Филипс Сюзън Елизабет

Съдбовно бягство

За милионен път Луси си пожела да има истинско семейство. През целия си живот бе мечтала да има баща, който да коси моравата и да я нарича с галено име, и майка, която да не пие, да не сменя толкова често работата си и да не прави секс с всеки, който ù попадне.

Из „Първата дама“

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

Вие, читателите, сте толкова настоятелни! След като написах „Мис Каприз“ и „По-кротко, лейди“, вие пожелахте да прочетете още за невероятния Тед Бодин, а след написването на „Първата дама“ поискахте да четете още за Луси Джорик. Изглеждаше толкова логично да свържа съдбите им в „Господин Неустоим“... Е, добре, знаем как свърши историята. Надявам се да сте щастливи като мен, че най-после има отделна книга и за Луси.

Приятно четене!

Сюзън Елизабет Филипс

1.

Луси не можеше да диша. Корсажът на сватбената й рокля, който й стоеше идеално, сега стискаше ребрата й като боа удушвач. Ами ако умре от задушаване направо тук, в преддверието на презвитерианската църква в Уайнет?

Отвън църквата бе обсадена от международна армия от репортери, а вътре бе истинско стълпотворение на богати и известни личности. Само на няколко крачки от вратата бившият президент на Съединените щати и нейният съпруг чакаха, за да придружат Луси по пътеката до олтара, за да се омъжи за най-съвършения мъж на света. Мъжът на мечтите на всяка жена. Най-добрият, най-грижовният, най-умният... Коя жена със здрав разум не би искала да се омъжи за Тед Бодин? Той бе очаровал Луси от пръв поглед.

Тромпетите възвестиха началото на сватбената церемония и Луси се опита да вкара в дробовете си поне няколко молекули въздух. Не би могла да избере по-прекрасен ден за сватбата си. Беше последната седмица на май. Дивите пролетни цветя по хълмовете на Тексас може и да бяха увехнали, но индийският люляк бе разцъфнал в цялото си великолепие, а пред входа на църквата ухаеха кичести рози. Идеален ден.

Тринайсетгодишната й сестра, най-малката от четирите шаферки в тази необичайно скромна сватбена свита, пристъпи напред. Щяха да я следват петнайсетгодишната Шарлот и Мег Коранда - най-добрата приятелка на Луси от колежа. С честта да й бъде кума бе удостоена сестра й Трейси - осемнайсетгодишна красавица, толкова влюбена до уши в младоженеца, че още се изчервяваше всеки път щом той я заговореше.

Воалът затрептя пред лицето на Луси - задушаващ покров от бял тюл. Тя се замисли какъв невероятен любовник бе Тед, колко прекрасен, колко мил, колко страхотен. Колко идеален за нея. Всички го казваха.

Всички, освен най-добрата й приятелка Мег.

Веднага след репетицията на сватбената вечеря Мег прегърна Луси и й прошепна:

- Луси, той е прекрасен. Точно както го описа. И за нищо на света не бива да се омъжиш за него.

- Знам. - Луси се изуми, чувайки ответния си шепот. - Но въпреки това ще го направя. Твърде късно е да се откажа.

Мег яко я разтърси.

- Не е твърде късно. Аз ще ти помогна. Ще направя всичко по силите си.

Лесно й беше на Мег да го каже. В живота на Мег дисциплината бе непознато понятие, но не и в живота на Луси. Тя имаше отговорности, които Мег никога нямаше да проумее. Дори преди майката на Луси да положи клетва като президент в Овалния кабинет, цялата страна бе очарована от менажерията на Джорик - три осиновени деца и две биологични. Родителите й закриляха по-малките деца от домогванията на журналистите, но Луси бе на двайсет и две години по време на първото встъпване на Нийли в длъжност и съвсем естествено бе обект на вниманието на медиите. Публиката винаги бе следяла с интерес живота на Луси - самоотвержените й грижи за по-малките деца по време на честите отсъствия на Нийли и Мат, дейността й в защита на правата на децата, редките й срещи с мъже, дори скромните й тоалети. И определено отделяха огромно внимание на тази сватба.

Луси бе решила да се срещне с родителите си на половината път до олтара като символ на това, че се бяха появили в живота й, когато беше четиринайсетгодишна тийнейджърка бунтарка. Нийли и Мат щяха да извървят последните метри с нея, крачейки от двете й страни.

Шарлот пристъпи на пътеката, покрита с бял килим. Тя беше най-срамежливата от сестрите на Луси и най-много от всички се притесняваше, че най-голямата й сестра вече няма да е до нея.

- Всеки ден ще се чуваме по телефона - бе се опитала да я успокои Луси, но Шарлот бе свикнала Луси да живее в същата къща и бе отвърнала, че няма да е същото.

Беше ред на Мег да я последва. Тя хвърли поглед през рамо към Луси и дори през метрите тюл Луси долови загрижеността, прокрадваща се в усмивката на най-добрата й приятелка. В този миг Луси би дала всичко, за да бъде на нейно място. Да живее безгрижно като Мег, препускайки от страна в страна, без да се тревожи за по-малките сестри и брат си, за безупречната репутация на семейството, която трябваше да поддържа, без камерите да я следват на всяка стъпка.

Мег се извърна, вдигна букета до талията и лепна усмивка на лицето си. И се приготви за първата стъпка.

Без да се замисля, без да се пита откъде й бе хрумнало нещо подобно - толкова ужасно, толкова егоистично, толкова невъобразимо - при все че си заповяда да не помръдва, Луси изпусна своя букет, препъвайки се, заобиколи сестра си и сграбчи Мег за ръката, преди тя да направи крачка. Младоженката чу собствения си глас да идва някъде отдалеч, думите прозвучаха едва доловимо:

- Трябва да говоря с Тед. Сега!

- Луси, какво правиш? - ахна Трейси зад гърба и.

Луси не можеше да погледне сестра си. Кожата и пламтеше, главата й се маеше. Пръстите й се вкопчиха в ръката на Мег.

- Доведи ми го, Мег. Моля те. - Прозвуча като молитва.

През задушаващия облак от тюл тя видя как устните на Мег се разтвориха смаяно.

- Сега? Не мислиш ли, че трябваше да го направиш няколко часа по-рано?

- Права беше! - извика Луси. - За всичко, което каза. Беше напълно права. Помогни ми. Моля те! - Сякаш някой друг изрече тези думи. Тя бе тази, която винаги се грижеше за другите. Дори още като дете никога не бе молила за помощ.

Сестра й Трейси се нахвърли върху Мег. Сините й очи святкаха от възмущение.

- Не разбирам. Какво си й казала? - Сграбчи ръката на Луси. - Луси, просто имаш пристъп на паника. Всичко ще бъде наред.

Но нямаше да бъде наред. Нито сега, нито никога.

- Не. Аз... трябва да говоря с Тед.

- Сега? - повтори Трейси въпроса на Мег. - Не можеш да говориш с него сега.

Но тя трябваше да го направи. Мег, за разлика от Трейси, разбираше. Приятелката й кимна тревожно, притисна отново букета до талията си и се втурна по пътеката, за да доведе Тед.

Луси не проумяваше коя бе тази истерична персона, вселила се в тялото й. Не смееше да погледне ужасените очи на сестра си. Високите тънки токчета смачкаха калиите от букета й, когато тя прекоси с невиждащи очи преддверието. Двама агенти от Тайните служби стояха до тежките предни врати с бдителни погледи. Зад тях чакаше тълпата от зрители, морето от телевизионни камери, глутницата репортери...

Днес най-голямата дъщеря на президент Корнелия Кейс, трийсет и една годишната Луси Джорик, се омъжва за Тед Бодин, единствения син на легендарния голфър Дали Бодин и телевизионната водеща Франческа Бодин. Никой не очакваше, че младоженката ще избере за място на сватбата си

Уайнет, родния град на младоженеца, но...

Тя чу решителни мъжки крачки по мраморния под, обърна се и видя Тед да се приближава към нея. През воала зърна как слънчевите лъчи танцуваха в тъмнокестенявата му коса, осветявайки прекрасното му лице. Винаги беше така. Където и да отидеше, слънцето го следваше. Той беше красив и добър, идеалният мъж. Най-съвършеният мъж, който някога бе срещана. Най-перфектният зет, който можеха да си пожелаят родителите й и възможно най-добрият баща на бъдещите й деца. Младоженецът забърза към нея, очите му преливаха - не от гняв, той не беше такъв човек - а от загриженост.

Родителите й го следваха с разтревожени лица. Майка му и баща му щяха да се появят след минута, а после щяха да се изсипят всички - сестрите и брат й, приятелите на Тед, гостите... Толкова много хора, които й бяха скъпи. Които обичаше.

Луси отчаяно се озърна за единствения човек, който можеше да й помогне.

Мег стоеше отстрани, пръстите й стискаха в мъртвешка хватка шаферския букет. Луси я погледна с безмълвна молба, надявайки се Мег да разбере какво иска. Мег понечи да се спусне към нея, но се спря. Благодарение на телепатията, споделяна от най-близките, Мег бе разбрала.

Тед улови ръката на Луси и я набута в малката стаичка отстрани. Миг преди той да затвори вратата, Луси видя Мег да поема дълбоко дъх и да се отправя решително към родителите на младоженката. Мег бе свикнала да се справя с всякакви бъркотии. Тя щеше да ги задържи достатъчно дълго, за да може Луси да... Да направи какво?

По стените на дългата тясна стаичка имаше редица от закачалки, на които висяха сините роби на църковните хористи, и високи лавици, натъпкани с псалтири, папки с ноти и прашни стари кашони. Ярък слънчев лъч проникна през стъклото на вратата в другия край и заигра по бузата му. Сякаш обръч стегна дробовете й. Свят й се зави от недостига на въздух.

Тед впери поглед в нея, бистрите му кехлибарени очи бяха засенчени от тревога, но оставаше спокоен, докато тя кипеше отвътре. Моля те, Боже, нека той поправи това, както оправяше всичко останало. Моля те, нека поправи и нея.

Воалът се бе залепил за бузата й, просмукан от пот, от сълзи - тя не знаеше кое по-точно - и думите, които никога не си бе представяла, че ще изрече, сами изскочиха от устата й.

- Тед, не мога. Аз... не мога.

Той повдигна воала, както тя си представяше, че ще го стори в края на церемонията малко преди да я целуне. Изражението му бе озадачено.

- Не разбирам.

Нито пък тя. Никога не бе изпитвала подобна необуздана паника.

Той наклони глава и се взря в очите й.

- Луси, двамата сме идеални един за друг.

- Да. Идеални... Зная.

Тед зачака. Тя не можеше да измисли какво да каже. Само ако можеше да си поеме дъх. Насили устните си да се раздвижат.

- Зная, че сме идеални. Съвършената двойка. Но... Не мога.

Тя зачака той да възрази. Да се бори за нея. Да я убеди, че тя греши. Чакаше да я вземе в прегръдките си, да я увери, че това е само предбрачна треска. Но изражението му не се промени, само ъгълчето на устата му се стегна почти незабележимо.

- Приятелката ти Мег - рече той. - Всичко е заради нея, нали?

Вярно ли беше? Щеше ли Луси да направи нещо толкова немислимо, ако Мег не се бе появила с цялата си любов, с хаотичността и бързата си сурова преценка?

- Не мога. - Пръстите й бяха ледени и ръцете й трепереха, докато се опитваше да свали диамантения пръстен. Най-после го изтръгна от пръста си и едва не го изтърва, докато го пъхаше в джоба му.

Тед пусна воала й. Не умоляваше. Не знаеше как. Дори не се опита да я разубеди.

- Добре, тогава... - Кимна кратко, обърна се и се отдалечи. Спокоен. Овладян. Идеален.

Когато вратата се затвори зад нея, младата жена притисна ръце към корема си. Трябваше да го върне. Да хукне подире му и да му каже, че е размислила. Но краката й отказваха да помръднат; мозъкът й не работеше.

Дръжката на вратата се завъртя и баща й застана на прага, майка й бе зад него. И двамата бледи, сковани от напрежение. Те бяха направили всичко за нея и бракът й с Тед щеше да бъде най-хубавият подарък на благодарност от нейна страна. Не можеше да им причини подобно унижение. Трябваше да настигне Тед и да го върне.

- Не още - прошепна тя, чудейки се какво иска да каже. Разбираше единствено, че има нужда от малко време да се окопити, да си спомни коя беше.

Мат се поколеба, после затвори вратата.

Целият свят на Луси бе рухнал. Още преди края на този следобед всички щяха да узнаят, че тя е зарязала Тед Бодин. Това бе немислимо.

Морето от камери... Глутниците репортери... Тя никога нямаше да може да се измъкне от тази малка прашна стая. Щеше да прекара остатъка от живота си тук, заобиколена от псалтири и роби на хористи, изкупвайки вината си, задето бе наранила най-добрия и прекрасен мъж, който бе познавала, и унизила семейството си.

Воалът залепна за устните й. Тя изтръгна булчинския венец и с радост посрещна болката, когато фибите и кристалите се заплетоха в косата й. Беше луда. Неблагодарница. Заслужаваше болка и с още по-голяма ярост изтръгна украшението. Булото, роклята... ръцете й трескаво задърпаха ципа, докато най-после белият сатен се скупчи около глезените й и тя остана само по изящен френски сутиен, дантелени булчински гащички, син жартиер и бели сатенени пантофки с високи токчета, жадно опитвайки се да поеме глътка въздух.

Бягай! Думата прониза мозъка й. Бягай!

Луси чу как отвън шумът на тълпата се усили за миг, а после отново стихна, сякаш някой бе отворил предните врати на църквата и сетне бързо ги бе затворил.

Бягай!

Ръката й хвана една от тъмносините роби на църковните хористи. Тя я дръпна от закачалката и я нахлузи през разрошената си глава. Хладният овехтял плат обгърна тялото й, покривайки френския сутиен и миниатюрните гащички. Луси се запрепъва към малката врата в другия край на стаята. През прашните стъкла видя тясна, обрасла с плевели пътека, извиваща се покрай стена от бетонни блокове. Ръцете й не я слушаха и отначало ключалката заяде, но най-накрая успя да отвори вратата.

Пътеката водеше към задната част на църквата. Високите тънки токчета засядаха в пропукания асфалт, докато се прокрадваше край външния блок на климатика. Пролетните бури бяха навели всякакви боклуци върху чакъла отстрани на пътеката: смачкани кутии от сок, накъсани парчета от вестник, счупена жълта детска лопатка за пясък. Булката беглец се спря, когато стигна до края на пътеката. Навсякъде гъмжеше от охрана и тя се опита да измисли какво да прави по-нататък.

Личната й охрана бе снета няколко месеца по-рано, когато изтече първата година, откакто майка й не беше вече президент, но от Тайните служби продължаваха да охраняват Нийли и тъй като Луси и майка й много често бяха заедно, тя почти не бе забелязала отсъствието на личната й охрана. Тед бе наел частна охранителна фирма, за да подсили скромните местни полицейски ресурси. Пред вратите имаше охранителни постове. Г-образният паркинг бе наблъскан с автомобили. Навсякъде щъкаха хора.

Нейният дом беше Вашингтон, а не този град в Централен Тексас, който така и не успя да хареса, но Луси си спомни, че църквата се намира в края на стар жилищен квартал. Ако успееше с отмалелите си крака да прекоси алеята и да заобиколи зад къщите от другата страна, може би щеше да се добере успешно до една от страничните улички, без някой да я види.

И после какво? Това не беше старателно планираното бягство, като онова, което бе организирала Нийли, за да се измъкне от Белия дом преди толкова години. Това изобщо не беше бягство. Това беше прекъсване. Отсрочка. Тя трябваше да намери място, където да си поеме дъх и да събере мислите си. Празна детска къща за игра. Скрито ъгълче в нечий заден двор. Някъде, където ще е по-далеч от журналистическата шумотевица, от предадения младоженец и обърканото семейство. Временно убежище, където ще може да си спомни коя беше и какво дължеше на хората, които я бяха приютили.

О, боже, какви ги бе забъркала?

Някакъв шум от другата страна на църквата привлече вниманието на охраната. Младата жена не изчака да види какво става. Вместо това, препъвайки се, заобиколи края на бетонната стена, прекоси тичешком алеята и се сви зад една боклукчийска кофа. Коленете и трепереха толкова силно, че се наложи да се притисне до ръждивата метална стена на кофата. До ноздрите й достигна зловонната миризма на гнило. Не се чуваха тревожни писъци, само далечният шум на тълпата, окупирала скамейките, разположени пред църквата.

Луси чу слаб вик, като котешко мяукане, и осъзна, че идва от нейната уста. Застави се да се промъкне през редицата от храсталаци, отделящи старите постройки във викториански стил. Храстите свършваха в началото на улица, павирана с тухли. Тя притича през нея и се озова в нечий заден двор.

Старите дървета засенчваха малките паркинги, а отделните гаражи излизаха на тесни улички. Луси се загърна по-плътно с робата, докато се движеше наслуки от един двор в друг. Токчетата й затъваха в меката земя на наскоро засадените градини, където от жилави сгьбла висяха зелени домати с големината на топчета за игра на „Марбъл“. От близкия кухненски прозорец се носеше ухание на задушено месо; а от друг - шум на телевизионна игра. Много скоро от същия този телевизор щяха да излъчат репортаж за безотговорната дъщеря на бившия президент на страната Корнелия Кейс Джорик. Само за един кратък следобед, трийсет и една годишната Луси бе зачеркнала седемнайсет години на отлично поведение. Седемнайсет години, през които съвестно доказваше на Мат и Нийли, че не са направили грешка, като са я осиновили. Колкото до това, което бе причинила на Тед... Не би могла повече да го нарани.

Залая куче и заплака бебе. Тя се препъна в градински маркуч. Мина напряко зад една люлка. Кучешкият лай се усили и рижав помияр се хвърли върху телената ограда, ограждаща съседния двор. Луси отстъпи заднешком, заобиколи статуята на Дева Мария и се запромъква към уличката в дъното. Обувките й се напълниха с камъчета.

Чу рева на мотор и се изправи. Очукан сребристочерен мотоциклет изскочи на уличката. Тя се шмугна между два гаража отлепи гръб към стената с олющена бяла боя. Мотоциклетът намали. Луси затаи дъх, чакайки го да отмине. Но той не продължи. Вместо това се приближи и спря пред нея.

Мотоциклетистът се втренчи в пролуката между гаражите, точно където стоеше тя.

Двигателят продължаваше да върти на празен ход, докато гой внимателно я оглеждаше. Един крак, обут в черен ботуш, стъпи на чакъла.

- К’во става? - попита той, надвиквайки ръмженето на мотора.

К’во става? Тя бе съсипала бъдещия си съпруг, засрамила и огорчила семейството си и ако светкавично не предприеме нещо, беше на път да се превърне в най-скандалната булка беглец в страната, а този тип искаше да узнае какво става?

Мъжът имаше прекалено дълга черна коса, чиито краища се подвиваха под яката на ризата, студени сини очи, високи скули и сурово изсечени устни на садист. След толкова години под закрилата на Тайните служби тя бе свикнала да смята сигурността си за гарантирана, но сега не се чувстваше в безопасност. А фактът, че разпозна в мотоциклетиста един от гостите, присъствал на снощната репетиция на сватбата - един от някогашните приятели на Тед - ни най-малко не й вдъхна сигурност. Дори що-годе чист, в тъмен костюм, който не му прилягаше много добре, смачкана бяла риза с отворена яка и ботуши на моторист, той не приличаше на някой, който би искала да срещне в глуха улица. Точно където се намираше Луси в момента.

Късият му нос беше прав, леко разширен в края. Смачкана вратовръзка се подаваше от джоба на сакото, което не му бе по мярка. А дългата разрошена коса с къдрави сплетени кичури напомняше нощното небе на Ван Гог, нарисувано с пръст, топнат в стъкленица с черно мастило.

Вече повече от десет години, от първата президентска кампания на Нийли, Луси се опитваше да говори правилно, да постъпва правилно, винаги усмихната, неизменно учтива. А сега тя, толкова отдавна овладяла изкуството на светските разговори, не можеше да измисли какво да каже. Вместо това изпитваше почти непреодолимото желание да изсумти насреща му: А на теб к ’во ти става? Но разбира се, не го направи.

Той кимна към задната седалка на мотора.

- Кеф ли ти е да се повозиш?

Шокът се разпростря през цялото й тяло, от вените до капилярите, прониза кожата и мускулите й и достигна до костите. Тя потръпна, но не от студ, а от осъзнаването, че отдавна не бе копняла за нещо толкова силно, както да се метне на този мотор. Да възседне задната седалка и да избяга от последствията на постъпката си.

Той натика вратовръзката по-надълбоко в джоба на сакото и краката й се раздвижиха. Сякаш не бяха подвластни на тялото й. Луси се опита да ги спре, но те отказаха да се подчинят. Тя приближи до мотоциклета и видя полуизтрит тексаски номер, както и стикер с подгънат край, залепен върху протритата кожена седалка. Буквите бяха избледнели, но тя успя да разчете думите: БЕНЗИН, ТРЕВА ИЛИ ЗАДНИК - НИКОЙ НЕ СЕ ВОЗИ НА АВАНТА.

Надписът я блъсна като ударна вълна. Не би могла да пренебрегне подобно предупреждение. Но тялото й - нейното предателско тяло - бе поело целия контрол. Ръката й повдигна края на робата. Единият й крак се отдели от земята и прекрачи седалката.

Той й подаде единствената каска. Тя я нахлузи върху окаяните останки от сватбената фризура и обви ръце около кръста му.

Двамата се понесоха надолу по уличката, робата се изду като балон, вятърът брулеше оголените й крака, косите му се развяваха и плющяха по стъклото на каската.

Луси подпъхна робата под краката си, докато той пресичаше уличките една след друга, редуваше остри завои наляво и надясно, мускулите на гърба му се напрягаха под евтиния плат на сакото.

Излязоха от Уайнет и полетяха по двупосочната магистрала, простираща се покрай стръмни варовикови скали. Каската бе нейният пашкул, мотоциклетът - нейната планета. Минаха покрай разцъфнали лавандулови полета, фабрика за зехтин и няколко лозя, ширнали се по хълмовете на Тексас. Вятърът подмяташе полите на робата, разкривайки коленете и бедрата й.

Слънцето се бе спуснало ниско на небето и вечерният хлад проникваше през тънкия плат на робата. Луси приветства студа. Не заслужаваше топлина и удобство.

Те профучаха по дървен мост и покрай разнебитен хамбар със знамето на Тексас, нарисувано върху едната му стена. Мярнаха се реклами за екскурзии из пещерите и туристическо ранчо. Километрите се нижеха един след друг. Трийсет? Или повече? Тя нямаше представа.

Когато стигнаха до покрайнините на някакво затънтено градче, той зави към малка неугледна бакалия и паркира в сенките отстрани. Мъжът кимна рязко към нея, като знак, че трябва да слезе. Краката й се заплетоха в робата и Луси едва не падна.

- Гладна ли си?

Повдигна й се само при мисълта за храна. Тя размърда скованите си крака и поклати глава. Той сви рамене и се насочи към вратата.

През прашното стъкло на каската Луси видя, че той беше по-висок, отколкото й се бе сторил в началото - навярно над метър и осемдесет, с дълги и стройни крака. С буйната си синкаво-чeрна коса, смугла кожа и пружинираща походка неочакваният й спътник рязко се отличаваше от конгресмените, сенаторите и промишлените магнати, с които бе свикнала да общува. Луси виждаше през прозореца част от вътрешността на магазина. Той се отправи към хладилника в дъното. Продавачката заряза работата си и се зазяпа в него. Той изчезна за няколко минути, но след малко се появи и остави пред касата стек с шест бири. Продавачката отметна кокетно коси, открито флиртувайки с него. Той донесе още няколко покупки.

От неудобните обувки й бяха излезли пришки на краката. Тя се размърда и зърна отражението си в стъклото. Голямата синя каска покриваше главата й, скривайки дребното й лице, което винаги я правеше да изглежда по-млада. Широката роба прикриваше факта, че заради стреса преди сватбата обикновено стройната й фигура бе станала прекалено слаба. Луси беше на трийсет и една години, метър и шейсет и три висока, но се чувстваше мъничка и глупава, като егоистично и безотговорно безпризорно дете.

Въпреки че наоколо нямаше жива душа, тя не свали каската, а само леко я повдигна, опитвайки се да облекчи болката от фибите, забиващи се в скалпа й. Обикновено ходеше с пусната права коса, подстригана до раменете, прибрана назад с една от онези тесни ленти за глава, които Мег ненавиждаше.

