавата жълта глава на Голямата птица, куклата от „Улица Сезам“.

Белинда събу оплесканите обувки и закрачи по коридора на притихналата къща към дневната. Върху бюфета лежеше ръкопис, но тя не се изкуши да го погледне, макар да знаеше, че мнозина биха дали мило и драго да хвърлят едно око на новата пиеса на Коранда. Независимо от всичките награди и почести, литературното творчество на Джейк не я интересуваше. А книгата за Виетнам, която му спечели втори „Пулицър“, бе най-потискащото и мрачно нещо, което бе чела.

Филмите му й харесваха много повече от писанията му и й се искаше той да се снима по-често, но през последните три години излезе само един филм за Птичаря Калибър и Фльор бе вдигнала патърдия до Бога заради това. Двамата с Джейк се караха с дни, но той не отстъпи. Заяви й, че му харесва да играе каубоя Калибър и веднъж на няколко години ще й се наложи да се примири с това. В крайна сметка Фльор го придружаваше на снимките винаги когато можеше да се измъкне от агенцията, и прекарваше по-голяма част от времето си да води конете на паша.

В този момент Белинда чу смеха на Фльор, долетял през отворения прозорец. Тя повдигна дантелената завеса.

Дъщеря й лежеше, положила глава в скута на мъжа си. Двамата се бяха разположили под кривото вишнево дърво, което отдавна трябваше да бъде отсечено. Фльор беше в избелели тъмносини шорти за бременни и една от ризите на Джейк, с разкопчани долни копчета, под които се подаваше издутият й корем. На Белинда й се искаше да се разплаче с глас. Прекрасната руса коса на дъщеря й бе пристегната с ластик на опашка; върху загорелия й крак се виждаше дълга драскотина, а глезенът й бе подут, явно ухапан от комар. И като венец на тази селска идилия, Джейк пъхаше с една ръка череши в устата й, а с другата я галеше по корема.

Фльор наклони глава и Белинда видя голямо петно от черешов сок върху брадичката й. Джейк я целуна, сетне пъхна ръка под ризата й, за да обхване гърдата й. Засрамена, Белинда понечи да се извърне, когато чу затръшването на врата на кола, последвано от пронизителен щастлив писък. Пулсът й се ускори и тя се наведе нетърпеливо напред, за да зърне Мег, която не бе виждала от седмици.

Мег…

Фльор и Джейк вдигнаха глави, когато дъщеря им се появи иззад ъгъла на къщата. Момиченцето прелетя покрай зеления надуваем басейн и затопурка с пълничките си къси крачета към тях. Джейк я улови, преди да е стигнала до Фльор, и я сгуши в прегръдките си.

— Опа, бисквитке. Щеше да удариш коремчето на мама.

— Страхотно начало за сексуалното й образование, каубой. – Фльор подръпна ластика на гащичките на памучните бански на Мег. – Да не би да виждам сладолед около устата ти? Пак ли си накарала бавачката да ти разреши да излапаш един набързо?

Мег пъхна пръст в устичката и замислено го засмука, а после се обърна към баща си и го озари с най-широката си усмивка. Той се засмя, притегли я по-близо и зарови нос в меката детска шийка.

— Родена актриса. – Фльор се наведе и захапа с устни пухкавото краче, сякаш вкусваше кожата на дъщеря си.

Трамплинът подскочи шумно, Дариън Буде се превъртя във въздуха и се гмурна с плясък в басейна, изтръгвайки Белинда от спомените. Тя се завърна в реалността, в къщата си в Бел Еър, припомняйки си унило, че дъщеря й имаше още две бебета. Докато лежеше на слънцето, а миризмата на хлор изпълваше ноздрите й, тя се замисли с какво презрение би се отнесъл Алексей към плодовитостта на Фльор. Бедният Алексей.

Но Белинда не желаеше да си спомня за него, затова насочи мислите си към Дариън Буде и дали телевизионната мрежа ще одобри пилотния му проект. После се замисли за Фльор, която все още беше толкова красива, че сърцето на Белинда се свиваше от болка. И Мег…

Не беше кой знае какво име – твърде обикновено за прелестното малко момиченце, наследило устата на баща си, очите на майка си и блестящата кестенява коса на Ерол Флин. Все пак всяко име, последвано от фамилията Коранда, щеше да изглежда прекрасно върху афишите, а и наследствеността щеше да си каже думата.

Повече от трийсет години изминаха от онази нощ, когато Джеймс Дийн умря на шосето за Салинас. Белинда се протегна под лъчите на калифорнийското слънце. В крайна сметка, независимо от всичко, беше се справила не чак толкова зле в този живот.

Susan Elizabeth Phillips — Glitter Baby

Сюзън Елизабет Филипс — Бляскаво момиче

Превод Стамен Стойчев

Издател: ИК „Ибис“

Content

User Unknown