С тях приличаш на петдесетгодишна светска матрона от Гринич - бе отсякла Мег. - И освен ако за компенсация не нахлузиш дънки, най-добре се отърви от тези тъпи перли. Както, между другото, и от целия си смотан гардероб на гимназистка. - После бе омекнала. - Ти не си Нийли, Луси. И тя не очаква от теб да бъдеш като нея.

Мег не разбираше. Тя бе израснала в Ел Ей с биологичните си родителите. Можеше да носи каквито й хрумне екстравагантни дрехи, да увесва на шията си екзотични бижута, дори да си татуира дракон на бедрото, но не и Луси.

Вратата на магазина се отвори и мотоциклетистът се появи, с пазарска кесия в едната ръка и стека с бирите в другата. Тя го наблюдаваше тревожно, докато той мълчаливо пъхаше покупките в протритите кожени чанти, провесени отстрани на мотоциклета. Представи си как мъжът изпива шестте бири и осъзна, че така не може да продължава. Трябваше да се обади на някого. Трябваше да се обади на Мег.

Но нямаше смелост да говори с когото и да било, дори с най-добрата си приятелка, която я разбираше по-добре от всички останали. Щеше да съобщи на семейството си, че е в безопасност. Скоро. Но... не сега. Не и докато не измисли какво да им каже.

Младата жена стоеше пред мотоциклета, като голямо извънземно със синя глава. Той се вторачи в нея и тя осъзна, че досега не му е проговорила нито дума. Колко неловко. Трябваше да каже нещо.

- Откъде познаваш Тед?

Мъжът се обърна с гръб, за да закопчае чантите. Мотоциклетът беше стара „Ямаха“, върху чийто черен резервоар отзад със сребристи букви се кипреше думата ВОИН.

- Двамата търкахме наровете в пандиза в Хънтсвил - отвърна той. - За въоръжен грабеж и убийство.

Поднасяше я. Някакъв рокерски тест, за да види дали е корава мадама, каквато тя не беше. Щеше да е напълно луда, ако позволи това да продължи. Но тя си беше луда. От най-опасния вид. Като човек, излязъл от кожата си, който не знае как да се върне обратно в нея.

Премреженият му поглед, натежал от някаква друга заплаха, се плъзна по нея.

- Готова ли си да те върна обратно?

Достатъчно беше да каже „да“. Една простичка дума. Тя раздвижи език. Нагласи устни. Но не успя да произнесе думата.

- Не още.

Той се намръщи.

- Сигурна ли си, че знаеш какво правиш?

Отговорът на този въпрос бе толкова очевиден, че дори той можеше да се досети. Луси не отговори, мъжът сви рамене и се качи на мотора.

Когато потеглиха от паркинга, тя се зачуди защо й се струва по-малко страшно да пътува с този страховит рокер, отколкото да се срещне със семейството, което толкова много обичаше. Но тя не дължеше нищо на този мъж. Най-лошото, което той можеше да направи... Не искаше да мисли за това.

Вятърът отново подхвана полите на робата. Само ръцете й бяха топли, сгрети от топлината, излъчваща се от тялото на мъжа през тънкия плат на сакото. Най-после той отби от магистралата по изровен страничен път. На светлината на фара на мотора храсталаците придобиваха причудливи, зловещи очертания и Луси се вкопчи по-здраво в кръста му, макар че разумът й крещеше да скочи от седалката и да побегне. Накрая стигнаха до малка полянка на брега на реката. От табелата, която видя по-рано, тя се досети, че това е Педерналес. Идеално място да се избавиш от нежелан труп.

Без рева на мотора тишината бе задушаваща. Тя слезе от седалката и залитна. Той измъкна от едната чанта нещо, което приличаше на старо одеяло за пикник. Когато го хвърли на земята, младата жена долови миризмата на машинно масло. Той грабна бирите и кесията с продуктите.

- Цяла вечер ли ще носиш това нещо?

Луси искаше да остане завинаги с каската, но се налагаше да я свали. Фибите изпопадаха и един кичур, вкоравен от лака, я бодна по бузата. Напрегнатата тишина се нарушаваше единствено от шума на водата, пенеща се около камъните. Той размаха бутилката бира към нея.

- Жалко, че са само шест.

Луси изстиска една скована усмивка. Мъжът се просна върху одеялото, отвори бутилката и я наклони към устата си. Той беше приятел на Тед, нали? Значи, тя беше в безопасност - въпреки заплашителното му държане и груби маниери, въпреки бирата и стикера с избледнели букви: БЕНЗИН, ТРЕВА ИЛИ ЗАДНИК - НИКОЙ НЕ СЕ ВОЗИ НА АВАНТА.

- Вземи си една - предложи той. - Може би ще те отпусне.

Тя не искаше да се отпуска, искаше да се изпишка, но се запрепъва към него и взе една бутилка, за да не я изпие той. Избра едно място в другия край на одеялото, за да не се допира до дългите му крака, по-далеч от обичайната заплашителност, която излъчваше. Сега би трябвало да пие шампанско в апартамента за младоженци в хотела „Четири сезона“ в Остин, като госпожа Тиодор Бодин.

Мотоциклетистът измъкна от кесията с продуктите два сандвича в целофанени опаковки. Хвърли единия към нея и отвори другия.

- Жалко, че не го заряза след сватбения обяд. Храната сигурно е била много по-хубава от тази.

Парфе от крехко рачешко месо, препечено на грил телешко филе, медальон от омари, ризото с бели трюфели, седеметажна сватбена торта...

- - Кажи ми честно, откъде познаваш Тед? - попита тя.

Той отхапа голям къс от сандвича и заговори с пълна уста.

- Запознахме се преди няколко години, докато работех на един строеж в Уайнет, и си паснахме. Виждаме се, когато чат-пат идвам в града.

- Тед има много приятели.

- Не всички са толкова готини като него. - Той изтри уста с опакото на ръката си и сръбна шумно от бирата.

Тя остави настрани недокоснатата бутилка.

- Значи, не си оттук?

- Не. - Той смачка обвивката на топка и я метна в храстите.

Луси не понасяше хората, които замърсяваха околната среда, но нямаше намерение да го споменава. Поглъщането на сандвича заемаше цялото му внимание и той не сподели повече информация за себе си.

Тя повече не можеше да отлага посещението в гората. Извади салфетка от кесията с продуктите и мръщейки се при всяка крачка, закуцука към дърветата. Когато приключи с естествените нужди, се върна и седна на одеялото. Спътникът й отпи още една щедра глътка от бирата. Тя не можеше да преглътне и хапка и заряза сандвича си.

- Защо ме качи на мотора си?

- Исках да правя секс.

Кожата й настръхна. Тя се насили да открие някакъв намек, че това беше грубиянски опит за нескопосана шега, но той дори не се усмихна. Ала от друга страна, беше приятел на Тед и въпреки че някои от тях бяха доста странни, никога не бе срещала престъпник сред познатите на бившия си жених.

- Не говориш сериозно - заяви Луси.

Той я огледа нагло.

- Всичко може да се случи.

- Не, не може!

Мъжът се оригна, не много шумно, но пак беше отвратително.

- Напоследък бях твърде зает, за да се занимавам с жени. Време е да наваксам пропуснатото.

Тя го зяпна слисано.

- Като грабнеш невестата на приятеля си, докато тя бяга от сватбата си?

Той се почеса по гърдите.

- Човек никога не знае. Шантавите жени са способни на всичко. - Пресуши бирата, оригна се отново и запрати празната бутилка в храстите. - Е, какво ще кажеш? Готова ли си да те закарам обратно при мама и тати?

- Вече казах, че не съм. - Въпреки нарастващото си безпокойство, тя все още нямаше смелост да се върне при семейството си. - Ти така и не ми каза как се казваш.

- Панда.

- Не, питам сериозно.

- Не ти ли харесва?

- Трудно ми е да повярвам, че това е истинското ти име.

- Дреме ми дали вярваш, или не. Засега ще се задоволя с Панда.

- Ясно. - Луси за замисли над думите му, докато той разкъсваше пакетче чипс. - Навярно е страхотно.

- Кое по-точно?

- Да обикаляш от град на град с измислено име.

И с голяма синя мотоциклетна каска, под която да се криеш.

- Предполагам.

Трябваше да спре това и младата жена призова цялата си смелост.

- Случайно да имаш мобилен телефон, който да ми заемеш? Аз... трябва да се обадя на един човек.

Той бръкна в джоба на сакото и й подхвърли телефона си. Тя не успя да го улови и се наложи да го търси из диплите на робата.

- Дано да имаш късмет със сигнала.

Луси не се бе сетила за това, но способността й да разсъждава логично я бе зарязала още преди няколко часа. Тя закуцука през поляната на инквизиторските си токчета, докато не откри едно местенце близо до брега, където улови слаб сигнал.

- Аз съм - изрече, когато Мег се обади.

- Луси? Добре ли си?

- Въпрос на гледна точка. - Тя се засмя задавено. - Сещаш ли се за онази моя необуздана страна, за която все ми говориш? Е, мисля, че я открих. - Опашата лъжа. Едва ли някой можеше да я нарече необуздана. Някога може би, но отдавна вече не беше такава.

- О, миличка... - Сигналът беше слаб, но не чак дотам, че да заглуши тревогата в гласа на приятелката й.

„ Трябваше да се върне в Уайнет. Но...

- Аз... аз съм страхливка, Мег. Още не мога да се изправя очи в очи със семейството ми.

- Луси, всички те обичат. Ще те разберат.

- Кажи им, че съжалявам. - Тя с усилие възпря напиращите сълзи. - Кажи им, че ги обичам и знам, че забърках ужасна каша, и ще се върна, за да я оправя, но... още не. Все още не мога да го направя.

- Добре. Ще им кажа. Но...

Луси прекъсна връзката, преди Мег да й зададе още въпроси, на които нямаше начин да отговори.

Налегна я смазваща умора. През последните седмици почти не бе спала, а днешните ужасни събития изсмукаха последните останки от силите й. Панда бе изчезнал в гората и когато се появи, тя реши, че ще го остави да се напие на спокойствие. Взря се в одеялото, постлано върху твърдата земя, и се замисли за тесните, но удобни легла в президентския апартамент на борда на „Еър Форс 1“ и щорите на прозорците, които се спускаха с натискането на един бутон. Легна предпазливо в най-далечния край на одеялото и впери поглед в звездите.

Толкова й се искаше да има измислено рокерско име, зад което да се скрие. Нещо жестоко. Нещо силно и заплашително. Олицетворяващо всичко, което тя не беше.

Докато се унасяше в сън, изреждаше различни рокерски имена. Снейк... Фанг... Венъм... Вайпър...1

2.

Сутрешният студ и влага я събудиха и Луси отвори очи. Прасковено златистите слънчеви лъчи проникваха през ниските облаци. Цялото тяло я болеше; беше измръзнала, мръсна и й се гадеше, като снощи, когато заспа. Днес беше първият ден от това, което трябваше да бъде меденият й месец. Представи си как Тед се събужда със същите мисли, изпитвайки ненавист към нея...

Панда спеше до нея в измачканата си бяла риза. Лежеше по гръб, непокорната буйна грива обрамчваше главата му като кълбо от сплетени на възли кичури. Наболата синьо-черна брада покриваше челюстта му, а върху носа му се мъдреше мръсно петно. Противно й бе да е толкова близо до него и Луси с усилие се изправи на крака. Сакото му се плъзна от нея и тупна на одеялото. Тя потръпна от болка, докато пъхаше крака във високите обувки, сетне закуцука към дърветата. Пътьом забеляза шестте празни бутилки, захвърлени в храсталаците - гнусен символ на отвратителната каша, в която се беше забъркала.

За медения месец Тед бе наел вила в Сейнт Бартс2. Може би е отишъл сам, макар че какво можеше да бъде по-лошо от меден месец за самотник? Дори да се събудиш на брега на реката насред нищото редом до груб, страдащ от махмурлук и потенциално опасен мотоциклетист навярно бе по-приятно.

Когато тя излезе от гората, той стоеше край реката, с гръб към нея. Снощната й фантазия за Вайпър, корава непукистка и рокерка, бе избледняла и сега й се струваше невъзпитано да не му обърне внимание.

- Добро утро - рече тихо.

Той изсумтя.

Луси побърза да се отвърне, изплашена, че той ще реши да се изпикае в реката, докато тя го гледа. Копнееше за горещ душ, чисти дрехи и четка за зъби - всички удобства, на които щеше да се наслаждава, ако бе извървяла пътя до онзи олтар. Каничка кафе. Прилична закуска. Ръцете на Тед, които милват тялото й, довеждайки я до възхитителни оргазми. А вместо това тя се намираше в компанията на празни бирени бутилки и един мъж, който най-безцеремонно й бе признал, че „иска да прави секс“. Луси ненавиждаше хаоса и несигурността. Не понасяше собствената си паника. Той продължаваше да стои с гръб, но тъй като не бе забелязала да бърника копчелъка си, реши да рискува и попита:

- Ти... смяташ ли да се върнеш тази сутрин в Уайнет?

Той отново изсумтя.

Луси никога не се бе чувствала уютно в Уайнет, макар да се преструваше, че обича градчето също колкото Тед. Но винаги когато беше там, имаше чувството, че всички я гледат осъдително. Независимо че беше осиновена дъщеря на бившия президент на Съединените щати, те се държаха така, сякаш не е достатъчно добра за него. Разбира се, тя доказа, че са били прави, но когато се запознаха с нея, те още не го знаеха.

Панда продължи да се взира в реката. Силуетът на дългото му тяло падаше като тъмна сянка върху варовиковите скали, единият край на безобразно омачканата му риза висеше от колана на панталона и целият му вид беше напълно неприличен. Обувките ужасно я убиваха, но за нея болката бе заслужено наказание и затова не ги събу.

Той изведнъж заряза наблюдателния си пост и закрачи към нея, токовете на ботушите му затъваха в прахта.

- Готова ли си да се върнеш към прецакания си живот?

Повече от готова. Не биваше да отлага отговорностите си.

Дори като четиринайсетгодишна, Луси бе отговорна. Колко пъти през последните седемнайсет години Нийли и Мат й повтаряха, че те не биха могли да си вършат работата, ако тя не се бе грижила толкова всеотдайно за сестрите и брат си?

А и самата тя се бе трудила усърдно. Отначало, след като получи бакалавърска степен, беше социален работник и помагаше на трудни деца в тийнейджърска възраст, докато учеше за магистър по обществена политика. Но след няколко години се отказа от работата си на социален работник, подпомагащ бедни и закъсали семейства, и започна да използва известното си име за нещо, което не носеше толкова голямо удовлетворение - но беше по-ефективно - работата на лобист. Отчасти благодарение на нея бяха приети няколко закона в помощ на децата в неравностойно положение. Не възнамеряваше след сватбата да се отказва от работата си, колкото и да бе изкусително. Смяташе всеки месец да лети за няколко дни до Вашингтон, а през останалото време да работи от офиса в Тексас. Вече бе крайно време да понесе последствията от постъпката си.

Нo явно стомахът й не бе съгласен. Бунтът му се усили и Луси хукна към гората, където повърна зад едно дърво. Тъй като отдавна не бе яла, спазмите бяха доста болезнени.

Най-сетне се успокои и излезе от гората. Той почти не я погледна. Тя се запрепъва към реката, токчетата й засядаха в камънините, затъваха в пясъка. Коленичи до водата и наплиска лице.

-Да вървим - рече той.

Луси се наклони, оставяйки водата да се стича по страните й. Чу собствения си глас, идващ някъде отдалеч, от място, което не бе обитавала от ранната си младост.

- Много ли неща си оставил в Уайнет?

- Какво искаш да кажеш?

- Дрехи? Куфар? - Членската си карта от „Менса “'?

- Аз пътувам с малко багаж. Чифт дънки, една-две тениски и пакет презервативи.

Хората винаги се стараеха да се държат прилично с членовете на президентското семейство. Едва ли някой друг, освен Мег или една от седемте сестри на баща й, някога си бе позволявал да й разкаже мръсен виц или дори да намекне за нещо непристойно. Прекалената любезност винаги я бе дразнела, но в този момент би я посрещнала с радост, затова се престори, че не е чула последното.

- Значи, не си оставил нищо, за което трябва да те обезщетя?

- За какво намекваш?

Семейството й знаеше, че тя е в безопасност. Мег сигурно им е казала.

- Аз наистина не мога да се върна в Уайнет, докато там все още гъмжи от журналисти. - Не журналистите я притесняваха, но не смяташе да му го казва. - Чудя се какви са плановете ти за близкото бъдеще.

- Да се отърва от теб. - Той се почеса по наболата брада. - И да правя секс.

Тя преглътна.

- Какво ще кажеш, ако те възмездя за изгубеното време?

Той сведе поглед към гърдите й, които благодарение на скъпия френски сутиен изглеждаха по-пищни.

- Не си мой тип.

Не му обръщай внимание.

- Искам да кажа, ако те компенсирам по друг начин?

- Не ме интересува. - Той вдигна одеялото от земята. - Аз съм във ваканция и няма да провалям още един ден. Ти се връщаш в Уайнет.

- Ще ти платя - чу се да казва тя. - Не днес. Нямам пари в себе си, но много скоро ще се погрижа за това. - Как? Трябваше да го измисли. - Ще покрия бензина, храната, всичките ти разходи. Плюс... по сто долара на ден. Съгласен ли си?

Той сви одеялото на руло.

- Създаваш прекалено много главоболия.

- Не мога да се върна точно сега. - Луси изгреба последния остатък от някогашната си изобилна тийнейджърска смелост, преди тежестта на отговорностите да я вразуми и да озапти бунтарския й дух. - Ако не ме вземеш със себе си, ще намеря някой друг, който ще се съгласи.

Той сигурно се досети, че тя блъфира, защото я изгледа с присмех.

- Довери ми се. Момиче като теб не е родено да прекарва по осем часа на ден върху мотоциклет.

- Навярно си прав. Но един ден мога да издържа.

- Забрави.

- Хиляда долара плюс разходите.

Панда занесе одеялото до мотоциклета и го напъха в едната чанта.

- Да не мислиш, че ти повярвах за парите?

Тя сплете пръсти.

- Ще ти платя. Имаш думата ми.

- Да бе, Тед също я имаше, ама се оказа, че не струва много.

Луси се сви като ударена.

- Ще го напиша на хартия.

- Жалко, че годеникът ти не се е сетил за това. - Грубиянът се намръщи и закопча чантата.

Макар че Панда не прие офертата й, той не тръгна без нея, което Луси възприе като добър знак. Нуждаеше се от храна, но още повече от удобни обувки и чисти дрехи.

- Не може ли да се върнеш? - изкрещя в ухото на Панда, когато той профуча покрай „Уолмарт“. - Бих искала да купя някои неща.

Или не го бе изрекла достатъчно високо, или той не я чу, защото не спря.

Докато се носеха по шосето, тя се улови, че си спомня деня, в който Мат Джорик се появи в онази порутена къща под наем в Харисбърг, където тя се криеше заедно с малката си сестричка, още съвсем малко бебе, през онези ужасни седмици след смъртта на майка им. Той бе изникнал на вратата, огромен и страховит, треперещ от гняв и нетърпение. Майка й бе мъртва, тя трябваше да защити бебето и затова, макар че бе само на че-гиринайсет и изплашена до смърт, не му позволи да го разбере.

Няма за какво да говорим! - бе заявила тя, когато той нахлу в къщата.

Стига с тези глупости! Ако не си откровена с мен, само след час от Детската социална служба ще дойдат да ви приберат.

В продължение на шест седмици четиринайсетгодишното момиче със зъби и нокти се бе борило, доколкото му позволяваха възможностите, да попречи на властите да разберат, че то само се грижи за бебето, което бе нарекла Бътън, бебе, което се бе превърнало в Трейси.

Нямаме нужда някой да се грижи за нас! - бе изкрещяла тя. - Прекрасно се оправяме и сами. А ти защо не си гледаш проклетия бизнес?

Но той не си гледаше бизнеса и не след дълго Мат, Луси и Бътън потеглиха на път, където се срещнаха с Нийли и прекосиха цялата страна в Мабел - очуканата каравана „Уинибаго“, която все още се намираше в имота на родителите й във Вирджиния, защото на нито един от двамата не му даваше сърце да я изхвърли. Мат беше единственият баща, когото познаваше, и не би могла да си пожелае по-добър. Както и по-добър съпруг за Нийли - любовен съюз, за чието укрепване Луси бе изиграла немалка роля. В онези дни тя беше толкова дръзка и смела. Толкова безстрашна. Беше изгубила онази част от себе си толкова постепенно, че почти не бе усетила промяната.

Панда спря на прашния паркинг пред сграда с бяла замазка отстрани на фасадата, над чийто вход висеше надпис „Универсален магазин“. На витрините имаше всякакви стоки - от пушки и домакински съдове до детски чехли на „Крокс“. Близо до вратата се мъдреха автомат за кока-кола редом с градински гном и стойка с пощенски картички.

- Какъв номер обувки носиш? - попита той троснато.

- Трийсет и осми. И бих искала...

Той вече крачеше забързано към магазина.

Луси слезе от мотора, скри се зад един тир за доставки и намести по-добре каската на главата си, докато го чакаше. Искаше й се сама да си избере обувки, но бе немислимо да се появи в този вид в магазина. Мислено се помоли спътникът й да не купи още бира. Или презервативи.

Панда се появи с найлонова торба и й я подхвърли.

- Длъжница си ми.

Бензин, трева или задник - никой не се вози на аванта.

- Вече казах, че ще ти платя.

Той я удостои с поредното изсумтяване на пещерен човек.

Тя надникна в торбата. Дънки, сива памучна тениска, евтини маратонки и бейзболна шапка. Луси отнесе новопридобитите съкровища зад магазина, където имаше дървета и не можеха да я видят, свали каската и набързо се преоблече. Дънките бяха корави и грозни, торбести на бедрата и под коленете. Тениската бе с логото на Тексаския университет. Той бе забравил да й купи чорапи, но поне щеше най-после да се отърве от ужасните токчета. За разлика от него, Луси не замърсяваше околната среда, затова натъпка църковната роба и обувките в найлоновата торба и излезе иззад дърветата.

Той почеса гърдите си с отсъстващо изражение.

- В магазина имаше телевизор. Ти си водещата новина. Казват, че си отседнала при приятели, но на твое място не бих разчитал особено, че няма да те познаят.

Луси притисна найлоновата торба към гърдите си и отново нахлузи каската.

Половин час по-късно той паркира зад крайпътен ресторант от веригата „Денис“. Силният копнеж на Луси за истинска тоалетна с гореща и студена течаща вода надделя над страха, че някой може да я познае. Докато той пъхаше в джоба ключовете от мотора и се озърташе наоколо, тя свали каската, събра сплъстената си коса в жалко подобие на конска опашка и я промуши през отвора на бейзболната шапка отзад.

-Ако това е дегизировката ти - отбеляза той, - няма да стигнеш много далеч.

Той беше прав. Ръцете я сърбяха да нахлупи каската. Луси набьрзо се огледа, за да се увери, че никой не я наблюдава, извади от торбата безвъзвратно съсипаните обувки, като остави вътре измачканата роба. Поомачка торбата и я мушна под широката тениска, като я подпъхна в колана на дънките, за да не се изхлузи.

Именно така се бе дегизирала Нийли преди много години, когато бе избягала от Белия дом. Може би щеше да се получи и при Луси. Ако имаше късмет, никой нямаше да свърже дъщерята на бившия американски президент с бедно облечената млада жена, влязла в „Денис“. По-скоро приличаше на глупава жена, хванала се с неподходящ мъж.

Панда се вторачи в издутия й корем.

- Какво ми дойде до главата. Скоро ще стана баща, а сексът дори не беше толкова готин.

Тя едва се сдържа да не се извини.

Този мъж явно имаше само две изражения - отсъстващо и намръщено. Сега бе надянал намръщеното.

- Дори не приличаш на пълнолетна.

Тя винаги бе изглеждала по-млада от годините си, а настоящото й одеяние я правеше дори още по-малка. Сигурна съм, че не съм първата ти тийнейджърка. Това би му казала Мег, но Луси само се извърна, хвърли разкривените обувки в кошчето за боклук и предпазливо се запъти към ресторанта.

За нейно огромно облекчение никой не й обърна внимание и не заради евтините дрехи или корема, а защото всички погледи се насочиха към Панда. В това отношение той приличаше на Тед. И двамата правеха впечатление; Тед - добро, а Панда - лошо.

Луси се отправи към тоалетната, изми се, доколкото можа, и дооправи фалшивия корем. Когато излезе, се чувстваше почти като човешко същество.

Панда стоеше до вратата. Носеше същата смачкана риза, но ухаеше на сапун. Огледа корема й.

- Не е особено достоверно.

- Докато ти си наоколо, не мисля, че някой ще ми обърне внимание.

- Ще видим.

Луси го последва към масата. Повечето от клиентите на заведението проследиха с погледи как двамата хлътнаха в сепарето и седнаха един срещу друг. Поръчаха и докато чакаха да донесат храната им, придружителят й се зазяпа в резултатите от мачовете, които течаха върху екрана на телевизора, висящ на стената в ъгъла.

- Докато беше в кенефа, по новините казаха, че семейството ти се е върнало във Вирджиния.

Това не я изненада. За тях би било неловко да останат в Уайнет.

- Утре заминават за Барселона за конференцията на Световната здравна организация.

Съдейки по вида му, човек можеше да си помисли, че няма понятие какво е това „конференция“, да не говорим за „Световна здравна организация“.

- Кога ще се обадиш на Тед, за да признаеш, че яко си се издънила?

- Не зная.

- Бягството няма да реши каквито и проблеми да си мисли, че има богато момиченце като теб. - Леката насмешка в тона му намекваше, че той не вярва някой като нея да има истински проблеми.

- Аз не бягам - изрепчи се тя. - Аз съм... във ваканция.

- Грешиш. Аз съм във ваканция.

- А аз предложих да ти платя хиляда долара плюс разноските, ако ме вземеш със себе си.

В този момент донесоха поръчката им. Сервитьорката постави на масата пред нея чиния с чийзбургер, пържени лучени кръгчета и зелена салата. Щом жената се отдалечи, Панда лапна едно лучено кръгче.

- И какво ще правиш, ако откажа?

- Ще намеря някой друг - отвърна Луси, съзнавайки, че това е пълна глупост. Нямаше никой друг. - Например онзи тип там. - Кимна към един мъж с груби черти, седнал пред чиния с палачинки. - Ще помоля него. Прилича ми на човек, който няма да се откаже да припечели допълнително.

- Прическата му ли ти го подсказа?

Най-малко Панда имаше право да критикува прическата на друг мъж, въпреки че съдейки по погледите на останалите жени в ресторанта, за разлика от нея, те не изглеждаха толкова критично настроени към спътника й.

Той явно не можеше да върши две работи наведнъж, затова за известно време предпочете да дъвче мълчаливо. Накрая отхапа една прекалено голяма хапка и изломоти с пълна уста:

- Ти гарантираш ли, че ще ми платиш хилядарка дори да не издържиш с мен до края на днешния ден?

Тя кимна, после взе един от цветните моливи, оставени на масата за децата. Написа нещо на салфетката и му я подаде през масата.

- Ето. Имаме договор.

Той прочете внимателно текста и побутна салфетката настрани.

- Ти изпързаля един свестен тип.

Сълзи запариха в очите й и Луси примигна.

- По-добре сега, отколкото по-късно, нали? Преди той да е разбрал, че може би е станал жертва на фалшива реклама. - Тутакси съжали, че го каза, но той само обърна бутилката с кетчуп и потупа по дъното.

Сервитьорката се върна с кафето и впери замечтан поглед в Панда. Луси се размърда и найлоновата торба прошумоля под тениската. Кафеникът застина във въздуха, когато сервитьорката се извърна, за да я погледне. Луси сведе глава.

Панда сгъна салфетката с договора и избърса устата си с нея.

- На бебето не му харесва, когато тя яде прекалено бързо.

- Вие, момичета, с всяка година забременявате все по-млади - отбеляза сервитьорката. - На колко си години, скъпа?

- Пълнолетна е - избоботи той, преди Луси да успее да отговори.

- Сигурно отскоро - промърмори жената. - Кога ти е терминът?

- Хм... През август? - Луси го произнесе по-скоро като въпрос, а не като факт и сервитьорката се обърка.

- Или през септември? - Панда се облегна назад и притвори очи. - Зависи кой е бащата.

Жената посъветва Панда да си намери добър адвокат и се отдалечи.

Набеденият за баща избута настрани празната си чиния.

- След два часа можем да сме на летището в Остин.

Никакъв самолет. Никакво летище.

- Аз не мога да летя - обяви бъдещата майка. - Нямам паспорт.

- Обади се на твоята старица и я остави да се погрижи за всичко. Тази разходка и без това вече ми струва достатьчно скъпо.

- Казах ти. Записвай разходите и аз ще ти ги възстановя. Плюс хиляда долара.

- И откъде ще вземеш мангизите?

Луси нямаше ни най-малка представа.

- Ще измисля нещо.

Луси бе отишла на купона, знаейки, че там ще има пиене.

Беше почти на седемнайсет, никой от съучениците и не се друсаше и Мат и Нийли нищо нямаше да разберат. Какво толкова?

После Кортни Барне припадна зад дивана и не можаха да я свестят. Някой се обади на 911. Цъфнаха ченгетата и им прибраха личните карти. Когато разбраха коя е Луси, един от тях я откара вкъщи, докато останалите бяха отведени в полицейския участък.

Тя никога нямаше да забрави това, което и каза полицаят:

- Всички знаят какво са направили сенатор Джорик и господин Джорик за теб. Така ли им се отплащаш?

Мат и Нийли отказаха да се възползват от привилегированото отношение към нея и я върнаха обратно в полицейския участък при останалите. Пресата най-подробно отрази случая, публикувайки статии на независими журналисти за разпасаните отрочета на вашингтонските политици, но родителите й никога не й го натякнаха. Вместо това дълго и нашироко поговориха с нея за отравянията с алкохол и за опасностите при шофиране в нетрезво състояние, увериха я колко много я обичат и искат тя да умее да прави правилен избор. Безрезервната им любов я накара да изпита дълбок срам и я промени така, както нито гневът им, нито някое сурово наказание биха могли. Тогава тя се зарече никога повече да не ги разочарова и до вчера бе спазила това обещание.

Сега Луси стоеше в малък магазин за преоценени стоки, където миришеше на гума и пуканки. Нагласи найлоновата торба под тениската, за да не шумоли, но след безбройните часове на път видът й беше толкова жалък, че никой не й обърна внимание. За сметка на това Панда, както и в ресторанта, привличаше всеобщото внимание. Една млада майка дори дръпна детето си на съседната пътека, за да го избегне.

Луси го погледна изпод козирката на бейзболната шапка.

- Ще се срещнем на касата.

Той й подаде евтин розов спортен сутиен.

- Струва ми се, че е твоят размер.

Тя се усмихна сковано.

- Наистина. Не се нуждая от ничия помощ. Погрижи се за своите покупки. Всичко е за моя сметка.

Той захвърли сутиена.

- Дяволски си права, че е за твоя сметка. Събирам касовите бележки - изръмжа той, но не помръдна.

Луси добави в пазарската си кошница няколко грозни бабешки кюлоти, защото не смяташе да му позволи той да види, че тя избира нещо друго.

Панда измъкна бабешките гащи и на тяхно място хвърли в кошницата микроскопични прашки в крещящ цвят.

- Тези ми харесват повече.

Обзалагам се, че е така. Но тъй като никога няма да ги видиш, нямаш право на глас.

Той плъзна ръка под тениската и се почеса по корема.

- Побързай. Гладен съм.

Тя се нуждаеше от него, затова остави курвенските прашки в кошницата и му позволи да я поведе към единствената секция за мъжки стоки.

- Когато пазарувам, обичам да се осланям на женски съвети. - Той грабна тъмносиня тениска и впери поглед в щампата отпред, изобразяваща жена с огромни гърди и ракетна установка между краката.

- Определено „не“ - отряза Луси.

- Харесва ми. - Панда метна тениската през рамо и се зарови в купчината дънки.

- Останах с впечатлението, че искаш моя съвет.

Той я измери с празен поглед.

- И откъде ти хрумна това?

Младата жена се отказа.

Няколко минути по-късно, когато остави кошницата с оскъдните си покупки на касата, я прободе кратък копнеж по изящните й перли, тесните летни рокли и елегантните сандали. Всички тези вещи й вдъхваха стабилност. В балетните пантофки и кашмирените пуловери, с притиснат до ухото мобилен телефон, тя знаеше коя е - не само осиновената дъщеря на бившия президент на Съединените щати, но и изкусен лобист и първокласен експерт по събиране на благотворителни средства в помощ на нуждаещите се деца. Стомахът отново я заболя.

Панда я изгледа начумерено, докато плащаше за покупките й. Когато излязоха навън, той набута всичко в евтина сива найлонова торба, уви ярките прашки в тъмносивите боксерки, които си бе купил, и закрепи торбата с ластичен шнур за ямахата.

Както Луси бе установила, Панда не харесваше междущатските магистрали, затова те поеха на изток по второстепенни пътища, които преминаваха през умиращи градове и покрай западнали ранча. Тя нямаше представа къде отиваха. И не й пукаше. С настъпването на вечерта той спря пред малък мотел с дванайсет стаи с отделни входове, близо до изоставено игрище за голф. Първото, което Луси забеляза, когато той излезе от тесния офис на рецепцията, беше единственият ключ, който се люлееше на връвчица от голямата му ръка.

- Бих искала отделна стая - каза тя.

- Тогава си плати за нея. - Той преметна крак през седалката на мотора и без да я дочака, подкара към последната стая. Тя тръгна пеша след него, краката й се подкосяваха. Возенето на голямата кожена подскачаща седалка я караше да се чувства жива - поне докато не си спомни, че тези широки рамене, в които бе принудена да се взира през целия ден, принадлежаха на мъж, който общуваше със сумтене, ядеше с отворена уста и я търпеше само заради парите. Мъж, с когото щеше да споделя една стая.

Достатъчно бе само да позвъни. Един телефонен разговор и това безумие щеше да приключи.

Луси продължи да върви.

Той тъкмо отвързваше ластичния шнур от задната седалка на мотора, когато тя стигна до тяхната стая. Панда взе торбата с последните им покупки, после отвори една от страничните кожени чанти на мотора. Докато вадеше поредния стек от шест бири, тя зърна друг стикер, залепен от вътрешната страна на капака. Надписът беше толкова гнусен, че в първия момент дори не осъзна какво означава. НИКОГА НЕ ВЯРВАЙ НА НЕЩО, КОЕТО КЪРВИ ПЕТ ДНИ В МЕСЕЦА И НЕ УМИРА.

Той затвори рязко капака на чантата и я изгледа изпод полупритворените си клепачи.

- Готова ли се да се обадиш на мама и тате?

3.

Разстоянието между двете легла не беше по-широко от нощното шкафче, което ги разделяше. Луси избра леглото по-близо до вратата, в случай че се наложи да бяга с писъци през нощта.

В стаята миришеше на застоял цигарен дим и евтин боров освежител за въздух. Панда стовари стека с бирите върху това, което минаваше за бюро. Той бе добил навик да я гледа, сякаш я виждаше през дрехите и точно с такъв поглед я изучаваше в момента. Никой никога не я бе гледал така. Всички изпитваха прекалено голямо уважение. Но той беше примитивна форма на живот. Той се чешеше, оригваше, сумтеше. Съсредоточаваше се върху храната, когато бе гладен, върху бирата - когато искаше да пие. А когато искаше секс, се съсредоточаваше върху нея.

Тя се опита да го наблюдава крадешком. Той грабна една бира. Луси очакваше да я отвори със зъби, но той изнамери отнякъде отварачка. Дънките му стояха много по-добре от нейните. Ако не беше толкова груб, глупав и заплашителен, щеше да бъде доста привлекателен и секси. Какъв ли щеше да бъде сексът с мъж като него? Без финес. Без любезности или уважение. Без да се притеснява дали е толкова добра в леглото, колкото нейните предшественички - тексаските кралици на красотата.

Луси почти бе забравила какво е секс. Преди три месеца бе казала на Тед, че не желае двамата да спят заедно преди първата им брачна нощ, за да бъде тя нещо специално. Тед бе отвърнал, че ще се примири да не спят заедно - стига това да не попречи на сексуалния им живот. Но накрая бе изпълнил молбата й, при това без големи оплаквания. Сега тя се питаше дали го е отблъснала от сантименталност, или защото подсъзнанието й е изпращало послание.

Луси извади нещата си от торбата. Панда изрита ботушите, пльосна се с бирата върху своето легло и взе дистанционното.

- Надявам се да има порноканал.

Тя рязко вдигна глава.

- Разкажи ми за пребиваването си в затвора.

- Защо?

- Защото... ми е интересно - избъбри тя. - Преди бях социален работник.

- Излежах си присъдата - рече той. - И смятам, че няма смисъл да се гледа назад.

Със сигурност той лъжеше.

- Пребиваването в затвора... попречи ли на кариерата ти?

- Не особено, както и сама си забелязала. - Той превключваше каналите. За щастие, в мотела нямаше порноканал - кръстът върху стената може би обясняваше защо - и Панда реши да погледа НАСКАР3.

Тя през целия ден си мечтаеше за душ, но мисълта да се съблече гола зад ненадеждната врата на банята, докато той е от другата й страна, никак не бе привлекателна. Въпреки това грабна нещата си, отнесе ги в банята и завъртя паянтовата ключалка.

Луси никога не се бе радвала толкова на един душ, независимо от притеснението да споделя една стая с него. Насапуниса косата си с шампоан и изми зъбите си, отдавайки се на удоволствието отново да се почувства чиста. Тъй като не се бе сетила да купи пижама, облече новите тениска и шорти, които й стояха много по-добре от дрехите, които той й бе купил. Когато излезе от банята, Панда пъхна нещо в джоба си.

- Телевизията тук е скапана. - Той превключи на някакво шоу, в което се блъскаха камиони чудовища с огромни гуми.

Сигурна съм, че живот без порнография е тежко изпитание за мъж с твоя огромен интелект.

- Съжалявам - рече тя на глас.

Той се почеса по гърдите и кимна.

Панда беше точно от този тип мъже, по които би си паднала биологичната й майка. Санди пиеше твърде много, спеше с когото й попадне и накрая умря само няколко години по-възрастна, отколкото бе Луси в момента. Двете имаха много общи черти - едни и същи кафяви очи със зелени точици и фини черти, а сега и една и съща безотговорност.

Трябваше да си докаже, че това не беше напълно вярно.

- Може ли да ми услужиш с телефона си?

Без да откъсва поглед от ралито с камионите, той се изви на една страна и измъкна телефона от същия джоб, в който бе видяла да го пъха преди малко.

-Говори ли с някого? - попита тя, когато взе апарата.

Погледът му остана прикован в екрана.

-Какво те засяга?

-Просто се чудех.

-С Тед.

-Говорил си с Тед?

Той най-после извърна глава към нея.

- Реших, че нещастният кучи син заслужава да знае, че още си жива. - Отново насочи вниманието си към камионите. - Съжалявам, но имам лоша новина за теб: той не каза нито дума, че иска да се върнеш.

Както обикновено, при мисълта за Тед стомахът й предателски се сви на топка, но ако започнеше да мисли какво преживява бившият й годеник, нямаше да може да живее нормално. Не че в момента животът й можеше да се нарече нормален. В този миг я осени друга мисъл. Ами ако Панда лъже? Ако вместо на Тед се е обадил на таблоидите? Нейната история можеше да му донесе много повече пари, отколкото изкарваше за година. Или дори за години.

Ръцете я сърбяха да провери изходящите обаждания, но не можеше да го направи в негово присъствие. Когато Панда отиде в банята, ще ги прегледа. А междувременно трябваше да се обади на Мег и да й каже, че е жива и здрава. Но когато се отправи с телефона към вратата, Панда изръмжа:

- Остани тук. Освен ако не ти пука за онези типове, които видях да се навъртат на паркинга.

- В почтените хотели няма такива проблеми - не се сдържа да изтъкне Луси.

- Не съм попадал в такива.

Набра номера на Мег и заговори припряно: „Аз съм добре“. „Не съм сигурна какво ще правя.“ „По-добре да не говорим за това.“ „Предай на родителите ми.“ И накрая: „Трябва да вървя“.

През годините двете с Мег си споделяха безброй неща, но сега не можеше да си бъбри надълго и широко с нея. За щастие, Мег явно беше заета и не настоя за повече подробности.

Когато приключи разговора, още нямаше девет. Нямаше какво да чете. Нямаше какво да прави. След завръщането си от медения месец възнамеряваше да започне работа над книгата за живота на Нийли - писателски проект под ръководството на баща й. Ала сега не би могла да се съсредоточи над нещо подобно и определено нямаше сили да мисли за лобистката работа, която смяташе да възобнови през есента.

Луси се отмести в далечния край на свободното легло и подпря възглавниците на разнебитената табла. Шоуто с камионите най-после бе свършило. Тя подскочи, когато изскърцаха пружините на съседното легло. Панда грабна някои от нещата си и се скри в банята. Тя стана, за да потърси телефона му, ала не го откри. Сигурно бе останал в джоба му.

Чу се шум на течаща вода. Луси не бе забелязала той да купува пижама. На Вайпър, печената рокерка, в която искаше да се превъплъти, нямаше да й трепне окото заради подобни дреболии, но мисълта за голия Панда изнервяше Луси.

Сънят бе спасение от принудителния затвор. Тя оправи завивките и пъхна глава между две възглавници. Докато си заповядваше да заспи, чу да се отваря вратата на банята. Отново си помисли колко много Санди щеше да хареса Панда. Той беше мургав, мрачен и тъп. Мъже като Панда обясняваха защо майка й се бе сдобила с две дъщери от различни бащи.

Смътните спомени за донора на сперма на Луси включваха определени думи като „надрусано колежанче“. Кретенът, бащата на Трейси, бе загинал в същата катастрофа, убила и Санди.

Една ръка я стисна за рамото. Тя подскочи и възглавницата падна от главата й.

- Какво?

Той се бе надвесил над нея, по него нямаше нищо, освен капки вода и чисти дънки. Сърцето й запрепуска. Голите му мускулести гърди бяха твърди като скала... прекалено твърди. Той не си бе дал труда да закопчае дънките и те едва се държаха на таза му. Тя видя плосък корем, тясна ивица от тъмни косъмчета и впечатляваща издутина.

Той разтри с палец рамото й.

- И така... Искаш ли да го направиш, или какво?

Луси отскочи назад.

-Не.

- Държиш се, сякаш го искаш.

- Не искам!

Той прокара длан над гърдите й и погледна към телевизора.

- И по-добре, предполагам.

Една налудничава част от нея искаше да попита: „Защо да е по-добре?“. Но Луси само стисна зъби.

Панда отново насочи вниманието си към нея.

-На мен ми харесва грубият секс, но ти май не си падаш по него. - Щипна я по бедрото с палец и показалец. - Сигурна ли си, че не искаш да размислиш?

Тя отдръпна крака си и разтри ощипаното място.

- Напълно.

- Откъде знаеш, че няма да ти хареса?

Той все още бе надвесен над нея и сърцето й учестено туптеше. Девет години под закрилата на Тайните служби я бяха научили да приема безопасността си за даденост, но в момента пред мотелската врата не дежуреше приятелски настроен агент. Луси беше съвсем сама.

- Просто го знам и точка.

Тънките му устни се извиха.

- Ти прецакваш почивката ми. Загряваш, нали?

- Аз ти плащам.

- Да бе, обаче реших, че не ми плащаш достатъчно. От самото начало бях откровен с теб. Казах ти, че искам да правя секс. - Той се протегна към чаршафа, усукан около тялото й.

Луси се вкопчи в него.

- Веднага престани! Махай се!

Нещо обезпокоително проблесна в очите му.

- Ще ти хареса. Ще направя така, че да ти хареса.

Прозвуча като реплика от долнопробен филм, но Панда я гледаше така, сякаш сам го бе измислил. Не можеше да повярва, че това се случва. Притисна се към таблата, едновременно изплашена и бясна.

-Ти няма да ме докоснеш и знаеш ли защо? Защото, ако го направиш, цялата правосъдна система на Съединените щати ще се стовари отгоре ти с пълна сила.

-Твоята дума срещу моята. - Той присви устни.

-Именно. Бивш затворник срещу дъщерята на президента. Давай отгатни какъв ще е резултатът.

Най-после бе пробила през дебелата му кратуна до мозъка. Човекоподобното изръмжа злобно, метна й свиреп поглед и се оттегли в пещерата си.

Луси остана притисната до таблата, кръвта препускаше във вените й. Притискаше чаршафа към гърдите си, сякаш можеше да я защити, ако той размисли.

Всичко бе свършило. Той бе направил избора вместо нея. След всичко това повече не можеше нито ден да остане с него. Първата й работа утре сутринта щеше да бъде да се обади на семейството си, да намери най-близкото летище и да отлети у дома. Това бе безславният край на приключението й като рокерката Вайпър.

Да отлети у дома - заради какво? За да се изправи пред разочарованите лица на близките си? За да се върне към работата, която бе започнала да ненавижда?

Тя подпъхна чаршафа под себе си, твърде крехка броня. Защо на негово място не беше някой безобиден скитник, който щеше да я качи на мотора си, без да й създава каквито и да било проблеми? Младата жена отново притисна глава между двете възглавници, трепереща от страх и негодувание. През тънката пролука го наблюдаваше как прекосява тясното пространство, разделящо леглата им. Стените бяха тънки. Луси се боеше да затвори очи. Ако той направи някакво движение, щеше да се разкрещи. Все някой щеше да я чуе в този долнопробен мотел.

Панда лежеше по гръб със скръстени глезени, отпуснал дистанционното върху гърдите. Разпилените му коси приличаха на черно мастило, разлято върху възглавницата, подпряна зад главата му. Той бе превключил от канала с шоуто с камионите на някакво предаване за костури и изглеждаше напълно спокоен. Изобщо не приличаше на изнасилвач.

Абсолютно спокоен...

Може би беше някакъв трик на светлината, проблясваща от телевизора, но Луси бе готова да се закълне, че зърна лека усмивка на задоволство, пробягнала в ъгълчетата на тънките му устни.

Тя присви очи. Леко размести възглавниците. Не беше плод на въображението й. Видът му беше самодоволен, а не зловещ.

Приличаше на мъж, открил идеалния начин да се отърве от нежелана напаст и да забогатее с хиляда долара.

На следващата сутрин Луси се облече в банята и не му проговори, докато не им сервираха закуската в трапезарията, завряна между сервиз с бензиностанция и благотворителен магазин. Някои от клиентите бяха жени, но повечето бяха мъже с най-различни кепета - от тези, които носеха шофьорите на камиони, до шапки, предпочитани от спортистите. Те подозрително разглеждаха Панда, но никой не обърна внимание мито на нея, нито на фалшивия й корем.

Той сръбна шумно от чашата с кафе, после заби зъби в палачинката и задъвка, без да си дава труд да затвори уста. Забеляза, че тя се взира в него, и се намръщи. Убедеността й, че снощи с искал нарочно да я изплаши, малко се поразклати. Напоследък ме можеше напълно да се довери на инстинктите си.

Тя го изгледа внимателно, сетне прикова поглед в очите му.

- Е, много жени ли си изнасилил?

Видя го. Гневна искра, тутакси потушена от полуспуснатите клепачи и шумното сръбване.

- Зависи какво наричаш изнасилване.

- Щеше да знаеш, ако си го правил. - Луси се гмурна в дълбокото. - Трябва да призная, че снощната вечер беше изключително интересна.

Веждите му се сключиха.

- Интересна! Ти мислиш, че е била интересна?

Не, тогава не мислеше. Но сега? Определено.

- Може би ако беше малко по-добър актьор, щеше да успееш да ме заблудиш.

Той се наежи, добивайки буреносен вид.

- Нямам понятие за какво говориш.

Тя подмина без внимание поредното му изпълнение.

- Очевидно е, че искаш да се отървеш от мен, но това ли бе най-доброто, което можа да измислиш? - Злодейските му устни се свиха на тънка черта и изражението му стана толкова заплашително, че тя трябваше да призове цялата си смелост, за да подпре лакти на масата и да срещне погледа му. - Никъде няма да отида, Панда. Няма да се отървеш от мен. - Едно малко дяволче я подбъзикна и тя посочи към ъгълчето на устата си. -Тук имаш малко храна.

- Все ми е тая.

- Сигурен ли си? На такъв придирчив гастроном като теб?

- Ако не ти харесва, знаеш какво да направиш.

- Да. Да отлетя у дома и да ти изпратя чек за хиляда долара плюс разходите.

- Дяволски си права, плюс разходите. - Той избърса уста със салфетката, по-скоро машинален жест, отколкото знак на капитулация.

Луси обви пръсти около своята чаша. Панда можеше по всяко време да я изхвърли на пътя и да изчезне, но той искаше парите, затова не го бе направил. А сега бе намислил да я изплаши и да прибере печалбата. Толкова по-зле за него.

Тя остави чашата на масата. През цялото това време Луси бе предполагала, че той командва парада, но е било точно обратното.

- Ти си голямо и лошо момче, Панда. Вече го разбрах. И сега, след като съм наясно, можеш да прекратиш представлението.

- Нямам понятие за какво говориш.

- Всички тези похотливи погледи. Приказките, че „искаш да правиш секс“.

Той отмести чинията си, оставяйки палачинките недоизядени, и я изгледа отвратено.

- Ето как аз виждам нещата. Богатото момиченце иска да внесе вълнение в живота си, размотавайки се с тип като мен. Греша ли?

Луси си напомни кой командва парада.

- Е, преживяването определено ме накара да си припомня колко е важно да имаш добри маниери на масата. - Тя го удостои със същия суров поглед, с който гледаше сестрите и брат си, когато извършеха някоя пакост. - Кажи ми къде отиваме?

- Аз отивам на езерото Кадо. А ти, ако знаеш кое е добро за теб, ще се отправиш към летището.

- Извинете. - Около шейсетгодишна жена, в костюм от сако и панталон в прасковен цвят, се бе приближила към сепарето им. Жената посочи към съседната маса, зад която седеше пълничък мъж с двойна брадичка и мустаци като на морж, преструвайки се, че гледа в друга посока. - Съпругът ми Конрад ми каза да не си пъхам носа в чужди работи, но аз не можах да не забележа... - Жената се втренчи в Луси. - Някой казвал ли ви е колко много приличате на президентската дъщеря? Онази Луси.

- Постоянно й го казват - обади се Панда. Той погледна през масата към Луси и й заговори на отличен испански: Ella es otra persona quepiensa que re pareces a Lucy Jorik.4 После се обърна към жената. - Тя не говори много добре на английски.

- Удивително - продължи непознатата. - Сега, когато съм по-близо, виждам, че тя е доста по-млада. Надявам се, че като порасне, няма да стане като нея.

Панда кимна.

-Поредната разглезена богаташка, която си мисли, че целият свят й е длъжен.

Нa Луси никак не й се нравеше всичко това, но дамата в прасковения костюм бе набрала скорост.

Преди се възхищавах на начина, по който президент Джорик с възпитала децата си, но явно с тази Луси нещо не се е получило. Да избяга от онзи сладур Бодин. Не пропускам шоуто на майка му по телевизията. А Конрад е запален почитател на Голфа. Следи всички турнири, в които играе Далас Бодин.

-Предполагам, че някои жени не могат да оценят късмета си - присъедини се Панда охотно.

-Между нас да остане, Конрад също. - Тя се усмихна на Луси. - Е, пожелавам ви приятен ден. Извинете, че ви обезпокоих.

- Няма нищо - отвърна Панда, вежлив като пастор от малък град. Но в мига, в който жената се отдалечи, той смачка салфетката. - Да се махаме по-скоро от тук, преди да цъфне целият ти фен клуб. Само тези простотии ми липсват.

- Зъби се колкото искаш - заяви Луси. - Ти ме покани на това вълнуващо пътуване и аз нямам намерение да се отказвам.

Той хвърли няколко банкноти на масата, доста по-гневно, отколкото бе нужно.

- Твоя воля. После се сърди на себе си.

4.

Малката къща под наем бе сгушена на брега на един от уединените водни ръкави на езерото Кадо. Два стари климатика стърчаха от избелялата дървена ламперия с цвят на горчица. Пред стъпалата на входа имаше площадка с изкуствен торф. Предишната нощ бяха прекарали в един мотел край тексаското градче Накъдочис и през цялата вечер Панда умишлено я пренебрегваше. Рано тази сутрин се отправиха на североизток към езерото, разположено на границата между Тексас и Луизиана и според рекламната брошура, която тя взе от бензиностанцията, където спряха да заредят, беше най-голямото сладководно езеро на юг - и определено най-призрачното, с първобитните си мочурища сред застояли кафеникави води.

Къщата бе стара, но чиста, с малка всекидневна, две още по-малки спални и старомодна кухня. Луси избра стаята с две легла. Тапетите на оранжево каре се бяха разлепили по краищата и не си отиваха с евтината покривка на цветни мотиви в пурпурно и зелено, но тя бе твърде благодарна на стената, разделяща леглото й от Панда, за да обръща внимание на подобни дреболии.

Преоблече се в шортите и се запъти към кухнята. Тя беше обзаведена с метални шкафове, с издраскани и протрити плотове, а подът бе покрит със сив линолеум. От прозореца над мивката се откриваше гледка към залива, а близката врата водеше към малка дървена веранда, където имаше пластмасова маса, два разкривени градински платнени стола, грил на газ и някакви рибарски такъми.

Тя завари Панда да се взира в ниските палми, растящи покрай брега на езерото. Краката му бяха подпрени на перилото и в ръката си държеше кутия с кока-кола. Поне не се бе заредил с обичайния стек с шест бири. Той не й обърна никакво внимание, докато тя проверяваше грила и оглеждаше въдицата. Мълчанието му я изнервяше.

- Тук е горещо - отбеляза Луси накрая.

Той отпи от колата, без да си дава труд да й отговоря. Младата жена отвърна поглед от противната тениска, която през целия ден се правеше, че не забелязва. Представата на Панда за мъжка елегантност не се простираше по-далеч от душ и чифт чисти дънки. Прободе я нежелан копнеж по Тед, милия, чувствителен, спокоен и сговорчив жених, когото най-безобразно бе предала.

- Не би било зле да има един плажен чадър - подхвърли тя.

Единственият му отговор бе мълчание.

Луси зърна в далечината туристическо корабче, мержелеещо сред блатните кипариси, обрасли с испански мъх.

- Ако бях рокер, щях да си измисля по-хубаво име от Панда.

Вайпър.

Той смачка в юмрук кутията от кола, слезе от верандата и се отправи към задния двор, като пътьом хвърли кутията в черното пластмасово кошче. Докато се отдалечаваше към езерото, Луси се отпусна на овакантения от него шезлонг. Тед беше прекрасен събеседник и най-добрият слушател, когото познаваше. Той се държеше така, сякаш бе очарован от всичко, което тя казваше. Разбира се, той се държеше така с всички, дори с откачалките, но все пак... Никога не го бе виждала да проявява нетърпение или да избухва - никога не бе чула една груба дума от него. Той беше добър, търпелив, грижовен, разбиращ и въпреки това тя го бе изоставила. Какво говореше това за нея?

Тя придърпа с крак втория стол. С всяка изминала минута се чувстваше все по-тъжна и потисната. Панда бе стигнал до малкия кей. На брега лежеше преобърнато кану, орли рибари браздяха водата. Той не и бе казал за колко време е наел къщата, само й даде да разбере, че тя може да си тръгне по всяко време и колкото по-скоро, толкова по-добре. Но наистина ли Той искаше точно това? Луси все повече се убеждаваше, че той е по-умен, отколкото си дава вид, и тя не можеше да се отърси от натрапливия страх, че захранва с информация жълтата преса. Ами ако се е досетил, че продавайки историята й, може да спечели много повече от хиляда долара?

Тя се спусна по стъпалата и продължи към брега, където той стоеше до кануто. Зарови петата на маратонката си в прахта. Той дори не я погледна. Луси съжаляваше, че не си бе избрала за спътник някой, който не си падаше по тягостното мълчание и нe лепеше по мотоциклета си отвратителни стикери. Но тя съжаляваше за много неща. Че не бе избрала по-недостоен жених, когото да зареже пред олтара, някой, който е направил нещо -каквото и да е - за да заслужи този позор. Но Тед не беше сторил нищо и една грозна част от нея го мразеше, задето е толкова по-добър от нея.

Не можеше повече нито миг да мисли за това.

-Аз обичам да ловя риба - изтърси тя. - Хвърлям обратно рибата. С изключение на онзи път, когато участвах в една от програмите на образователната организация „Аутуорд Боунд“. Тогава оставих рибата, защото...

-Не ме интересува. - Той се изправи и я изгледа продължително, този път без да я разсъблича с очи; бе спрял да прави това, но я гледаше така, сякаш виждаше на рентген всяка част от нея, дори части, за които самата тя не подозираше, че същест-вуват. - Обади се на Тед и му кажи, че съжаляваш. Обади се на родителите си. Минаха три дни. Изживя приключението си. Време е богатото момиченце да се прибере у дома.

- Вече се наслушах на приказки за богати момиченца.

- Казвам това, което мисля.

- По-скоро това, което ти се иска да мислиш.

Той задържа изпитателния си поглед върху нея толкова дълго, че й стана неудобно, после кимна към кануто.

- Помогни ми да го спуснем във водата.

Те преобърнаха кануто и го плъзнаха в езерото. Без да чака покана, Луси грабна едно от веслата и седна в лодката. Тя се надяваше, че той ще се махне, но Панда взе другото весло и се качи в кануто, при това с такава грациозност, че то почти не се разклати.

През следващия час те се плъзгаха по водата, стараейки се да избягват водните хиацинти, с които бяха затлачени блатистите участъци. Докато плаваха от едно уединено заливче към друго под сянката на причудливите кипариси, обвити с испански мъх, двамата почти не разговаряха. Луси крадешком го наблюдаваше. Когато гребеше, мускулите му се напрягаха и изпъваха бялата тениска, така че черните букви на надписа върху гърдите му още повече изпъкваха. Тази тениска не беше сред последните му покупки и навярно е била в една от чантите на мотоциклета, когато Панда е потеглил от Уайнет. По-добре да си бе останала там.

- Онези стикери върху мотоциклета са достатъчно отвратителни - заяви Луси, - но поне отдалеч не се виждат.

Той гледаше към алигатора, който се припичаше на слънцето на отдалечения бряг.

- Обясних ти за онези стикери.

Тя се размърда на седалката, сетне отпусна веслото върху коленете си, оставяйки го той да гребе.

- Ти ми каза, че ги е залепил предишният собственик. Тогава защо не ми позволи да ги махна?

Панда премести веслото от другата страна на лодката.

- Защото ми харесват.

Луси се вторачи намръщено в надписа върху тениската: САМО ПЪРВИЯТ ПЪТ ИЗГЛЕЖДА ИЗВРАТЕНО.

- Подарък ми е - уточни той.

- От Сатаната?

Нещо подобно на усмивка се мярна върху лицето му и изчезна.

- Ако не ти харесва, знаеш какво да направиш. - Той отблъсна поредното валмо от водни хиацинти.

- Ами ако някое дете види тениската?

- Да виждаш деца наоколо? - Панда се намести на седалката. - Караш ме да съжалявам, че изгубих любимата ми тениска.

Тя извърна поглед към носа на лодката.

- Дори не искам да чувам.

- Гласеше: „Изцяло съм за еднополовите бракове, стига и двете кучки да са готини“.

Луси кипна и се извъртя толкова рязко, че кануто се заклати.

- Политическата коректност очевидно е нещо чуждо за теб, но не и за мен. Наречи ме старомодна, но аз мисля, че наистина е важно да се уважава достойнството на всеки човек.

Спътникът й извади веслото от мътната вода.

- По дяволите, жалко, че не взех онази, която купих преди две седмици.

- Огромна загуба, предполагам.

- Искаш ли да знаеш какво пишеше на нея?

-Не.

- Пишеше... - Той се наведе към нея и заговори с бавен шепот, който се понесе над водата. - „Ако те бях застрелял, когато исках, вече да съм те излежал“.

Дотук със задушевните разговори.

Когато се върнаха в къщата, Луси си направи сандвич с продуктите, които бяха купили, взе стара книжка с меки корици, явно забравена от някого, и се затвори в спалнята. Самотата я обгърна като тежко палто. Дали Тед бе предприел нещо, за да я открие? Очевидно не, имайки предвид факта, че не се бе опитал да я спре, когато побягна от църквата. Ами родителите и? Беше се обадила два пъти на Мег от телефона на Панда, така че за Тайните служби нямаше да е трудно да открият местонахождението и.

Ами ако Мат и Нийли вече я бяха отписали? Каза си, че не биха могли да го сторят.

Освен ако не бяха толкова отвратени от нея, че не желаеха да я виждат за известно време.

Не би могла да ги вини.

Нещоо странно се случи през следващите няколко дни. Маниерите на Панда претърпяха значително подобрение. Отначало Луси не забеляза отсъствието на всички онези оригвания, мляскания, шумни сърбания и почесвания. Но когато го видя сръчно да реже парче месо от костта и внимателно да преглъща първата хапка, преди да я помоли за черния пипер, тя се стъписа. Къде се бе дянало дъвченето с отворена уста и използването на опакото на ръката вместо салфетка? Колкото до намеците за сексуално насилие... Той почти не забелязваше, че е жена.

Двамата отидоха в град Маршъл, за да купят храна и други продукти от местната бакалия. Със слънчевите очила, които си купи, шапката, нахлупена ниско над очите, и фалшивия корем, който бе започнала да ненавижда, а и в компанията на Панда, никой не й обръщаше внимание.

Той се занимаваше с мотоциклета - човъркаше нещо по мотора, затягаше и разглобяваше разни части. Гол до кръста, със синя бандана на главата, Панда смазваше и лъскаше, проверяваше нивото на маслото, сменяше спирачните накладки. Слагаше радиото на перваза и обикновено слушаше хип-хоп, освен един път, когато тя влезе вътре и през отворения прозорец чу ария от „Вълшебната флейта“. Когато му го спомена, той я обвини, че му била пипала радиото, и й нареди да смени проклетата станция. От време на време го заварваше да говори с някого по мобилния си телефон, но така и не й се удаде възможност да провери списъка с обажданията му.

През нощта младата жена се заключваше спалнята си, докато той оставаше във всекидневната - понякога гледаше бейзболен мач по телевизора, но по-често седеше на верандата, загледан в тъмните води на езерото. Вцепенението, сковаващо душата й през първите дни, почти бе изчезнало и Луси се улови, че го наблюдава.

Панда вдъхна с пълни гърди мускусното ухание, носещо се откъм езерото. Разполагаше с прекалено време за мислене - твърде много спомени се тълпяха в главата му - и с всеки изминал ден негодуванието все по-надълбоко разяждаше душата му.

Не очакваше тя да издържи повече от няколко часа, а ето че все още бе тук, седем дни след като я бе качил на мотоциклета. Защо тази жена не постъпваше така, както се очакваше от нея? Да се върне в Уайнет или да изприпка у дома във Вирджиния. Беше му все едно къде ще отиде, стига да не е тук.

Не можеше да я разбере. Тя бе разгадала противната сценка с фалшивото изнасилване, която бе разиграл по време на и гората им нощ заедно, и се държеше така, сякаш не чуваше и половината от оскърбленията по свой адрес. Беше толкова овладяна, толкова дисциплинирана. Това, което бе направила и деня на сватбата си, беше съвършено нетипично за нея. При все това... Зад добрите й маниери той улавяше проблясъци на нещо много по-сложно. Тя беше умна, вбесяващо проницателна и твърдоглава като муле. Сенките от миналото не я съпътстваха неотклонно, както него. Можеше да се обзаложи на каквото и да е, че тя никога не се е събуждала с викове. А когато е била все още дете...

А когато е била все още дете, бе постигнала това, което той по бе успял.

Петстотин долара. Толкова бе струвал по-малкият му брат.

Разнесе се крясък на блатна птица и до него сякаш долетя гласът на осемгодишния му брат, докато двамата вървяха по разнебитения тротоар към поредния приемен дом. Настоящата социална работничка се изкачваше по скърцащите стъпала на нерандата пред тях.

- Ами ако отново се напишкам в леглото? - прошепна Кьртис. - Нали затова ни изритаха последния път?

Панда прикри страха си зад прекалената самоувереност пи петнайсетгодишен хлапак.

- Не се тревожи за това, маймунке. - Той ръгна приятелски Къртис в слабичкото му рамо. - Аз ще се събудя посред нощ и ще те заведа в тоалетната.

Ами ако не събуди, както стана миналата седмица? Беше си обещал, че няма да заспива, докато не заведе Къртис да се изпишка, но бе задрямал и на следващия ден старата госпожа Гилбърт казала на социалните да потърсят друг дом за Къртис.

Панда нямаше да позволи нещо да го раздели с по-малкия му брат и заяви на социалната работничка, че ще избяга, ако не са заедно с Къртис. Тя навярно му бе повярвала, защото им намери нов дом. Но го предупреди, че няма повече семейства, желаещи да вземат и двамата.

- Страх ме е - прошепна Къртис, когато стигнаха до верандата. - Теб страх ли те е?

- Мен никога не ме е страх - излъга той. - Няма от какво да се боим.

Но бе сгрешил.

Панда впери поглед в тъмната вода. Луси е била на четиринайсет, когато майка й е умряла. Ако двамата с Къртис бяха срещнали Мат и Нийли Джорик, сега брат му щеше да е жив. Луси бе успяла да направи това, в което той се бе провалил - да опази живота на сестра си - и сега Къртис лежеше в гроба, докато сестрата, която Луси бе защитила, се подготвяше да постъпи в колеж.

Когато е бил само на десет, Къртис се бе забъркал с някаква банда, което Панда можеше да предотврати, ако не беше в трудововъзпитателно училище. Оттам го пуснаха колкото да отиде на погребението на брат си.

Примигна мъчително. Спомените за Къртис само отключиха и други спомени. Щеше да му е по-лесно да не мисли, ако имаше музика, с която да ги заглуши, но не можеше да слуша драматични произведения като „Отело“ и „Борис Годунов“ или други опери, докато Луси е наоколо. Или който и да било друг.

Искаше му се тя да дойде и да поговори с него. Искаше тя да е наблизо; искаше да е надалеч. Искаше тя да си тръгне, да остане, да си свали дрехите... Не можеше да се избави от това желание. Да е по цял ден с нея, би било изпитание за всеки мъж, особено за толкова сладострастно копеле като него.

Потри горната част на носа си. Извади мобилния от джоба и заобиколи къщата, откъдето тя нямаше да може да го чуе.

Панда продължаваше да настоява да бягат сутрин и въпреки че тя постоянно изоставаше, той се стараеше да не се откъсва по-напред.

- Само за миг да те изпусна от поглед и ти започваш да се тътриш - промърмори той.

Вярно беше. Тя обичаше да се разхожда, за да поддържа формата си, и членуваше в спортен клуб, който посещаваше сравнително често, но не беше запалена по бягането.

- И кога се назначи за мой личен треньор?

Той я наказа, като увеличи темпото. Но накрая все пак се смили и затича по-бавно.

Убеждението й, че Панда не е пълен неандерталец, както той искаше да я накара да повярва, нарастваше едновременно с любопитството й към него и Луси реши да се впусне в разузнавателна експедиция.

- Говорил ли си с гаджето си, откакто си заминал от там, където си бил?

Изсумтяване.

- И между другото, къде е това?

- На север.

- В Колорадо? В Ноум?

- Нужно ли е да говориш?

- Женен? Разведен?

- Внимавай с онази дупка. Ако си счупиш крака, сама ще се оправяш.

Тя пое малко въздух в изгарящите си дробове.

- Ти знаеш доста подробности от живота ми. Справедливо е да зная и аз нещо за теб.

Той отново хукна напред. За разлика от нея, не се задъхваше.

- Никога не съм бил женен и това е всичко, което ще ти кажа.

- Срещаш ли се с някого?

Той я стрелна с поглед през рамо - леко съжалително.

- А ти как мислиш?

- Че от цял отбор с дами, които се борят с алигатори с голи ръце, е трудно да избереш подходяща?

Тя чу някакъв звук - не бе сигурна дали е подхилкване, или предупреждение, че се е наслушал на глупави въпроси - но в крайна сметка научи единствено, че е сам, а нищо чудно да лъжеше за това.

- Много странно - не се предаваше Луси. - Откакто дойдохме тук, маниерите ти значително се подобриха. Сигурно се дължи на блатния въздух.

Той прекоси платното и продължи да тича от другата страна на пътя.

- Въпросът е следният - подхвана тя. - Защо беше нужно да си правиш труда с всичкото онова плюене и чесане, след като, и трябва да призная, че това ме удиви, явно не ти се получава естествено?

Луси очакваше той да подмине въпроса, но се излъга.

- И какво от това? Просто се отегчих, когато разбрах, че си прекалено голяма откачалка, за да те изплаша и накарам да постъпиш така, както е редно.

Никой досега не я бе наричал откачалка, но тъй като обидата идваше от него, не я взе присърце.

- Надявал си се, че когато видя контраста между теб и Тед, ще осъзная от какво съм се отказала и ще се върна в Уайнет.

- Нещо такова. Тед е добро момче и очевидно те обича. Опитвах се да му направя услуга. Спрях, когато осъзнах, че най-голямата услуга, която мога да му направя, е да ти попреча да се върнеш при него.

Думите му бяха толкова близо до истината, че я заболя, и двамата довършиха бягането в мълчание.

Когато се върнаха в къщата, той изхлузи през глава мократа от пот тениска, грабна маркуча и се обля с вода. Косата му полепна по врата на мокри черни кичури; слънчевите лъчи обляха лицето му, когато вдигна глава към небето.

Накрая Панда остави маркуча и избърса с длан водата от гърдите си. Мургавата му кожа, късият прав нос, леко разширен в края, и големите мокри юмруци смущаващо контрастираха със съвършената мъжка красота на Тед. Панда може и да не беше такъв грубиян, за какъвто се представяше, но въпреки това не се вписваше в нейния свят.

Тя осъзна, че го зяпа втренчено, и побърза да отвърне глава. Женското й тяло съвсем явно бе привлечено от това, което виждаха очите й. За щастие, женският й мозък не беше толкова глупав.

Дните се нижеха един след друг, измина седмица, откакто бяха дошли на езерото. Луси плуваше, четеше или печеше хляб - една от малкото храни, които обичаше. Не направи само едно - не се обади на Тед, нито на семейството си.

Всяка сутрин, след бягането, Панда се появяваше в кухнята с мокра от душа коса, с временно пригладени къдрици, макар тя да знаеше, че те много скоро отново ще щръкнат.

Той взе от масата първото, но далеч не и последното, както тя подозираше, от топлите овесени хлебчета, които току-що бе извадила от фурната, разчупи го акуратно надве и намаза всяка половина с една лъжица портокалов мармалад.

- Тед знаеше ли за лекарските ти умения, когато ти позволи да го зарежеш? - попита Панда, след като преглътна втората хапка.

Апетитът й изведнъж изчезна и тя остави върху чинията своето хлебче.

- Тед не яде много въглехидрати. - Не беше вярно, но тя в никъв случай нямаше да признае, че така и не бе намерила време да изпече хляб за годеника си.

Луси се бе научила да готви, когато вече бе пораснала, под фулиеобразните лампи от неръждаема стомана, които висяха в кухнята на Белия дом. Там тя се спасяваше, когато караниците ни сестрите и брат й започваха да й късат нервите. Беше се учила от най-добрите готвачи в страната и сега Панда, вместо Тед, се възползваше от готварските й умения.

Той завинти капака на бурканчето с мармалад.

- Тед е от тези мъже, които са се родили под щастлива звезда. Ум, пари, изисканост. - Бутна бурканчето на полицата в хладилника и затръшна вратата. - Дори целият останал свят да потъва, Тед Бодин ще плава с развети платна.

- Да, но миналия уикенд той потъна доста надълбоко - изтъкна Луси.

- Вече го е преживял.

Тя се помоли наум това да е истина.

Близо до къщата езерото Кадо беше плитко, с блатисто дъно, затова тя не плуваше там, но когато бяха по-навътре в езерото, скачаше във водата от малката лодка, която вървеше заедно с къщата. Панда никога не влизаше във водата с нея и осем дни след пристигането им - единайсет след като бе избягала от църквата - тя го попита за това, докато плуваше край малката лодка.

- Странно, че такъв корав тип като теб се бои да се потопи във водата.

- Не мога да плувам - отвърна той и подпря босите си крака върху напукания борд на лодката. - Никога не съм се учил.

Тя бе видяла колко много обича да плава с лодката и думите му й се сториха странни. И защо никога не сваляше дънките си? Луси се обърна по гръб и опита нов подход.

- Не искаш да видя кльощавите ти крака. Страх те е, че ще ти се подигравам. - Сякаш някаква част от тялото му можеше да бъде по-малко мускулеста...

- Харесвам дънки - заяви той.

Тя пусна краката си и ги заразмахва във водата.

- Не разбирам. Тук е горещо като в сауна и ти тутакси сваляш тениската, тогава защо не носиш шорти?

- Имам белези. Стига толкова приказки.

Панда може би казваше истината, но Луси се съмняваше. Когато се облегна на кърмата, слънчевата светлина позлати смуглата му пиратска кожа, а полупритворените му очи я гледаха по-скоро апатично, отколкото заплашително. Заля я поредната от онези нежелани вълни... или нещо подобно. Искаше да мисли, че това е обикновено любопитство, но беше нещо повече. Неволна възбуда.

И какво? Бяха минали почти четири месеца откакто с Тед се бяха любили, а тя беше обикновено човешко същество. Какво лошо имаше, след като нямаше намерение да се поддава на греховните помисли? При все това искаше да го накаже, задето заради него мислеше за това, което не биваше.

- Колко странно, че нямаш татуировки. - Тя заплува кучешката към кърмата. - Никакви танцуващи голи жени по бицепсите, никакви цинични надписи по кокалчетата на пръстите. Нямаш дори от онези противни железни кръстове. Не се ли боиш, че ще те изритат от рокерския клуб?

Проблясващата светлина, отразена от водата, смекчаваше очертанията на острите му скули.

- Мразя иглите.

- Не плуваш. Мразиш иглите. Страх те е да си показваш краката. Май доста си сбъркан, а?

- Ти си последната личност, която може да упреква другите, че са сбъркани.

- Вярно е. Поднасям най-дълбоките си извинения. - Тя успя да издаде нещо, наподобяващо неговите презрителни изсумтявания.

- Кога смяташ да се обадиш на родителите си? - изтърси Панда ни в клин, ни в ръкав.

Тя се гмурна и остана под водата колкото можа по-дълго.

- Мег им е казала, че съм добре - обяви, когато изплува на повърхността, макар да знаеше, че не е същото, като да говори лично с тях.

Липсваха й заяжданията на Шарлот и Холи, мелодрамите на Трейси, обърканите преразкази на Андре за последния научнофантастичен роман, който е прочел. Мъчно й беше за Нийли и Мат, но мисълта да вдигне телефона и да им се обади я парализираше. Какво би могла да им каже?

Панда й помогна, не особено нежно, да се качи обратно в лодката. Евтиният и черен цял бански се бе набрал нагоре, но той сякаш не забеляза. Той запали извънбордовия двигател и те чаплаваха към кея. Докато изключваше мотора, тя взе джапанките, но преди да скочи от лодката, той изрече:

- Аз трябва да се връщам на работа. Утре заминаваме.

Луси знаеше, че това уединение не може да продължи дълго, но още не бе готова да продължи напред. Нямаше сили да гради планове за бъдещето. Беше парализирана, приклещена между съсредоточената организирана личност, каквото беше, и обърканата неуверена жена, в която се бе превърнала. Паниката, която винаги я дебнеше зад ъгъла, изригна в нея.

- Не съм готова.

- Това си е твой проблем. - Панда се зае да завързва лодката. - Пътьом ще те хвърля на летището „Шривпорт“.

- Няма нужда - преглътна Луси. - Аз оставам тук.

- И как ще изкарваш пари?

Вече трябваше да е решила този проблем, но така и не бе успяла. Макар че не желаеше да го признае, никак не й се нравеше идеята да остане сама в къщата без него. Удивително колко спокойно се чувстваше в компанията на този невероятно тайнствен непознат. Много по-спокойно, отколкото с Тед. С Панда нямаше нужда да се преструва на по-добра, отколкото беше.

Той излезе от лодката.

- Ето какво предлагам. Ако довечера се обадиш на родителите си, ще можеш още малко да попътуваш с мен.

Луси се покатери на пристана.

- Още колко дълго?

- Докато не ми писне от теб - измърмори той, приключил със завързването на лодката.

- Така може би няма да стигна и до следващия град.

- Това е най-доброто, което мога да ти предложа. Помисли си.

Луси почти се зарадва, че той я принуждаваше да направи това, което тя трябваше да стори още от самото начало, затова кимна.

Вечерта тя се опита колкото можа по-дълго да отложи телефонния разговор, суетейки се с различни домакински занимания, докато той не изгуби търпение.

- Обади им се.

- По-късно - смънка тя. - Първо трябва да си събера багажа.

- Страхливка - подсмихна се той презрително.

- А теб какво те е грижа? Това не те засяга.

- Разбира се, че ме засяга. Майка ти беше президент на тази страна. Това е мой патриотичен дълг.

Луси грабна телефона. Докато набираше номера, съжали, че нито веднъж не бе успяла да се добере до телефона му, докато той не я гледаше. Въпреки че излезе на верандата, той я виждаше през прозореца.

Сърцето й се разтуптя, когато чу познатия дрезгав глас на Мат. С усилие преглътна напиращите сълзи.

- Татко...

- Луси! Добре ли си?

- Горе-долу. - Гласът й пресекна. - Съжалявам. Знаеш, че за нищо на света не бих причинила болка на теб и на мама.

- И двамата го знаем. Луси, ние те обичаме. Нищо не може да промени това.

Думите му забиха ножа на вината още по-навътре в раната й. Те й бяха дали всичко, без да очакват нищо в замяна, а ето как тя им се бе отплатила. Преглътна сълзите.

- Аз също ви обичам.

- Трябва да седнем и да обсъдим случилото се. Да разберем защо си се притеснявала да говориш открито с нас за това. Искам да си дойдеш у дома.

- Зная. Как... как са децата?

- Холи ще спи при приятелка, а Шарлот се учи да свири на китара. Андре има гадже, а Трейси ти е много сърдита. Колкото до дядо ти... Можеш да си представиш как е приел случилото се. Предлагам да пийнеш нещо по-силно, преди да му се обадиш. Но първо трябва да поговориш с майка си. Може да си на трийсет и една, но все още си част от това семейство.

Той не би могъл да каже нещо, което да я накара да изпита по-голямо омерзение към себе си.

- Луси? - Беше Нийли. Баща й й бе предал телефона.

- Съжалявам - заяви младата жена припряно. - Наистина.

- Не се тормози за нищо - тутакси отвърна майка й. - Не ме интересува, че си зряла жена. Ние искаме да се прибереш у дома.

- Аз... аз не мога. - Луси прехапа устни. - Бягството ми още не е завършило.

От всички хора Нийли най-малко можеше да оспори това и дори не се и опита.

- Кога мислиш, че ще завърши?

- Аз... още не зная.

-Дай ми да говоря с нея! - чу се в телефона писъкът на Трейси.

- Ние дори не сме подозирали, че си била толкова нещастна - промълви Нийли.

- Не бях. Не бива да мислиш така. Просто... Не мога да обясня.

- Щеше ми се поне да се опиташ.

- Дай ми телефона! - извика Трейси.

- Обещай, че ще се обаждаш - настоя майка й. - И обещай, че ще позвъниш на дядо си.

Преди Луси да обещае каквото и да било, Трейси грабна телефона.

- Защо не ми се обади? За всичко е виновна тази Мег. Нена-ииждам я. Изобщо не биваше да слушаш какво ти приказва. Тя ревнува, защото ти се омъжваш, а тя - не.

- Трейси, зная, че те разочаровах, но вината не е на Мег.

Малката й сестричка Бътън се бе превърнала в осемнайсетгодишен вулкан от страст.

- Как е възможно в една минута да обичаш някого, а в следващата да го разлюбиш?

- Не беше точно така.

- Ти си егоистка. И глупачка.

- Съжалявам, че те разстроих. - Трябваше да приключи с това, преди окончателно да е изгубила смелостта си. - Ще дадеш ли телефона на другите?

През следващите десет минути Луси узна, че Андре все още говори по телефона с Тед, че Холи ще се яви на прослушване за роля в една пиеса, а Шарлот е научила да свири на китара „Пияният моряк“. Всеки разговор беше по-болезнен от предишния. Чак след като затвори, Луси осъзна, че и тримата зададоха въпроса, който не се бяха решили да поставят родителите й.

Луси, къде си?

Панда излезе на верандата зад нея и взе телефона, преди тя да успее да провери списъка с обажданията му. Дали се бе свързал с папараците, или не? Той изчезна вътре и когато и тя най-после го последва, той гледаше бейзболен мач.

- Трябва да проведа още един разговор - обяви Луси.

Панда я изгледа изпитателно.

- Напоследък телефонът нещо прави номера. Кажи ми номера и аз ще го набера вместо теб.

- Мога да се справя.

- Апаратът е доста капризен.

Време беше да сложи край на тези игри.

- Искам да видя телефона ти.

- Зная.

- Ако няма какво да криеш, ще ми позволиш да погледна.

- Кой е казал, че няма какво да крия?

Той явно се забавляваше и това не й се нравеше.

- Ти знаеш всичко за мен, а аз не зная нищо повече за теб от това, което знаех преди единайсет дни. Дори не знам истинското ти име.

- Симпсън. Брад.

- Боиш се, че ще видя номера на „Нашънъл Енкуайър“ на бързо избиране?

- Няма.

- Тогава някой друг таблоид? Или контактуваш със сериозните издания?

- Наистина ли мислиш, че човек като мен ще си шушука с пресата?

- Може би. Аз съм твоят печеливш билет от лотарията.

Той сви рамене, изпъна крак и извади телефона от джоба си.

- Ето, забавлявай се.

Фактът, че й даваше телефона, я наведе на мисълта, че тя няма да намери никакви тайни, и се оказа права. Единственият номер, записан в паметта, беше този, на който тя току-що бе позвънила. Луси му върна апарата.

Докато влизаше в къщата, гласът му се разнесе зад гърба й, тих и леко хриплив.

- Виждам те като много неща, но печелившият билет от лотарията не е сред тях.

Луси не знаеше какво има предвид и предпочете да се престори, че не го е чула.

Панда заряза бейзболния мач, който не гледаше, и се върна на верандата. Крайно време беше да проведе сериозен разговор със себе си. Сякаш не го бе правил през последните две седмици.

Бъди най-добрият в това, което умееш. Това беше неговият девиз. Бъди най-добрият в това, което умееш, и стой далеч от това, в което не си. А кое беше начело в този списък? Емоционалните тъпотии.

Нo всеки мъж би откачил, ако толкова дълго остане насаме с нея. В тези шорти и тениски тя приличаше на дяволски секси петнайсетгодишна тийнейджърка, от което би трябвало да му призлее, но стомахът му не се преобръщаше, защото тя не беше на петнайсет.

Той се бе оказал пленник на възбудата, негодуванието и страха. Втренчи се в нощния мрак, опитвайки се да не се поддава на бушуващите в гърдите му чувства. И безславно се провали.

Лууси изучаваше отлепените тапети в спалнята си. Утре сутринта заминаваха, а Панда оставаше за нея същата глупачка, както и когато се качи на мотоциклета му. Дори не знаеше истинското му име. А още по-важно - не знаеше дали той ще продаде историята й на жълтата преса, или не.

Не бе вечеряла и отиде в кухнята, за да си приготви купа с овесени ядки. През прозореца видя Панда на верандата, отново загледан в езерото. Зачуди се за какво мисли.

Изсипа в купата малко от кутията с овесени ядки и я отнесе всекидневната. По телевизията с приглушен звук вървеше Американският президент“. Тъкмо се канеше да седне, когато видя нещо приличащо на визитна картичка, подаващо изпод възглавницата на дивана. Тя я измъкна.

ФЕРИБОТ,, ЧЕРИТИАЙЛАНД“

ПОСТОЯНЕН ПРОПУСК No 3583

Тук започва вашето истинско

мичиганско приключение

Дали бе изпаднала от портфейла на Панда, или предишният притежател го е изгубил? Имаше само един начин да разбере. Тя върна обратно картичката под възглавницата, оставяйки я точно, където я бе намерила.

На следващата сутрин я нямаше.

5.

Най-после Луси знаеше за Панда нещо, което той не искаше да разкрива. Това би трябвало да повдигне духа й, но младата жена не искаше да напуска езерото Кадо, затова в деня на тръгването се чувстваше потисната и тъжна. Тя го убеди да спрат в Тексаркана, където, въоръжена с фалшивия корем, демонстративно си купи предплатен телефон. Заяви му да го впише в списъка с разходите.

Веднага щом пресякоха границата на Арканзас, се наложи да спрат в един тунел, за да изчакат да спре проливният дъжд. Тя го попита къде отиват, без да очаква отговор. Но той я изненада.

- До вечерта трябва да сме в Мемфис - рече, без да уточнява повече подробности.

Мотоциклетът му имаше тексаски номера, той почиваше на границата на Луизиана, в момента бяха на път за Тенеси и като капак имаше постоянен пропуск за ферибота на остров някъде в Мичиган. Дали това бе обичайна практика на пътуващите строителни работници, или просто стил на живот на един странник? Жалко, че и тя не беше толкова загадъчна, но беше трудно да пазиш тайни, когато животът ти е бил на показ още от тийней-джьрските години.

За през нощта отседнаха в затънтен хотел в Арканзас, близо до границата с Тенеси. Луси огледа боядисаните стени от шлакбетонни блокчета и грозните червеникавокафяви покривки на леглата.

- Сигурна съм, че наблизо има хотел „Хайът“.

Той метна багажа си на по-близкото легло до вратата.

- Тук ми харесва. Има характер.

- Характери. Ще имаме късмет, ако онези наркодилъри, които се спотайват отвън, не нахлуят и не ни убият, докато спим.

- Именно заради това не може да си в отделна стая.

- Не може да съм в отделна стая, защото ти обичаш всичко да усложняваш.

- Вярно е. - Той наклони глава и я удостои с една от премерените си презрителни рокерски насмешки. - Освен това така мога да те видя гола.

- Желая ти късмет в това. - Луси грабна пижамените шорти

И тениската, които купи в Кадо, и се отправи към банята. Заключи се и пое дълбоко дъх. Беше достатъчно развълнувана и смутена, след като през целия ден бе притисната до гърба му, иъзбудена от друсането на големия мотоциклет. Не се нуждаеше от допълнително изкушение.

Банята с тънки стени не беше по-голяма от телефонна будка и при всяко движение лакътят и се удряше в пластмасовите па-пели. Тя се опита да си представи как Панда напъхва тялото си и това малко и неудобно пространство.

Голото си тяло.

Луси отпусна ръце от гърдите, които насапунисваше твърде дълго. Тя беше просто жена. Не беше нейна вината, че Панда събуждаше първичните й инстинкти. Имаше нещо примитивно в него. Той беше земен и порочен, як и мускулест. Създаден за секс. Груб и разюздан, толкова различен от секса с Тед, който беше златен стандарт за мъжкото еротично съвършенство - изкусен, неуморим, всеотдаен любовник.

Чак сега Луси събра смелост да признае колко я потискаше и й тежеше тази всеотдайност. Тя искаше да даде същото, което получаваше, но то бе толкова идеално, че тя нямаше представа как да му отвърне равностойно и заради това сексът не беше толкова добър, колкото би трябвало. Луси се притесняваше дали охканията й не са прекалено шумни, движенията твърде тромави, милувките й прекалено неуверени, груби, несръчни и не там, където трябва. Ами ако се тутка твърде много, преди да свърши, или бедрата й се тресат като желе? Ами ако пръдне?

Целият онзи стрес.

С Панда щеше да бъде различно, толкова лесно. Той щеше да мисли само за себе си. А и на кого му пукаше какво прави тя или какво си мисли той за това? Тя можеше да откликне или не, в зависимост от настроението си. Нямаше да има нужда да се тревожи как думите, действията, стоновете - или липсата им - му въздействат.

Мисълта просто да получи това, което искаше от един мъж, който не се интересуваше от нищо друго, освен от достъпа до женско тяло, я възбуждаше. Докато беше в горните класове на гимназията или колежа, тя си бе фантазирала за дивите и необуздани мъже, които понякога срещаше: сина на богата светска дама, който допълваше издръжката си, пласирайки наркотици; звездата на баскетболния отбор на колежа с широка усмивка, който преписваше на изпити; момчета със самоуверени походки и цигари, висящи от ъгълчетата на устните им, които караха прекалено бързо, пиеха твърде много и тренираха телата вместо умовете си. А сега - за Панда.

Как ще реагира той, ако тя излезе гола? Не си представяше, че той ще се отвърне.

Пътуването бе към своя край. Тя го разбираше, макар че той нищо не бе уточнил. Още утре можеше да я зареже. Щеше ли някога да има по-подходяща възможност за свободен, мръсен, необвързващ секс? Такъв шанс се падаше веднъж в живота. Нима щеше да го пропусне?

Преди две седмици тя бе сгодена за друг мъж - мъж, когото в много отношения все още обичаше. Да скочи в леглото с Панда, би било непростимо.

При все това идеята не бе съвсем отблъскваща.

Изпита безразсъдното желание да обсъди проблема с Тед. Той винаги беше толкова трезвомислещ, а тя в момента не можеше да преценява обективно.

Докато се подсушаваше, продължаваше да мисли за това. Знаеше какво иска. Не знаеше какво иска. Най-накрая се реши на страхлив компромис. Омота протритата хотелска кърпа около тялото си, отвори вратата на банята и каза:

-Не гледай.

Той погледна. Дори не се опита да бъде по-деликатен, а я огледа от глава до пети така, че кожата й пламна. Изминаха няколко дълги секунди, преди той да заговори:

- Сигурна ли си за това? -- Никакви игри. Право в целта. Истински Панда.

-Не.

- Трябва да си напълно сигурна.

- Не съм.

Той се замисли над думите й по-дълго, отколкото Луси очакваше. Най-накрая се надигна от леглото и съблече тениската си през глава.

- Трябва да взема душ. Ако като изляза от банята, тази кърпа все още е на теб, хвърли я.

Това никак не й хареса. Не фактът, че той трябваше да вземе душ - тя отлично знаеше колко потни и мръсни са след дългото пътуване - а това, че разполагаше с повече време за мислене, отколкото смяташе. Дали това беше най-добрият начин да заличи окончателно Тед, или възможно най-лошият?

Вратата на банята хлопна с трясък. Той бе оставил телефона си, което означаваше, че е изтрил евентуално всичко компрометиращо. Луси бързо набра номера.

- Мег...

- Луси? Миличка, добре ли си?

- Аз... Добре съм.

- Защо шепнеш?

- Защото... - Луси замълча. - Ще бъда ли... ами... истинска развратница, ако преспя с някого сега? Имам предвид, след около десет минути?

- Не знам. Може би.

- И аз така си помислих.

- Харесваш ли го?

- Може да се каже. Не е Тед Бодин, но...

- Тогава определено трябва да преспиш с него.

- Иска ми се, но...

- Бъди развратница, Луси. Ще ти се отрази добре.

- Предполагам, че ако наистина исках да ме разубедят, щях да се обадя на някой друг.

- Това трябва да ти говори много.

- Права си. - Водата в банята спря. Панда беше счупил досегашния си рекорд по бързо вземане на душ. - Трябва да вървя - рече Луси припряно. - Ще ти се обадя, когато мога. Обичам те. - Тя затвори.

Вратата на банята се отвори. Ето че и двамата бяха загърнати с протрити кърпи, а кърпата на Панда бе увита толкова ниско, че тя виждаше целия му мускулест корем... и голямата издутина отдолу.

Той държеше в ръка дрехите си, мократа му коса висеше на оплетени кичури, устните му бяха стиснати в нещо като сърдита гримаса. Капки вода блестяха върху гърдите и голите му крака, по които - никаква изненада - нямаше и следа от загрозяващи белези. Удивителното беше, че бяха загорели, имайки предвид факта, че не ги бе излагал на слънце. А още по-изумително беше, че изглеждаше мрачен за мъж, на път да извади късмет с жена.

Кимна към кърпата й.

- Все още размишлявам - оповести тя.

- Не, не размишляваш. Вече си решила. - Той извади портфейла от джоба на дънките, отвори го и извади презерватив. -Имам само един, затова се надявам да се развихриш.

- Може би. А може би не - тросна се тя. - Зависи от настроението ми. - Дръзкият й отговор я въодушеви.

Той пусна дрехите на пода, приближи се към нея и пъхна показалец под плата между гърдите й. Едно дръпване и кърпата падна на килима.

- Време е да вкусим забранения плод - прошепна дрезгаво.

Кой беше забраненият плод? Тя или той? Луси не искаше да мисли, само да чувства. Той сведе глава към рамото й, но тя не възнамеряваше да остава единственият гол човек в стаята, затова смъкна кърпата му. Тя падна между краката й и телата им се допряха.

Устните му докоснаха ключицата й. Леко я гризнаха. Придвижиха се към шията й. Той не се бе обръснал, наболата му брада одраска леко кожата й и по тялото й пробягаха тръпки.

Днес тя бе прекарала няколко часа, притисната към тялото му, и сега, когато бе решила да се впусне в тази авантюра, искаше да го почувства изцяло. Плъзна длани върху гърдите му. Устните му се задържаха под ухото й. Тя не искаше той да я целува, затова се извърна, преди да достигнат нейните устни. Движението разкри шията й и той откликна на поканата.

Много скоро ръката му обхвана гърдата й, палецът му разтърка зърното й. Гореща кръв запулсира във вените й. Той щипна зърното й, а тя - неговото. Дишането му се учести, нейното също. Той обгърна дупето й в шепи, повдигна я и я отнесе до леглото, което тя бе избрала за свое. Никакви целувки. Никакви милувки. Нищо, което можеше да й напомни за Тед.

С една ръка Панда отметна завивките. Когато паднаха върху чаршафите, Луси неволно го одраска. Не й пукаше. Заби пръсти в непокорните му къдрици и ги дръпна, защото й се искаше.

- Оох.

- Без приказки - нареди тя.

- Харесваш го по-грубо, така ли?

Да. Точно това искаше. Никакво внимание или загриженост. Никакви нежни ласки.

Тя плъзна ръце между краката му и го стисна. Не толкова силно, че да му причини болка, но достатьчно, за да го накара да се почувства поне малко уязвим.

- Внимавай - предупреди Панда.

-Ти внимавай - озъби се тя.

Той се надвеси над нея, а ъгълчето на садистичните му устни меко се изви нагоре.

-Виж ти, оказа се пълна с изненади... - И изведнъж прикова китките й към леглото и я притисна върху матрака с тялото си.

Разтърси я опасен трепет.

Той прокара небръснатата си брадичка по зърното й. Възхитително болезненото усещане я накара да ахне. Той отново го направи. Тя се изви под него, разкривайки цялата си уязвимост.

-Надявах се на малко повече любовна игра - той разкъса със зъби обвивката на презерватива, - но щом го искаш така...

Луси никога не си бе представяла, че някой може толкова светкавично да си сложи презерватив. Той отново стисна китките й. С един мощен тласък проникна в нея.

Тя отново ахна. Краката й се разтвориха. Той не й даде време да свикне с големината му и тутакси се зае да помпа. Никакъв финес. Само дълбоки, мощни тласъци, достигащи до всяка фибра. Тласъци, които искаха от нея единствено покорство, което тя не бе склонна да даде. Обви пети около прасците му. Изпъна се под него. Зъбите му блеснаха, когато той се усмихна.

Не след дълго по челото му заблестяха капки пот, но той продължи бясно да се движи. Отказваше да се освободи, докато тя не го стори.

Нo Луси нямаше намерение да свършва първа. Щеше да издържи докрай. По-добре да умре, отколкото да му позволи да спечели тази битка, която, като повечето войни, изгуби смисъла ги. Потъмнелите му очи се изцъклиха. Тялото му натежа. От устните й се изтръгна стон. Още един. Хватката му върху китките й леко отслабна. Тя обви ръце около хълбоците му. Заби ноктите в кожата му. Не му дължеше нищо.

И знаейки това, му отдаде всичко.

В този миг той изгуби битката.

Гърбът му се изви, раменете му се повдигнаха, бедрата потръпнаха. Буря. Трус. Потоп.

-Искаш ли бира? - попита Панда, след като свършиха, без да я гледа, истински огромен неандерталец. Нe. Искам да спя. Сама. - Луси посочи към другото легло възможно най-грубо.

На него, изглежда, му беше все едно.

На следващата сутрин я събуди проскърцването на мотелската врата. Тя се насили да отвори очи. Панда стоеше на прага, с две чаши кафе, които навярно бе взел от рецепцията. Да бъде уличница, беше съвсем ново преживяване - не толкова забавно на следващата сутрин. Искаше й се да покрие главата си с чаршафа и да го помоли да си тръгне. Не докосна чаршафа и нацупи свадливо устни.

- Искам кафе от „Старбъкс“.

- Побързай и се облечи. - Той остави чашата върху скрина.

Ако се преструваше, че предишната нощ не се е случила, само щеше да се почувства по-зле.

- Предполага се, че сексът повдига настроението. А теб каква оса те е ухапала?

- Реалният живот - изрепчи се той, бодлив като еднодневната си набола брада. - Ще те чакам отвън.

Дотук с любезното бъбрене, но какво я бе грижа? Тя бе скъсала още едно звено - последното - от веригата, свързваща я с Тед. Той вече не беше последният мъж, с когото бе спала.

Когато тя излезе от мотелската стая, Панда стоеше нетърпеливо до мотоциклета, от едната му ръка висеше каската й, а в другата държеше чаша кафе. Заради бурята от предишната нощ въздухът беше наситен с влага, но Луси се съмняваше, че тъкмо това е причината той да прилича на бомба с часовников механизъм, която всеки миг ще се взриви. Да се опитва да призове цялата дързост и смелост на някогашното четиринайсетгодишно момиче - четиринайсетгодишна девственица - в този случай беше безсмислено, но що се отнася до Вайпър, нейното рокерско алтереро? Очите й се присвиха.

- Споко, пич.

Мили боже! Наистина ли каза това?

Той се намръщи и метна чашата в препълненото кошче за боклук.

- Минаха две седмици, Луси. Време е.

- Не и за мен, бейби. Аз току-що започвам.

Тя го сащиса не по-малко, отколкото себе си.

- Каквото и да си мислиш, че правиш - изгледа я той кръвнишки, - престани.

Тя грабна каската от ръцете му.

- Може би ти искаш да висиш цял ден тук и да дрънкаш, но аз искам да се повозя.

Докато закопчаваше каската, той промърмори нещо под нос, но тя не можа да чуе, и двамата потеглиха. Много скоро прекосиха границата на щата Арканзас и стигнаха до покрайнините и Мемфис. До вчера Панда избягваше магистралите, но не и днес. Той профуча покрай табелата „Грейсланд“, престрои се в другото платно и се вля в трафика на друга магистрала. Не след дълго отби по страничното шосе на изхода. Цялата радост от дрьзкото й поведение се изпари, когато видя крайпътния знак:

МЕЖДУНАРОДНО ЛЕТИЩЕ „ МЕМФИС “

Луси стисна ребрата му и изкрещя:

- Къде отиваш?

Той не отговори.

Но тя знаеше. Предателството му беше толкова голямо, че не можа да го преглътне.

Панда спря пред зоната за заминаващи и паркира между два Суна.

- Край на пътешествието.

Изрече го така, сякаш нямаше значение, сякаш тя трябваше просто да скочи от седалката, да му стисне ръката и да изчезне.

Нo Луси не помръдна и той пое нещата в свои ръце. Улови ръката й и в следващата секунда и двамата стояха до мотоциклета.

- Време е да се прибираш у дома. - Той разкопча каишката. Смъкна каската й и я завърза за мотоциклета.

Дробовете й се свиха болезнено. Точно така се е чувствал Тед. Като ударен с чук по главата и измамен.

-Това аз трябва да реша - заяви тя.

Вместо отговор той смъкна раницата й и я остави на тротоара. Бръкна в една от кожените чанти, извади един плик и го тикна в ръцете й.

- Всичко, което ти е нужно, е вътре.

Тя го зяпна слисано.

- Минаха две седмици, Луси. Две седмици. Разбираш ли какво ти казвам? Чака ме друга работа.

Тя не можеше - не желаеше - да разбере какво й казва.

Той стоеше пред нея. Отчужден. Безразличен. Може би малко отегчен. Тя беше поредната жена. Поредното женско тяло. Поредната работа...

Бензин, трева или задник - никой не се вози на аванта.

И тогава нещо се промени. Между тъмните му вежди се появи малка бръчка. Клепачите му се отпуснаха, а когато отново вдигна очи, тя видя всичко, което мъжът, когото познаваше като Панда, толкова старателно се опитваше да прикрие. Видя интелект, който усърдно бе замаскирал. Видя болка и съмнение, а може би дори разкаяние. И долови дълбок, вътрешен глад, който нямаше нищо общо с тениските с циничните надписи и гадните обидни стикери.

Той леко поклати глава, сякаш искаше да се отърси от всички болезнени емоции. Ала, изглежда, не успя да го стори, защото вдигна ръце, обхвана лицето й в големите си шепи, които я докоснаха леко, като крила на пеперуда, а сините студени очи омекнаха и в тях се мярнаха нежност и безпокойство. Сведе глава и направи това, което тя не му позволи предишната нощ. Целуна я. Отначало предпазливо, после по-настойчиво, жадно впивайки устни в нейните, без да пуска лицето й, сгушено между дланите му.

Целуваше я страстно, сякаш не можеше да й се насити. А после рязко се отдръпна и се извърна, преди тя да успее да го спре. Метна се на мотоциклета и запали двигателя. Миг по-късно изчезна от света й, сред грохота на раздрънкания мотор „Ямаха Воин“, облепен със стикери, които вече не прилягаха на човека, когото тя си мислеше, че познава.

След като той замина, Луси дълго стоя на тротоара. Сърцето й се бе качило в гърлото, раницата лежеше в краката й. Минаваха автобуси. Спираха таксита. Най-после сведе поглед към плика, който й бе дал. Отвори го и извади съдържанието му.

Шофьорската й книжка. Кредитните й карти. Указания как да намери офиса на летищната служба за безопасност, където щяха да я чакат, за да я отведат във Вашингтон.

Пред очите й беше доказателството за прекрасната, задушаваща любов на родителите й. Тя знаеше, че ако поискат, те могат да я намерят. Сега разбираше защо не го бяха направили. Защото от самото начало знаеха къде е тя. Защото бяха наели телохранител.

Две седмици, Луси.

Трябваше да се досети, че щяха да постъпят така. През годините имаше няколко инцидента, когато хората бяха проявили прекалена агресия към нея... Две писма със заплахи... Веднъж я бяха съборили на земята - нищо сериозно, но достатъчно, за да се разтревожат родителите й. След като Тайните служби снеха личната й охрана, те, въпреки протестите й, наемаха частни охранители за големите събития, където смятаха, че твърде много е изложена на показ. Нима наистина си мислеше, че те ще позволят тя да присъства незащитена на толкова публична сватбена церемония? Родителите й от самото начало са плащали на Панда. Краткосрочният договор е бил продължен с две седмици, след като тя е избягала. Две седмици. Достатъчно дълго, за да стихне шумотевицата и да са спокойни, че тя ще е добре и в безопасност. Две седмици. И уреченият срок бе изтекъл.

Тя вдигна раницата, сложи бейзболната шапка и слънчевите очила и се запъти към терминала. Дай ù свободата, от която се нуждае - представи си как му заръчват. - Но се погрижи за безопасността ù.

Сега осъзнаваше това, което би трябвало да прозре от мига, в който той толкова навреме се бе появил на онази уличка. Панда никога не я остави сама. Нито веднъж не излезе сам с лодката. Придружаваше я, когато влизаха в магазините, а в ресторантите чакаше до вратата, когато излизаше от тоалетната. Колкото до онези мотели... Бе настоял да спят в една стая, защото я охраняваше. И когато се е опитвал да я изплаши, за да я накара да се прибере у дома, просто си е вършил работата. Имайки предвид колко скъпо струваха услугите на един личен телохранител, си-гурно здравата се е забавлявал, когато предложи да му плати хиляда долара.

Луси се спря до пейката зад вратите на терминала, обзета от горчиви мисли. Без никакво усилие, миналата нощ Панда бе получил голям бонус за работата си. Навярно сексът бе услуга, която той винаги оказваше на клиентите от женски пол - малко допълнително удоволствие, което да им напомня за него.

Ако много скоро не се появи в офиса на летищната охрана, ще тръгнат да я търсят. Може би вече са започнали. Ала при все това младата жена не можеше да помръдне. Споменът за онази целувка не спираше да се връща ведно с вихрушката от емоции, която бе съзряла в очите му. В момента искаше да изпитва само гняв, а не тази терзаеща неопределеност. Защо той изглеждаше толкова объркан? Толкова уязвим? Защо тя бе видяла нещо много по-дълбоко и сложно, отколкото обикновено плътско желание?

Може би беше просто игра на светлината.

Луси си припомни как обгърна лицето й, как я целуна. Нежността му...

Чиста самозаблуда. Тя не знаеше нищо за него.

Тогава защо имаше чувството, като че ли знае всичко?

Той трябваше да й каже истината. Независимо от ангажимента му с родителите й, трябваше да бъде откровен с нея. Ала това предполагаше откритост, на която той не беше способен.

Само че сега, докато стояха на тротоара, Панда й бе казал истината с очите си. Онази последна целувка й подсказа, че последните две седмици са означавали за него много повече от тлъст чек.

Тя грабна раницата и излезе през вратата на терминала, както бе избягала от сватбата си.

Половин час по-късно беше напуснала Мемфис в един нает „Нисан Сентра“. Служителят от компанията за коли под наем не разпозна името й, когато му подаде шофьорската книжка, но мъжът едва умееше да си служи с компютър и Луси знаеше, че едва ли отново може да разчита на подобен късмет.

Погледна към картата, която бе разгърнала на седалката. Най-отгоре лежеше телефонът, от който току-що бе изпратила есемес на родителите си: Още не съм готова да се върна у дома.

6.

Луси спря да пренощува в хотел „Хамптън“ в Централен Илинойс. Регистрира се под фалшиво име и плати в брой с парите, които изтегли с кредитната карта, която беше в плика и която родителите й несъмнено можеха да проследят. Щом се озова в стаята, тя измъкна фалшивия корем изпод тениската и го хвърли отвратено в кошчето. После извади покупките, които бе напазарувала преди няколко часа.

Идеята й хрумна, когато спря да зареди и почине близо до границата е Кентъки. Там видя две момичета с готик вид да се качват в раздрънкан шевролет „Кавалер“. Черният им грим и откачените прически пробудиха неочаквано, но смътно познато

чувство на ревност, което тя си спомняше от гимназията, когато се разминаваше по коридорите с екстравагантно облечени момичета. Ами ако...

Мат и Нийли никога с нищо не бяха показали, че тя трябва да се придържа към по-високи стандарти от другите момичета на нейната възраст. Но дори преди напиването си на купона тя го знаеше и затова потисна желанието да си направи пиърсинг на носа, да носи готик дрехи и да се размотава с разпасани компании. Тогава това й се струваше правилно.

Но не и сега.

Тя проучи подробно инструкциите и се зае за работа.

Въпреки че си легна късно, на следващата сутрин Луси се събуди рано. Стомахът й се бе свил на топка от вълнение. Трябваше да обърне колата и да се прибере у дома. Или може би да се отправи на запад. Да потърси просветление в онези митични пътешествия по магистрала 66'. Психиката й все още бе твърде крехка, за да разгадава тайните на мрачния мистериозен охранител. И наистина ли вярваше, че ако узнае нещо повече за него, това ще й помогне да разбере по-добре себе си?

Не можеше да отговори на този въпрос, затова се измъкна от леглото, взе набързо душ и извади дрехите, които бе купила. Тясната, плътно прилепнала черна тениска без ръкави, украсена с окървавена червена роза, бе в крещящо противоречие с късата електриковозелена туту поличка5, пристегната в кръста с черен кожен колан и чифт катарами. Беше сменила маратонките с черни войнишки боти и бе лакирала ноктите си с няколко пласта черен лак.

Но най-голямата промяна бе претърпяла косата й. Беше я боядисала в катраненочерно. После, следвайки инструкциите върху шишенцето със специален восък, оформи половин дузина дредове6, които напръска с оранжев спрей. Очерта очите си с плътна черна очна линия и защипа халка на носа си. От огледалото я гледаше войнствено осемнайсетгодишно момиче. Момиче, което по нищо не приличаше на трийсет и една годишната професионална лобистка и булка беглец.

По-късно, докато прекосяваше фоайето на път за паркинга, Луси се преструваше, че не забелязва скритите погледи, които й хвърляха гости на хотела. Още докато излизаше на заден от паркинга, краката вече я сърбяха от твърдия тюл на туту полич-ката. Ботите й бяха неудобни, гримът й - прекалено тежък, но тя започваше да се отпуска.

Рокерката Вайпър.

Панда реши тази сутрин да потича по пътеката край езерото. Обикновено красотата на чикагските небостъргачи проясняваше мозъка му, но днес не му помогна.

Трите километра станаха четири. После пет. Избърса чело с ръкава на мократа от пот тениска. Беше се върнал там, където му беше мястото, но след тишината на езерото Кадо градът му се струваше прекалено шумен, прекалено забързан.

Двама кретени на ролкови кънки му препречиха пътя. Той свърна в тревата, за да ги заобиколи, после се върна на асфалтираната пътека.

Луси беше умна жена. Би трябвало да се досети. Ала не го бе сторила и вината не беше негова. Той бе направил това, което се искаше от него.

В живота си бе наранил достатъчно хора и мисълта, че бе причинил болка на още един - при това непростимо престъпвайки границата - бе непоносима.

Край него профуча велосипедист. Панда затича по-бързо, сякаш искаше да надбяга самия себе си.

Изневиделица експлозия разцепи въздуха. Той излетя от пътеката и се хвърли на земята. Чакълът одраска брадичката му и се заби в дланите. Сърцето му блъскаше в гърдите, ушите му бучаха.

Той бавно вдигна глава. Огледа се.

Нямаше никаква експлозия. Беше изгърмял ауспухът на стар раздрънкан градинарски пикап.

Мъж, разхождащ кучето си по пътеката, го изгледа смаяно. Един бегач забави ход. Пикапът изчезна, оставяйки след себе си облак от задушливи газове, който надвисна над крайбрежния път.

По дяволите. Това не му се бе случвало от години, но ето докъде го доведоха двете седмици с Луси Джорик. Пльоснат по корем на земята. С прахоляк в устата. Имаше какво да помни следващия път, когато се опита да забрави кой е и къде е бил.

Докато километрите се нижеха, Луси не спираше да поглежда в огледалото, дивейки се на тежкия грим, мъртвешки черната коса и оранжевите дредове. Настроението й започна да се подобрява. Но дали бе готова да продължава в същия дух? Дори Тед, който толкова добре се оправяше с всичко, нямаше да може да обясни случващото се. Нито пък тя, но й харесваше това усещане за нещо различно, сякаш си бе надянала нова кожа.

Не след дълго остави Илинойс зад гърба си и се насочи към Мичиган. Дали някога Тед ще й прости? А семейството й? Или някои неща са непростими?

Близо до град Кадилак тя отби от магистралата и пое по второстепенни пътища, водещи към Северозападен Мичиган. Привечер Луси беше на опашката заедно с пет-шест други коли, чакащи да се качат на последния за деня ферибот за Черити Ай-ланд - забутано място, което тя трудно откри на картата. Мускулите й бяха сковани, очите я сърбяха, а доброто й настроение започна да се изпарява. Това, което вършеше, беше истинско безумие, но ако не стигне до края, през остатъка на живота си щеше да се терзае с мисли за Панда и онази целувка. Да се пита защо се бе озовала в леглото е един почти непознат мъж, две седмици след като бе избягала от друг мъж, оказал се прекалено добър за нея. Решението да предприеме това пътуване не бе особено логично, но през последните дни Луси сякаш не беше на себе си, а и нищо по-добро не й хрумна.

Старият ферибот, черен с жълти ивици като високоскоростните магистрали, миришеше на плесен, въжета и изгорели газове. Около десетина пътници се качиха заедно с нея. Един от тях, колежанче с раница на гърба, се опита да я заговори, като полюбопитства в кое училище учи. Тя му каза, че са я изключили от една гимназия в Мемфис, и се отдалечи, трополейки по палубата с тежките войнишки боти.

До края на пътуването остана на носа на ферибота, наблюдавайки как очертанията на острова постепенно изплуват в припадащият здрач. Островът приличаше на полегнало куче – глава в единият край, пристанище – където би трябвало да е коремът му, и фар, стърчащ като къса,дебела опашка в другия край.Ако се вярваше на туристическата брошура, островът лежеше на двайсет и четири километра навътре в езерото Мичиган. Беше дълъг шестнайсет километра и широк три километра, постоянните жители бяха около триста, а през лятото броят им се увеличаваше до няколко хиляди. Според местната търговска палата Черити Айланд предлагаше на туристите уединени плажове, девствени гори, отлични условия за лов и риболов, както и ски походи през пресечени местности и пързаляне със снегоходи през зимата. Но Луси бе дошла само за да намери отговор на своите въпроси.

Фериботът се удари леко до кея. Луси се спусна на долната палуба, за да се качи на взетата под наем кола. Тя имаше приятели в цялата страна - по целия свят - при които можеше да отседне. А ето че се бе озовала тук, готвейки се да стъпи на остров от Големите езера само заради една прощална целувка и постоянен пропуск за ферибота. Извади от раницата ключа за запалването и си каза, че и без това няма какво друго да прави, което не беше съвсем вярно. Трябваше да уреди отношенията си с някои хора, да започне нов живот, но след като не знаеше как да направи нито едното, нито другото, сега беше тук.

Пристанището беше пълно с рибарски лодки по наем, скромни туристически корабчета, а близо до малък шлеп бе закотвен стар влекач. Луси подкара по рампата към чакълестия паркинг с табела „Градско пристанище“. На двупосочната главна улица - с амбициозното название булевард „Бийчкомбър“7 - се виждаха най-различни магазини, някои овехтели, други боядисани в ярки цветове, с кичозни витрини, за да привличат туристите - „Джерис Трейдинг Пост“, „Маккинли Маркет“, имаше няколко ресторанта, две сладкарници, банков клон и пожарна станция. Разположените от двете страни на улицата табели тип сандвич, рекламираха услугите на водачи за риболов, а „Магазинът на Джейк за гмуркачи“ канеше посетителите да изследват най-близките места с останки от корабокрушения.

Сега Луси бе тук и нямаше представа къде да отиде. Спря на паркинга близо до бар, над който висеше табела „Бекасът“. Като влезе вътре, не бе трудно да различи местните от загорелите туристи, които имаха изцъклените изражения на хора, преживели твърде много за един ден. Докато последните се бяха скупчили край малките дървени маси, местните седяха край бара.

Тя се приближи до бармана, който я изгледа подозрително.

- Тук искаме лични карти.

Щеше да се засмее, ако не бе изгубила чувството си за хумор.

- Тогава какво ще кажете за един спрайт? Трябва да отседна при един познат, но изгубих адреса му - каза тя, когато мъжът й донесе питието. - Познавате ли човек, на име Панда?

Местните клиенти вдигнаха глави от чашите си.

- Може би - отвърна барманът. - А ти откъде го познаваш?

- Той... работил е за мой приятел.

- И какво е работил?

В този миг Луси установи, че Вайпър е скарана с добрите маниери.

- Познаваш ли го, или не?

Барманът сви рамене.

- Няколко пъти съм виждал го наоколо. - С тези думи я заряза и отиде да обслужи друг клиент.

За щастие, двама по-възрастни мъже, седнали в другия край на бара, явно бяха по-словоохотливи.

- Той се появи преди няколко години и купи старата къща на Ремингтън в Залива на гъските - каза единият. - Сега не е на острова. Зная със сигурност, че не е пристигнал със самолет, а ако е бил на ферибота или е дошъл с чартърна лодка, някой от нас щеше да чуе за това.

Най-после малко и провървя. Може би щеше да намери отговори на въпросите си, без да се среща с него.

Старецът подпря лакът на бара.

- Той не е от приказливите. Малко е резервиран. Никога не съм чувал с какво си изкарва прехраната.

- Да, такъв си е той - отбеляза Вайпър. - Този Залив на гъските далеч ли е от тук?

- Островът е дълъг само шестнайсет километра - обади се приятелят му. - Тук нищо не е много далеч, макар че до някои места е по-трудно да стигнеш, отколкото до други.

Упътванията им включваха объркващи завои, както и подробности като хангар за лодки, изсъхнало дърво, голям камък, върху който някой, на име Спайк, бе нарисувал със спрей пацифистки знак. Петнайсет минути след като излезе от бара, Луси безнадеждно се изгуби. Известно време се лута с колата без посока и накрая успя да излезе до главната улица. Там спря до магазина за рибарски такъми, който тъкмо затваряше за през нощта. Собственикът и даде други указания, които още повече я объркаха.

Вече се стъмваше, когато зърна очукана пощенска кутия с едва различим надпис: „Семейство Ремингтън“. Отби от шосето по изровен път и паркира пред двойна гаражна врата.

Голямата крайбрежна къща първоначално е била в холандски колониален стил, но с течение на годините са били добавяни несиметрични пристройки - тук-там по някоя веранда, еркер и малко крило. Износената дървена обшивка беше с цвета на изсъхнал плавей, а от неравните извити керемиди на покрива стърчаха два комина. Луси не можеше да повярва, че тази къща принадлежи на Панда. Това бе дом за многолюдно семейство -място, където загорели от слънцето деца да се гонят по плажа, докато майките им клюкарстват, съпрузите им разпалват барбекюто на дървени въглища, бабите и дядовците подремват под сянката на верандата, а кучетата се излежават лениво на слънце. На Панда повече би му подхождала порутена рибарска хижа, а не просторна къща като тази. Но адресът съвпадаше, а местните хора съвсем ясно й казаха фамилията Ремингтън.

Обикновената входна врата се намираше вдясно от гаража, в който можеха да се поберат две коли. На предната веранда се виждаше очукано глинено гърне с изсъхнала пръст, в която бе забучено американско знаме, останало от отдавна забравен Четвърти юли. Вратата бе заключена. Луси пое по обраслата с бурени пътека, която заобикаляше къщата и водеше към водата, когато се натъкна на просторна остъклена веранда с издадена напред открита площадка и редица прозорци с изглед към уединения залив, зад който се ширеше езерото Мичиган.

Луси обиколи още веднъж къщата, търсейки начин да влезе, но навсякъде бе заключено. По пътя до тук бе видяла две странноприемници, няколко пансиона и малки мотели, предлагащи нощувка и закуска, където би могла да отседне. Но първо искаше да огледа къщата отвътре.

Тя промуши ръка през дупката в мрежестата врата и вдигна резето. Дъските проскърцаха под краката й, докато се промъкваше между шезлонгите с плесенясали ленени възглавници, които някога са били яркосини. Счупени вятърни камбанки, изправени от лъжици, висяха накриво в единия ъгъл, а в другия бе тикнат стар забравен вентилатор. Вратата към къщата бе заключена, но това не спря Вайпър. Тя разби едно от малките стъклени прозорчета е ръждясала градинска лопатка, бръкна нътре и завъртя ключалката.

Когато пристъпи в старомодната кухня, я лъхна на застояло като при всяко отдавна затворено помещение. Навремето някой много неуместно бе боядисал високите дървени шкафове в убито зелено. На вратичките им, както и на чекмеджетата, се бяха запазили оригиналните дръжки. В кухненската ниша бе натикана прекалено голяма и изключително грозна дървена маса, нескопосана имитация на викториански стил. Върху издраскания ламиниран кухненски плот бяха подредени стара микровълнова печка, нова кафе машина, блок за ножове и голяма стара глинена солница, от която стърчаха изкривени шпатули и обгорени пластмасови лъжици. До умивалника се мъдреше керамично прасе, облечено като френски сервитьор.

Неканената гостенка запали лампите и огледа долния етаж. Обиколи всекидневната, разходи се из остъклената веранда, надникна в задушния кабинет и накрая стигна до голямата спалня на първия етаж. Покривка на бели и тъмносини карета застилаше голямото двойно легло, от двете страни се виждаха нощни масички във формата на макари за кабели. Мебелировката се допълваше от скрин с три чекмеджета и две разнородни кресла. Върху стената в евтини рамки висяха две картини на Андрю Уайът8. В дрешника бяха окачени анорак, дънки, бейзболна шапка на „Детройт Лайънс“, а под тях бяха оставени маратонки. Съдейки по размерите, можеха да принадлежат на Панда, но това едва ли би могло да бъде достатъчно доказателство, че е нахлула в правилната къща.

Прилежащата баня беше облицована със старомодни фаянсови плочки в синьо-зелен цвят, а новата бяла завеса за душ не подсказваше нищо повече. Тя се поколеба, но после отвори аптечката. Четка за зъби, конци за зъби, „Адвил“ и бръснач „Атра“.

Върна се в кухнята и огледа старателно единствения предмет, който явно се отличаваше от останалите - супермодерна немска кафе машина, каквато можеше да си позволи високоплатен охранител, който обичаше хубавото кафе. Но чак това, което откри в хладилника, я убеди, че не е сгрешила мястото. Върху почти празния рафт Луси зърна бурканче с портокалов мармалад, точно от същата марка, който Панда мажеше върху нейните домашно опечени хлебчета.

- Истинските мъже ядат само желе от грозде - бе заявила тя, когато го видя да взема същото бурканче в бакалията близо до езерото Кадо. - Говоря сериозно, Панда. Ако купуваш портокалов мармалад, трябва да смениш пола върху личната си карта.

- Това обичам. Налага се да го приемеш.

В хладилника имаше още шест кутии кока-кола. Никаква бира. Докато пътуваше с колата и километрите се навъртаха, Луси не бе спряла да мисли за онази първа сутрин, когато се бе събудила в къщата край езерото и бе видяла празните бутилки от стека, който Панда бе купил предишната вечер. Кой телохранител ще пие по време на работа? Колкото и да напъваше паметта си, не можеше да си спомни да го е виждала наистина да пие, освен няколкото глътки, преди тя да влезе в гората, и как пресушава бутилката, когато излезе. Припомни си и за стека с шест бутилки, който бе донесъл първата нощ в онзи мотел. Но колко бира в действителност го бе видяла да изпива? Не повече от няколко глътки. Колкото до времето, прекарано край езерото Кадо... Той пиеше само кока-кола.

Тя погледна към стълбата, водеща към втория етаж, но нямаше желание да продължи с огледа. Вече напълно се бе стъмнило, а тепърва трябваше да намери място, където да пренощува. Но не искаше никъде да ходи. Искаше да спи тук, в тази голяма призрачна къща, изпълнена със спомените за отминали лета.

Луси се върна в голямата спалня на първия етаж. Грозни вертикални щори закриваха плъзгащите се врати, от които се излизаше на откритата веранда, а единствената заключалка беше отрязаната дръжка на метла, затъкната в релсата. След малко разузнаване, тя откри купчина от същите боксерки с ниска талия, които Панда бе купил по време на едно пазаруване, както и чифт черно-бели карирани шорти за плуване. Тя извади вещите си от колата, заключи вратата на спалнята, за да не влезе някое диво животно, и се устрои за през нощта.

Необясними проскърцвания смущаваха съня й, а на зазоряване сънува кошмар, че тича из къща с твърде много стаи, но без нито един изход. Сънят я събуди.

В стаята беше студено, ала тениската бе прилепнала към тялото й. Ранната утриина светлина проникваше през вертикалните щори. Луси се протегна, но изведнъж рязко се изправи в леглото, когато чу прещракването на ключалка.

Едно момче влезе през вратата, която тя бе заключила, преди да си легне.

- Махай се! - изшептя тя.

Момчето изглеждаше не по-малко стреснато от нея, но бързо се окопити. Големите му очи се присвиха и то доби войнствен вид, сякаш тя бе натрапникът.

Луси преглътна с усилие и седна на леглото. Ами ако беше сбъркала къщата?

Момчето носеше торбести, не особено чисти сиви спортни шорти, яркожълта тениска с щампована отпред електрическа китара и протрити маратонки без чорапи. Беше афроамериканче, а кожата му беше няколко нюанса по-светла от тази на брат й Андре. Дребно и мършаво - може би десет- или единайсетгодишно - детето имаше къса бухнала коса, възлести колене, дълги ръце и враждебно, агресивно изражение, сякаш предизвикваше целия свят. Може би този образ щеше да бъде по-убе-дителен, ако войнственият му вид не контрастираше с невероятно красивите златистокафяви очи, обрамчени с гъсти мигли.

- Ти не трябва да си тук - заяви момчето и вирна брадичка.

- Панда каза, че мога да остана - набързо скалъпи Луси лъжата.

- Той нищо не е казал на баба за това.

Значи, все пак не бе сбъркала къщата. Въпреки че разумът й заповядваше да дойде на себе си, не можеше да спре да трепери.

- Той не е споменал и за теб - каза Луси. - Кой си ти?

Но още докато задаваше въпроса, подозираше, че знае отговора. Това беше синът на Панда. А красивата бременна афроамериканска съпруга на Панда в момента беше в кухнята и подготвяше дома за ежегодната лятна ваканция, докато тъща му подреждаше в хладилника продуктите, които бяха купили по пътя. И всичко това означаваше, че Луси, два пъти носителка на наградата за отлично поведение в гимназията и председател на студентския съвет през последната година в колежа, беше съучастничка в прелюбодеяние.

- Аз съм Тоби - почти изплю той. - А ти коя си?

Трябваше да попита.

- Ти синът на Панда ли си?

- Да бе, точно. Ти изобщо не го познаваш, нали? Ти си някаква наркоманка от сушата и си нахлула тук, защото те е било страх да спиш на плажа.

Презрителната му нападка й донесе облекчение.

- Не съм наркоманка. Казвам се... Вайпър. - Думата сама излетя от устните й, отекна мелодично в главата й. Искаше отново да я произнесе. Вместо това провеси крака от ръба на леглото и погледна към вратата. - Защо нахълта в спалнята ми?

- Вратата не трябваше да е заключена. - Той се почеса по прасеца с върха на другата маратонка. - Моята баба се грижи за къщата. Тя видяла колата ти и ме изпрати да проверя кой е дошъл.

Луси се въздържа да отбележи, че въпросната „баба“ е доста нехайна икономка. Съдейки по това, което бе видяла, подовете бяха избърсани само в средата, а обирането на прах включваше само няколко маси.

- Почакай ме в кухнята, Тоби. Там ще поговорим. - Тя оправи усуканите си шорти и стана от леглото.

- Ще се обадя в полицията.

- Давай - предизвика го Луси. - Аз пък ще се обадя на Панда и ще му кажа, че десетгодишно хлапе е проникнало в спалнята му.

Златистокафявите очи се разшириха от възмущение.

- Не съм на десет! Аз съм на дванайсет!

- Извинявай за грешката.

Той й метна злобен поглед и излезе с ленива походка от стаята, преди тя да измисли как да го попита дали знае истинското име на Панда. Когато влезе в кухнята, момчето бе изчезнало.

Спалните на втория етаж бяха със скосени тавани, разнородни мебели и стари завеси. Голяма обща спалня заемаше почти целия етаж. Светлината, процеждаща се през прашните прозорци, осветяваше четири овехтели двуетажни легла, с тънки матраци на ивици, навити на рула в долния край. В пролуките между дъските на пода все още имаше пясък от отдавна отминали летни ваканции и Луси си представи мокрите бански, захвърлени на пода. Къщата като че ли още чакаше семейство Ремингтън да се завърне от Гранд Рапидс, Чикаго или някое друго място, където живееше. Какво го бе прихванало Панда, та да купи къща като тази? А какво бе прихванало нея, че да пожелае да остане тук?

Тя занесе в задния двор кафето, приготвено на модерната му кафе машина. Утрото бе слънчево, а небето - чисто. Бистрият въздух възкреси спомените за прекрасните утрини в Кемп Дейвид, за сестрите й, гонещи се край каменния бордюр на басейна в хотела „Аспен Лодж“, за родителите й, поемащи на излет в планината, само двамата. Тук, под сянката на стария дъб, се гушеше напукана маса за пикник, а металният прът бе застинал в очакване на играта с хвърляне на подкови. Пръстите й обхванаха чашата с кафе и Луси вдъхна свежия езерен въздух.

Къщата бе разположена върху стръмна скала, от която се спускаше дълга паянтова дървена стълба до стария навес за лодки и кея, които с годините бяха придобили избледнял синкавосив оттенък. Край скалистия и горист бряг не се виждаха други пристани, нито покриви на съседни къщи, надзъртащи изпод балдахина от зелени листа. Изглежда, къщата на Ремингтън бе единствената в Залива на гъските.

Водата в залива преливаше в богата палитра от цветове - тъмносиня в дълбокото и светлосива в по-плиткото, със светлокафяви ивици край брега и пясъчните наноси. Там, където заливът се сливаше с езерото Мичиган, утринното слънце бе обсипало вълнистата водна повърхност със сребристи проблясъци.

При вида на двете платноходки Луси си спомни виновно за дядо си, който обичаше да плава. Осъзнаваше, че повече не може да отлага. Остави чашата с кафе, протегна се към мобилния телефон и най-после набра номера му.

Още преди да чуе патрицианския глас на Джеймс Личфийлд, тя знаеше точно какво ще й каже бившият вицепрезидент на Съединените щати.

- Лусил, не одобрявам това, което правиш. Изобщо не го одобрявам.

- Каква изненада.

- Знаеш, че ненавиждам сарказма.

Тя подръпна оранжевия дред, висящ около едното й ухо.

- Ужасно ли беше?

- Не беше приятно, но изглежда, Мат успя да усмири пресата. - Тонът му стана още по-студен. - Предполагам, че ми се обаждаш, защото искаш по някакъв начин да ти помогна и да те подкрепя.

- Обзалагам се, че щеше да го направиш, ако те бях помолила. - В очите й запариха сълзи.

- Толкова много приличаш на майка си.

Той не го каза като комплимент, но тя все пак му благодари. И тогава, преди дядо й да продължи с гневните упреци, тя изтъкна това, което и двамата знаеха.

- Бягството помогна на Нийли да стане по-добра. Сигурна съм, че и на мен ще ми се отрази така.

- Не можеш да си сигурна за подобно нещо - сряза я той. -Ти просто не знаеш какво да правиш и не желаеш да отговаряш за последиците от постъпките си.

- И това също. - На него Луси потвърди това, което не бе посмяла да признае пред родители си. - Изоставих идеалния мъж и дори не зная защо.

- Сигурен съм, че имаш причини за това, жалко само, че не го направи, преди да ми се наложи да отлетя за Тексас. Знаеш колко мразя този щат.

- Само защото там се провали. Изборите бяха преди повече от трийсет години. Може би вече е крайно време да го преодолееш.

Той изсумтя недоволно, преди да продължи:

- И колко дълго смяташ да продължи тази твоя ваканция?

- Не зная. Може би седмица? А може и повече.

- И предполагам, че няма да ми кажеш къде се намираш?

- Ако ти кажа, може би ще се наложи да лъжеш. Не че не те бива в лъжите, но защо да поставяме един старец в неудобно положение?

- Ти си ужасно невъзпитано дете.

Луси се усмихна.

- Зная. И аз те обичам, дядко. - Той мразеше да го нарича „дядко“, но така му го връщаше за онова „Лусил“. - Отседнала съм в къщата на една приятелка на остров в Големите езера -додаде тя. - Но ти навярно вече го знаеш. - А ако но го знаеше, много скоро щеше да го научи, тъй като бе платила за наетата кола с кредитна карта, а любящите й родители със сигурност я следяха.

- И каква по-точно е целта на това обаждане?

- За да ти кажа, че... съжалявам, че те разочаровах. И да те помоля да бъдеш по-мил с мама. Всичко това е много тежко за нея.

- Не е нужно моята внучка да ми напомня как да се държа с дъщеря си.

- Не е съвсем вярно.

След това се отприщи строга лекция за уважението, почтеността и отговорностите на тези, на които е дадено толкова много. Вместо да го слуша, младата жена установи, че превърта в главата си разговора, който бе водила с майка си преди няколко месеца.

- Знаеш, че завиждам на отношенията ти с него - каза Нийли.

Луси погледна над резена кокосов пай с яйчен крем, който похапваха в любимия си ресторант в Джорджтаун.

- Той беше ужасен баща за теб.

- И едва ли най-добрият дядо на света. С изключение към теб.

Вярно беше. Сестрите и братът на Луси всячески се стараеха да го избягват, но двамата с Луси си паснаха от самото начало, въпреки че тя беше устата грубиянка, когато те се срещнаха за пръв път. И може би тъкмо заради това.

- Той ме обича - рече Луси. - Както и теб.

- Зная - кимна Нийли. - Но аз никога, никога няма да имам с него такива спокойни и благи отношения, каквито са твоите с него.

- Това наистина ли те дразни?

Тя си спомни усмивката на Нийли.

- Не. Тъкмо обратното. Старият проклетник се нуждае от теб също толкова много, колкото и ти от него.

Луси все още не бе сигурна какво точно бе имала предвид майка й.

Когато дядо и най-после приключи с нравоученията, тя му каза, че го обича, напомни му да се храни здравословно и го помоли да не мърмори толкова много на Трейси.

Той й заяви да си гледа работата.

След като затвори, тя изля остатъка от кафето в тревата и стана. Но тъкмо когато понечи да влезе в къщата, чу странен звук. Човешки звук. Шум, който се чува, когато някой се препъне и се опита да запази равновесие. Идваше откъм дърветата в северния край на поляната, откъдето започваше гората. Обърна се и зърна как сред дърветата се мярна яркожълта тениска, която тутакси изчезна сред боровете.

Тоби я шпионираше.

7.

Тоби хукна през гората, свърна наляво покрай голям дънер, профуча край гигантски камък, прескочи ствола на червения дъб, повален миналото лято от бурята. Най-накрая стигна до пътеката, водеща към малката къща. Макар и да беше по-дребен от повечето момчета на неговата възраст, той тичаше по-бързо от всички тях. Баба му казваше, че баща му също бил голям бегач.

Когато доближи до къщата, момчето затича по-бавно. Тя седеше на стъпалата на задната веранда, пушеше поредната цигара и се взираше в двора, както правеше, откакто бе дошла преди две седмици. Не че тя имаше какво да гледа. Дворът се спускаше стръмно към дерето и е изключение на доматите и чушките, които бе засадил господин Уензъл, градината на баба му бе обрасла с плевели. Две ябълкови и крушови дървета растяха зад пчеларницата - къщичката, където носеха питите и складираха бурканите с готов мед, но те не даваха толкова плод, като вишните в овощната градина на господин Уензъл.

Жената изпусна дълга струя дим, но дори не забеляза, че той се е върнал. Може би мислеше, че ако не го гледа, той ще изчезне. Но тя беше тази, която трябваше да изчезне. Тоби съжаляваше, че Ели и Итън Бейнър не бяха тук, за да отиде у тях. Те бяха най-добрите му приятели - по-точно единствените му приятели - но бяха заминали за лятото в Охайо, защото родителите им може би щяха да се разведат.

Тя изтръска пепелта от цигарата в розовите храсти на баба му.

- Ще вали - рече жената. - Пчелите се прибират.

Момчето погледна нервно към кошерите. Петнайсет кошера бяха разположени в дъното на двора, недалеч от границата с овощната градина на господин Уензъл. Баба му обичаше пчелите, но Тоби мразеше, когато го жилеха, затова гледаше да стои по-далеч от тях. Отначало, когато баба му се разболя, господин Уензъл наглеждаше кошерите, но после и той се разболя и отиде да живее в старчески дом на сушата. Сега синът му бе собственик на овощната градина, но той дори не живееше на острова, а само наемаше хора да се грижат за плодовите дръвчета.

Откакто господин Уензъл бе заминал, никой не бе проверявал пчелите и ако станеха прекалено много, щяха да започнат да се роят, а Тоби дори не искаше да мисли за това.

Всъщност той не искаше да мисли за много неща.

Госпожата кръстоса крака, всмукна дълбоко от цигарата и Задържа дима в дробовете си, сякаш не знаеше колко е вредно на нея. Тя имаше дълга червена коса и беше висока и наистина много кльощава, с щръкнали остри кости, които сякаш щяха да ме убодат, ако се приближиш до нея. Не го попита къде е бил.Навярно дори не бе забелязала, че го е нямало. Той приличаше па баба си. Мразеше, когато наоколо се мотаеха непознати. А сега и онази нова госпожа се бе появила в къщата на Ремингтън. Тя му каза, че името й е Вайпър. Тоби се съмняваше, че юва е истинското й име, макар че кой знае...

През цялата сутрин бе шпионирал дома на Ремингтьн, в случай че Панда, собственикът й, също се появи. Тоби никога не се бе срещал с Панда, но беше сигурен, че той ще престане да изпраща пари, ако узнае, че Тоби се грижи за къщата още от януари, когато баба му се бе разболяла. Тоби се нуждаеше от парите, иначе планът му да живее тук сам щеше да се провали. Ча последен път Панда бе идвал в града преди два месеца, но не се бе обадил на баба му, за да се оплаче от нещо, затова той реши, че се справя добре с почистването.

Тя угаси цигарата в чинийката, която бе оставила на стъпалото.

- Искаш ли да ти приготвя нещо за ядене?

- Не ми съ яде. - Баба му не му разрешаваше да казва „не ми съ“, но баба му вече не беше жива, а той искаше тази госпожа да разбере, че може сам да се грижи за себе си, да замине и да го остави на спокойствие.

Тя протегна крака и разтри коляното си. Дори за бяла жена кожата й беше прекалено бяла, а ръцете й бяха обсипани с лунички. Тоби не вярваше, че тя може да готви, защото, откакто беше дошла, само претопляше храната, която баба му бе оставила във фризера. Сякаш той не можеше сам да си ястопли.

Тя най-после го погледна, но като че ли не искаше да го види.

- И аз не по-малко от теб не желая да стоя тук. - Гласът й прозвуча, сякаш бе много уморена, но Тоби не разбираше от какво е толкова уморена, след като нищо не бе правила.

- Тогава защо не заминеш? - попита момчето.

- Защото баба ти е оставила тази къща на мен и ме е посочила за твоя настойница, а аз още не съм решила какво да правя.

- Нищо не е нужно да правиш. Аз мога сам да се грижа за себе си.

Тя взе пакета с цигарите и зарея поглед към пчеларницата. Все едно бе изгубила интерес.

Тоби мина покрай нея и закрачи решително по пътеката с каменни плочи, заобикаляща къщата. Защо тя не си заминава? Той можеше сам да ходи на училище, да си готви, да си пере дрехите и тям подобни глупости. Не го ли правеше, откакто баба му се разболя? Дори през онези няколко седмици след погребението, когато живя в дома на господин Уензъл, той се грижеше за всичко това. Баба му смяташе, че може сама да се справя, затова нямаше много приятели, с изключение на господин Уензъл и Големия Майк, който понякога я караше с колата до доктора. За всичко останало се грижеше Тоби.

Той се приближи към фасадата на къщата. Двамата с баба му я бяха боядисали преди три лета в синьо-зелено, със светлосив перваз. Баба му искаше да го боядиса в пурпурно, но той я бе разубедил. Сега съжаляваше, че не й бе позволил да избере цвета, който бе искала. Както съжаляваше, че и бе възразявал или че я бе упреквал, задето не му купи онази нова приставка за електронната игра, или за всичките си прегрешения.

Момчето се улови за най-голямото дърво в предния двор -клена, за който баба му казваше, че е по-стар от нея. Докато се катереше по дървото, одраска коляното си в кората, но продължи нагоре, за да бъде по-далеч от нея, от пчелите и от мислите за госпожата в къщата на Ремингтън. И по-близо до баба си и баща си на небето. Както и до майка си, но тя го бе изоставила, когато е бил още бебе, и Тоби не мислеше много за нея. Баба му казваше, че обичала дъщеря си, но тя била безполезна.

Баба му и майка му бяха бели, но Тоби беше черен като баща си и колкото да му липсваше баба му, в момента много повече му беше мъчно за баща му. Тоби беше на четири, когато баща му умря. Баща му беше промишлен алпинист - когото и да попиташ, ще ти каже, че това е най-опасната работа на света - и бе загинал, докато спасяваше свой колега, закъсал на една радиопредавателна кула за клетъчни телефони, близо до Травърс Бей. Това се бе случило през зимата, температурата беше под

Нулата и бушуваше снежна буря. Тоби беше готов да пожертва сичко, което имаше - дори ръката или крака си - само и само Ввща му още да е жив.

Луси откри в гаража скъп планински велосипед и модерен каяк под навеса за лодки, които бяха прекалено пони, за да бъдат захвърлени от семейство Ремингтън. След като установи, че пътуването до града не е толкова сложно, колкото и се бе сторило първата вечер, когато се изгуби из непознатите улички, тя реши да използва велосипеда, за да напазарува, а покупките прибра в раницата. На Черити Айланд бяха свикнали с нея какви туристи и никой не обърна внимание на оранжевите й дредове, халката на носа и войнишките боти.

След няколко дни Луси се качи на ферибота и отиде на сушата, за да се отърве от колата под наем. Докато беше там, се обзаведе с още допълнения за новия си гардероб и си направи няколко страхотни временни татуировки.

В края на първата й седмица в къщата тя бе изчистила основно всяко ъгълче на кухнята. Всеки път щом влезеше вътре, се изпълваше с все по-голяма ненавист към масата. Не само че беше огромна, твърде голяма за нишата, но и беше боядисана в отвратително ментовозелено, което би трябвало да е в тон със стените, но никак не им подхождаше. Дори изпече няколко хляба.

Ако не се смяташе това, че няколко пъти зърна дванайсетгодишното момче да я шпионира иззад дърветата, никой не наруши усамотението й. Сега бе идеалното време да се заеме с писателския проект за книгата на баща й. Тъй като до септември не планираше да се връща към работата си на лобист, първоначално възнамеряваше да започне да работи над проекта, след като се завърне от медения месец. Мат й бе казал, че му е дошло до гуша други хора да пишат за живота на Нийли. Но смяташе, че бъдещите поколения заслужават да узнаят истинската история на първата жена президент на нацията.

Баща й беше опитен журналист и първоначално смяташе сам да напише книгата, но след като поработи няколко месеца върху нея, реши, че една гледна точка не е достатъчна. Искаше да представи историята от различни ъгли, всеки от които да отразява различен аспект от живота на Нийли, затова помоли бащата на Нийли да напише един раздел, а друг възложи на Тери Акерман, дългогодишния помощник на Нийли. Но най-вече се интересуваше от гледната точка на Луси. Тя беше свидетел от първа ръка на събитията по време на първата кампания на Нийли за Сената, а след това и за Белия дом и можеше да разкаже каква майка е била Нийли. Луси с радост се съгласи, но досега не бе написала нито ред. И въпреки че срокът беше чак през септември, сега бе най-подходящият момент да започне.

В кабинета намери лаптоп - без никаква лична информация - и след закуската го отнесе на верандата. Настани се на един от шезлонгите, който бе покрила с плажна кърпа, и огледа татуировката с тръни и капки кръв около единия й бицепс. Беше изключително безвкусна, но на Луси й харесваше или може би просто й харесваше да излага на показ нещо подобно, дори и само временно. На опаковката пишеше, че ще избледнее след две седмици, но тя се запаси с още няколко такива, както и с татуировки с други дизайни, които може би щеше да използва, а може би - не.

Откъсна поглед от окървавените тръни и се замисли за това, което искаше да пише. Най-накрая постави пръсти на клавиатурата.

Когато майка ми беше президент...

Една катеричка прошумоля зад мрежата и я разсея за миг. Луси тръсна глава и отново насочи внимание към лаптопа.

Когато майка ми беше президент, работният ù ден започваше на бягащата пътечка всяка сутрин преди шест...

Луси мразеше бягащите пътечки. Предпочиташе разходките на открито, дори да валеше дъжд или сняг.

Майка ми вярваше в ползата от физическите упражнения.

Както и Луси, което не означаваше, че й харесват. Номерът беше да си избереш спорт, който не ти е противен.

Физкултурната ù програма бе разработена от личен треньор, но обикновено мама и татко тренираха сами в гимнастическата зала.

Луси не обичаше и гимнастическите зали.

Обикновено започваха с упражнения за загрявка, после...

Младата жена се намръщи. Всеки би могъл да напише тези скучни изречения. Мат искаше нещо лично, а това не беше.

Тя изтри файла и затвори компютъра. Утрото беше прекалено красиво, за да го пилее с писане. Тя грабна бейзболната шапка и слезе по паянтовата стълба към кея за лодки. Спасителната жилетка в каяка беше твърде голяма за нея, но тя я пристегна по-плътно и избута лодката във водата.

Докато каякът се плъзгаше по водата край скалистия бряг на Залива на гъските, Луси не спираше да се чуди как се бе озовала на остров в Големите езера. Беше дошла тук, за да разгадае тайните на мъжа, когото родителите й бяха наели да я пази, но в къщата нямаше нищо, което да й помогне в тази задача. Тогава защо все още беше тук?

Защото не искаше да си тръгне.

Когато навлезе в откритите води на езерото, се изви вятър и тя насочи носа на лодката към вълните. Отпусна за миг греблата и потърка татуировката с окървавените тръни. Вече не знаеше коя е. Жертва на объркано детство? Сираче, поело отговорността за малката си сестричка? Дете, станало част от най-известното американско семейство, символ и еталон на нацията? Тя беше отлична студентка, отдадена на работата си социална работничка и успешна лобистка. Беше събрала значителни средства за многобройни важни каузи и бе способствала за приемането на закони, които бяха променили живота на мнозина. Нямаше значение, че бе започнала да не харесва работата си. А неотдавна се прояви като истерична младоженка, зарязала мъжа, предопределен да бъде любовта на живота й.

Разкъсвана между работата, семейството и подготовката на сватбата, тя беше твърде заета, за да се отдава на самоанализи. Сега, когато имаше достатъчно време за това, нахлулите мисли я разстроиха и Луси се насочи обратно към къщата. Гребе-ше срещу течението, затова трябваше да се напрегне повече, но това й харесваше. Добра се до спокойните води на залива и спря, за да почине. Тогава видя самотната фигура в края на пристана.

Не можеше да различи чертите на лицето му, но този силует щеше да познае навсякъде. Широки рамене и тесни бедра. Дълги крака, леко разкрачени, готови всеки миг да побягнат, развята от вятъра коса.

Сърцето й бясно заби. Опита се да спечели време, като направи една ненужна обиколка, за да разгледа бобровия бент, а после още една, за да проучи дървото, поклащащо се във водата. Гребеше бавно. Опитваше се да се овладее.

Той не биваше да я целува на летището в Мемфис. Никога не биваше да я гледа така. Ако не я бе целунал - ако не я бе погледнал с онези очи, бушуващи от емоции - тя щеше да се върне във Вашингтон, към работата си и той щеше да остане в спомените й като мъж, с когото бе прекарала една нощ.

Колкото повече приближаваше към пристана, толкова повече се гневеше, но не само на него, а и на себе си. Ами ако си помисли, че тя го преследва? Изобщо не беше вярно, макар че може би точно така изглеждаше.

Тя плъзна каяка към кея. Беше й трудно да закотвя лодката до скалистия бряг и когато времето беше хубаво, тя обикновено я завързваше за стълбата. Но сега не постъпи така. Вместо това завърза каяка хлабаво - прекалено хлабаво - за стълба в края на пристана. Най-после вдигна поглед към него.

Той се извисяваше в обичайната си униформа от дънки и тениска, този път с избледнялото лого на детройтската полиция. Луси огледа тези високи скули, мъжествения нос, тънките садистични устни и острите като лазер сини очи. Той я измери сърдито.

- Какво, по дяволите, е станало с косата ти? И какво правиш сама в езерото? Кой мислиш, ще те спаси, ако започнеш да потъваш?

- Твоите две седмици изтекоха - озъби му се Луси, - така че това не е твоя работа. Ще ти бъда благодарна, ако ми помогнеш да се кача на пристана. Схвана ми се кракът.

Той би трябвало да го предвиди. Но Панда познаваше само Луси, а не Вайпър. Приближи до края на кея като жертвено агне и протегна ръка към нея. Тя сграбчи китката му, стисна я здраво и с все сила внезапно го дръпна надолу.

Глупак. Той тутакси цопна във водата. Тя го последва, но не й пукаше. Искаше само да види на какво е способен.

Той изплува на повърхността, проклинайки и плюейки вода, с мокра провиснала коса. Липсваше му само къса закривена пиратска сабя между зъбите. Тя отметна капещите кичури от косите си и изкрещя:

- Мислех, че не можеш да плуваш!

- Научих се!- изкрещя той на свой ред.

Тя се отдалечи с плуване от каяка, спасителната жилетка се изду под мишниците й.

- Ти си голям тъпанар, знаеш ли? Лъжлив, алчен тъпанар.

- Давай, излей си душата. - Той заплува към стълбата с мощни дълги махове.

Тя плуваше след него, пляскайки във вода от ярост.

- И освен това си първокласен.... - Вайпър затърси подходящата дума. – Гадняр!

Панда я стрелна с поглед, после се изкачи по стълбата.

- Още нещо?

Луси се хвана за най-долното стъпало. Водата все още бе студена и зъбите и тракаха толкова силно, че я заболяха.

- Лъжец, измамник... - Тя млъкна, когато видя издутината. Точно там, където очакваше да я види. Изкатери се по стълбата след него.

- Надявам се, че този пистолет е водоустойчив. Не е? Много лошо.

Той седна на пристана и нави нагоре десния крачол на дънките, откривайки черния кожен кобур, прикрепен към глезена, който обясняваше защо Панда отказваше да носи шорти на езерото Кадо и да плува. Извади пистолета и отвори патронника.

- Пак ли си на работа? - Луси отметна мократа боядисана коса от очите си, но пръстът й се закачи в един дред. - Да не би родителите ми да са ти удължили договора?

- Ако не ти харесва това, което се случи, разправяй се със семейството си, а не с мен. Аз просто си върша работата. - Той изсипа куршумите в дланта си.

- Те отново са те наели. Затова си тук.

- Не. Тук съм, защото чух, че някой се е нанесъл в къщата ми. Някой да ти е споменавал, че нахлуването с взлом в частна собственост е престъпление? - Той духна в празния патронник.

Причерня й от гняв.

- А някой да ти е споменавал, че телохранителите трябва да се представят?

- Вече ти казах. Оправяй се със семейството си.

Тя погледна към темето му. Косата му вече бе започнала да се къдри. Онези непокорни къдрици. Гъсти и страховити. Що за мъж можеше да има такава коса? Пръстите й заопипваха непохватно кукичките на спасителната жилетка, беше толкова бясна на него - и на себе си - че едва успя да ги разкопчае. Беше изминала целия този път заради една целувка, която си бе въобразила, че означава нещо. И отчасти беше права. Това означаваше, че си е изгубила разсъдъка. Смъкна ядно жилетката.

- Това ще бъде защитата ти, нали? Ти просто си си вършил работата, нали?

- Повярвай ми. Не беше лесно. - Той спря да духа в патронника, за да огледа косата и татуировката с окървавените тръни върху ръката й. - Надявам се, че това не е за постоянно. Изглеждаш странно.

- Върви по дяволите. - „Майната ти“, би казала Вайпър, но Луси не можеше да произнесе тези думи. - Сигурна съм, че много ти е харесал малкият бонус, който получи накрая? Да преспиш с президентската дъщеря, несъмнено ти е дало основание да се хвалиш в съблекалнята на телохранителите.

Сега Панда изглеждаше почти толкова ядосан, колкото и тя.

- Това ли си мислиш?

Мисля, че изгубих и последните остатъци от достойнството си, когато дойдох тук.

- Мисля, че ти си професионалист и би трябвало да се държиш като такъв. А това означава да ми кажеш кой си. И което е по-важно, означава да държиш ръцете си далеч от мен.

Панда скочи от пристана.

- И дяволски добре се справях. През всичките дни, които прекарахме в онази скапана дупка на езерото Кадо. Двамата постоянно се сблъсквахме. Ти се разнасяше наоколо в онова парцалче от черен целофан, което наричаше бански костюм, и розово потниче, през който дори слепец можеше всичко да види. И тогава дяволски добре държах ръцете си далеч от теб.

Тя бе успяла да пробие бронята му, което бе малко утешение за наранената й гордост.

-Ти знаеше всичко за мен, Панда... или каквото там е истинското ти име. Имал си досие с цялата информация за мен, но не разкри нито един истински факт за себе си. Ти ме измами и ме направи на глупачка.

- Не съм те направил на глупачка. Това, което се случи през онази нощ, нямаше нищо общо с работата. Ние бяхме двама души, които се желаеха. Всичко е толкова просто.

Но за нея не беше толкова просто. Ако беше толкова просто, тя никога нямаше да дойде тук.

- Аз си свърших работата - рече той. - Повече не ти дължа никакви обяснения.

Тя трябваше да знае - трябваше да попита - и Вайпър изсумтя презрително, за да прикрие колко е важен този въпрос за нея.

- А твоята работа включваше ли онази жалка, изпълнена с вина целувка на летището?

- За какво говориш?

Смущението му пропука част от самоуважението и.

- Онази целувка бе пропита с вината ти - заяви тя. - Ти искаше един вид опрощение на греховете, защото отлично си осъзнавал каква си гадина.

Лицето му доби каменно изражение.

- Щом така мислиш, нямам намерение да те разубеждавам.

Луси искаше той да я разубеди, да каже нещо, което ще я накара да се почувства по-добре за всичко случило се, след като скочи на задната седалка на мотоциклета му. Но той не го направи и само щеше да предизвика съжалението му, ако продължи да говори.

Той не се опита да я задържи, когато тя тръгна от кея. Луси спря при външния душ. Както беше с дрехите, изми с шампоан езерната вода от главата си, после се уви с една плажна кърпа и влезе вътре. По кухненския под зад нея останаха мокри следи от стъпки. Тя заключи вратата на спалнята, смъкна мокрите дрехи и навлече черно потниче, зелената туту поличка с кожения колан и нахлузи войнишките боти. Отдели още няколко минути, за да очертае очите си с черен молив, а устните с кафяв и да си сложи халката на носа. После наблъска вещите си в раницата. Фериботът заминаваше след половин час. Крайно време беше да се завърне у дома.

Последен модел тъмносив сув с илинойски номера бе спрян на алеята. Трудно й бе да си го представи зад волана на кола. Луси се качи на планинския велосипед и се отправи към града.

Беше горещ слънчев следобед. Преди Четвърти юли летният сезон не беше в разгара си, но по булевард „Бийчкомбър“ туристи по шорти и джапанки вече пъстрееха сред тълпата от местни жители. Ухание на пържени картофки се разнасяше от „Догс енд Молтс“ - плажна закусвалня с проскърцваща мрежеста врата и напукани маси за пикник. Тя мина покрай кафенето „Петнистата жаба“, откъдето вчера си купи капучино. Редом до него в сянката пред входа на „Джери’с Трейдинг Пост“ дремеше куче. Младата жена се огледа и осъзна колко много й харесва това място и как не й се искаше да заминава. „Магазинът на Джейк за гмуркачи“ изпълняваше и ролята на каса, където се продаваха билети за ферибота. Вътре миришеше на стара гума и силно кафе. Тя купи еднопосочен билет и остави велосипеда на стойката пред градското пристанище. Може би Панда щеше да го намери тук. А може би не. Не й пукаше.

Луси се нареди на опашката от туристи, които започваха да се качват на борда. Една майка изскочи от опашката, за да догони непослушното си дете. Колко пъти Луси си се бе представяла с детето на Тед? Сега се питаше дали изобщо някога ще има дете.

Съжаляваше, че не бе задала на Панда повече въпроси като например що за уважаван телохранител ще реши, че е добра идея да метне клиента на задната седалка на мотоциклета си и да се впусне в пътешествие из страната? Човекът зад нея пристъпи твърде близо и бутна раницата й. Луси се придвижи по-напред, но това се повтори. Тя се обърна и се озова срещу две студени очи.

- Това, което ти казах, беше вярно. - Гласът му бе дрезгав, а по устните му нямаше и следа от усмивка. - Онези стикери вече бяха на мотоциклета. Аз не съм ги залепил.

Той беше със същите мокри дрехи, с които падна във водата, и косата му още не бе изсъхнала. Тя бе решила да се държи с хладно достойнство.

- Не ме интересува.

- И носех онези тениски само за да те дразня. - Погледът му се плъзна по туту поличката и войнишките боти. - Приличаш на тийнейджърка, станала проститутка, за да спечели пари за дрога.

- Дай ми назаем една от тениските си - тросна се тя. - Сигурна съм, че това ще е страхотно допълнение към тоалета ми.

Както обикновено, околните го зяпаха с интерес и Панда снижи тон.

- Виж, Луси, тази ситуация е много по-сложна, отколкото си склонна да признаеш. - Той се движеше заедно с нея, докато опашката напредваше. - Целият свят следеше сватбата ти. Ти имаше нужда от личен телохранител.

Нямаше да си позволи да загуби самообладание.

- Четири думи: „Аз съм твоят телохранител“. Изобщо не е сложно.

Двамата стигнаха до началото на рампата. Тъпанарят, който се оригваше и се чешеше по гърдите, се бе превърнал в господин Благоразумие.

- Твоите родители ме наеха. Те командват парада. Те знаеха, че ще си против да имаш лична охрана, особено по време на медения месец, затова не искаха ти да знаеш.

-По време на медения месец? - почти изкрещя тя. - Щяла сьм да имам охрана на медения ми месец?

- Нима не си се досетила за това?

Тя подаде билета си. Панда размаха пропуска си за ферибота. Луси се качи на рампата, ботите й трополяха по дъските. Тойя последва.

- За разлика от теб, Тед осъзнаваше, че охраната е необходима.

- Тед е знаел за това? - Искаше й се да тропне с крак, да устрои сцена, да удари някого.

- Той е реалист, Луси. Както и твоите родители. Обадих се на бащата ти още първата вечер от онзи магазин. Той ми нареди да не разкривам самоличността си. Каза, че ако го направя, ще намериш начин да се отървеш от мен. Не му се вързах, но той ме бе наел, така че не смятам да се извинявам, задето съм изпълнявал желанията на клиента си. - Луси се опита да се отдалечи от него, но той сграбчи ръката й и я поведе към кърмата на кораба. - След края на медения ти месец, веднага щом се върнехте в Уайнет, щяхме да свалим охраната. Само че не стана така. Ти избяга, а папараците бяха навсякъде. Скандалът бе твърде голям. Ти стана обект на прекалено силно внимание.

- Никой не ме позна.

- Малко оставаше и ако беше сама, със сигурност щяха да те познаят.

- Може би. А може би не. - Сирената на ферибота изсвири предупредително, когато стигнаха до кърмата. Един от пътниците я погледна разтревожено. Луси си спомни колко млада изглежда и колко заплашителен вид има Панда и разбра, че мъжът се чуди дали да се намеси, или не. Предпочете да не рискува. Тя се отдръпна.

- Ти каза, че с Тед сте приятели.

- Запознахме се три дни преди сватбата.

- Поредната лъжа.

- Старая се да върша работата си по най-добрия начин.

- Ти си истински професионалист! - изстреля тя. - Стан-дартна практика ли е един бодигард да настанява клиента на задната седалка на мотор?

Той стисна упорито челюсти.

- Няма да обяснявам нищо повече, докато не слезеш от този ферибот.

- Върви си.

- Виж, зная, че си ядосана. Разбирам го. Хайде да слезем, да вземем по сандвич и да поговорим.

- А, сега искаш да говорим? Добре, да започнем с името ти.

- Патрик Шейд

- Патрик? Не ти вярвам.

- Смяташ, че ще ти кажа измислено име?

- Без да ти мигне окото. - Луси пъхна палците си под каишките на раницата. - Къде живееш? Защото определено не живееш в онази къща, която преди малко напуснахме.

- Имам жилище в Чикаго. Ще узнаеш повече, ако слезеш от ферибота.

Луси искаше да узнае повече, но желанието да му натрие носа беше по-силно.

- - Признавам, че съм любопитна. Но няма да сляза. - Прозвуча последната сирена. - Ако искаш да говориш с мен, можем да говорим тук. Но първо трябва да намеря дамската тоалетна, защото ми се повдига.

Панда реши да не я притиска.

- Добре. Ще говорим тук.

- Да видим дали си достатъчно компетентен, за да намериш място, където ще можем спокойно да седнем, без всички наоколо да те зяпат. - Тя се запъти към каютата на ферибота. Когато завиваше зад ъгъла, удари раницата си в пожарогасителя. Промъкна се през вратата в другия край и хукна по рампата, малко преди да я вдигнат. Миг по-кьсно вече стоеше в сенките до табелата „Градско пристанище“ и гледаше как фериботът отплава с Панда на борда.

Мисълта, че го бе надхитрила, я изпълваше с въодушевление, но щеше да се чувства още по-добре, ако не беше заседнала на острова до завръщането на същия ферибот, несъмнено отново с Панда на борда. Това бе от ситуациите, в които обикновено се озоваваше Мег, а не Луси, но не съжаляваше. Поне бе възвърнала част от гордостта си.

Тъмносивият сув с илинойските номера, който бе видяла на алеята в къщата край езерото, бе спрян на градския паркинг. Разполагаше с целия следобед и не възнамеряваше да се мотае из града.

Докато се връщаше с велосипеда в къщата, Луси мина покрай детска площадка. На следващия ден след погребението на майка им, тя бе отнесла малката си сестричка на подобна площадка, за да полюлее Трейси на люлките - така според пред етаните на едно четиринайсетгодишно момиче щеше да постъпи една добра майка. Трейси бе плакала през цялото време.

Патрик Шейд... Що за име бе това?

Ако успее да наеме лодка, за да се върне на сушата, нямаше да се налага да го вижда отново. Скъпо удоволствие, но си струпаше. Обърна велосипеда и подкара към магазина за гмуркачи.

- За днес всички лодки са заети - осведоми я момчето зад щанда. „Мери Джей“ и „Дина Кен“ също отплаваха. Но ако искате да наемете лодка за утре...

- Всичко е наред - прекъсна го Луси, макар че нищо не беше наред.

Може би нямаше да се наложи отново да се разправя с Панда. Тя му бе заявила открито какво мисли за случилото се, а той не беше от мъжете, които се обясняваха повече от веднъж.

В къщата се носеше лека миризма на газ и хамбургера, който снощи си бе приготвила за вечеря. Как е възможно той да притежава място като това и да няма и следа от присъствието му? Луси смени войнишките боти с джапанки, грабна книгата, която вчера бе купила в града, слезе по разнебитената стълба и се отправи към брега.

Той бе издърпал лодката на брега. Луси седна на края на пристана, но не можа да се съсредоточи, не можеше да прави нищо, освен да се опитва да овладее надигащата се паника. Как щеше да продължи живота си, когато се върне на сушата? Къде щеше да отиде?

Някакъв шум привлече вниманието й. Тя вдигна глава и видя мъж, който определено не беше Панда, да слиза надолу по стълбата откъм къщата. Беше висок и едър. Стъпалата се люлееха и той не бързаше. Грижливо вчесаните му кестеняви коси блестяха, несъмнено намазани обилно с някакъв скъп гел.

- Здравейте! - извика той весело.

Въпреки че беше симпатичен на вид, всичко в него беше малко просташко - гласът, емблемата върху джобчето на дизайнерското му спортно сако, тежката златна гривна и големият колежански пръстен, от който всеки интелигентен мъж би се отървал след края на студентските си дни.

- Чух, че Панда се е върнал на острова - продължи непознатият, оглеждайки татуировката и косата й, докато се приближаваше към кея. - Но никой не ми отвори.

- Той не е тук.

- Жалко. - С широка усмивка той протегна ръка. - Аз съм Майк Муди. Големия Майк. Обзалагам се, че сте виждали рекламата ми.

Тя поклати глава, но тутакси съжали, тъй като острият аромат на одеколона му сякаш опари кожата й.

- „Брокерски услуги Големия Майк“ - обяви той. - Всеки, който купува или продава собственост на този остров - къща или лодка, каквото и да е, голямо или малко, идва при мен. По дяволите, дори съм продал два коня. Оправям се с всичко. -Блясъкът на равните му зъби би могъл да се дължи само на редовни посещения в зъболекарския кабинет. - Аз продадох на Панда тази къща.

- Наистина ли?

- Не разбрах как се казваш - свойски мина на „ти“ Големия Майк.

-Ами... Вайпър.

- Без майтап? Е, това се казва име! Ти си едно от онези хипи момичета. - Като опитен продавач, в гласа му прозвуча по-ско-ро възхищение, отколкото критика.

- Готик - уточни Луси, което беше върхът на нелепицата.

- Да, точно - кимна мъжът. - Отбих се, защото имам лодка, от която Панда може да се заинтересува.

Луси твърдо вярваше, че трябва да си услужлив с хората, но Вайпър не споделяше принципите й.

- Ела пак след шест, когато фериботът ще се върне. Сигурна съм, че той ще иска да обсъдите предложението ти. Не е зле да донесеш пица. Така ще можете да си побъбрите по-задушевно.

- Благодаря за съвета - засия Големия Майк. - Панда е страхотен тип. Не го познавам добре, но ми се струва, че е интересна личност.

Той зачака, надявайки се, че тя ще сподели още нещо, и Вайпър реши да не го разочарова.

- Той е много променен след затвора.

Обаче злобната й сплетня не постигна ефекта, на който се надяваше.

- Всеки заслужава втори шанс - заяви тържествено Големия Майк и додаде: - Карамба, ти ми се струваш позната.

Докато тя разсъждаваше над дилемата що за човек би казал „карамба“, Големия Майк я изучаваше по-внимателно.

- Друг път идвала ли си на острова?

- Не. За пръв път ми е.

Златната гривна проблесна, докато вездесъщият брокер на имоти пъхаше ръка в джоба си.

- Ще се сетя. Никога не забравям лица.

Луси се надяваше да не е истина. Той явно искаше да поостане и побъбри, затова тя кимна към стълбата.

- Трябва да свърша малко работа в къщата. Ще те изпратя.

Големия Майк я последва и когато се качиха горе, отново й

протегна ръка.

- Ако имаш нужда от нещо, само ми се обади. Услугите на Големия Майк не се ограничават само до продажба. Когото и да попиташ на острова, ще ти го каже.

- Ще го запомня.

Най-после той си тръгна. Тя се отправи към къщата, но се спря, когато чу някакво шумолене в дърветата, което не й прозвуча като на катерица. Клонче изпука и Луси зърна яркочервена тениска.

- Виждам те, Тоби! - извика тя. - Престани да ме шпионираш!

Не очакваше отговор и не го получи.

Направи си сандвич, но изяде само няколко хапки. Изпрати есемес на Мег, в който не съобщаваше нищо важно, после написа нещо подобно и на родителите си. Искаше да изпрати и на Тед, но не си представи какво би могла да му каже. Не знаеше как да убие времето и закрачи из остъклената веранда.

Трите стени с мръсни прозорци в квадратни рамки преминаваха в голямо квадратно еркерно помещение, облицовано с дървена ламперия от пода до тавана. Хлътнали дивани, кресла с високи облегалки, тапицирани с дамаска, популярна в началото на деветдесетте, и надраскани маси бяха разпръснати хаотично в голямото помещение. Тук навярно се е събирало цялото семейство. Вградените рафтове бяха наблъскани с разнородна смесица от предмети, с които обикновено бяха пълни летните къщи: пожълтели книги с меки корици, видео касети със стари филми, настолни игри в скъсани кутии, превързани със стари гумени ластици. Имаше нещо в тази къща, което й бе харесало от самото начало, и скритата в нея Марта Стюарт жадуваше да изхвърли всички боклуци и да измие и лъсне прозорците до блясък.

Луси грабна една парцалива кърпа за чинии, с която бе избърсала разлятата кока-кола, и затърка ъгъла на прозореца. Повечето от мръсотията беше отвън, но не цялата. Тя духна върху стъклото и отново затърка. Вече беше по-добре.

Готвенето не беше единствената домакинска работа, която бе усвоила по време на годините, прекарани в Белия дом. След петнайсетина минути тя вече се бе въоръжила с гумената миячка за прозорци, която бе видяла в банята на втория етаж, кофа с чиста вода с няколко капки течен сапун за съдове и стълбата, отмъкната от килера. Не след дълго бе приключила с миенето на първата секция от прозорците на остъклената веранда. Протегна се към едно място, което бе пропуснала, и когато го лъсна до блясък, заслиза от стълбата. На долното стъпало едва не се препъна.

Панда стоеше до вратата от вътрешната страна с кутия кока-кола в ръка и войнствено изражение.

- Готов съм да се хвана на бас, че си била много популярна сред Тайните служби.

8.

Не биваше никога да се връща в къщата и определено не биваше да допуска да я завари, докато мие мръсните му прозорци. Луси се вкопчи в стълбата, за да не падне, и отново надяна презрителната маска на Вайпър.

- Да не би да нараних гордостта ти?

- Унищожи я - отвърна той сухо.

- Отлично. Не всеки ден имам честта да надхитря професионалист.

- Не бих казал, че си ме „надхитрила“.

- А пък аз бих. - Дрехите му бяха изсъхнали, но той бе свалил обувките и тя можеше да се закълне, че тъмната му брада е набола още повече, откакто бе избягала от него. - Фериботът пристига чак в шест. - Луси приглади бухналата си туту поличка. -Очевидно си имал по-голям късмет от мен с наемането на лодка.

- Пистолетът ми помогна.

Тя не знаеше дали се шегува, или не. Всъщност не знаеше нищо за него. Той прокара пръст по кутията с кока-кола и подпря рамо на рамката на вратата.

- Сега разбирам защо баща ти толкова настояваше да не разкривам истинската си самоличност. Явно имаш навика да изчезваш.

Бягала съм само няколко пъти.

Той размаха кока-колата към лицето й.

Ако действително бях на служба, никога нямаше да избягаш.

Самата истина. Той нямаше да я изпусне от поглед. Което означаваше, че семейството й не го бе наело отново.

-Кой те уведоми, че съм тук?

-Да кажем просто, че те наблюдавам.

Родителите й.

- Трогната съм.

Панда посочи към частта от прозорците, която тя бе измила.

- Искаш ли да ми кажеш защо правиш това?

- Защото са мръсни - сопна се тя и възмутено продължи: -11авсякъде тук цари безпорядък. Ако имаш късмета да притежа-наш къща като тази, би трябвало да се грижиш за нея.

- Правя го. Една жена идва да чисти на всеки две седмици.

- И сам можеш да видиш колко чудесно се справя със задълженията си.

Панда се огледа, като че ли виждаше мястото за пръв път.

- Наистина е малко запуснато.

- Мислиш ли?

- Ще наема някой друг.

Луси се запита дали пистолетът му отново е в кобура на глезена. Огнестрелните оръжия не я плашеха. Дълги години я бяха охранявали въоръжени агенти, макар че те обикновено носеха делови костюми, а не дънки и тениски с цинични надписи. Така че проблемът не беше в пистолета. А във факта, че не знаеше нито за оръжието, нито за двуседмичния договор, нито за каквито и да било незначителни подробности, когато реши да свали онази кърпа и да скочи в леглото с него.

Захвърли миячката за прозорци.

- Защо родителите ми са те наели? А не някой друг с добра репутация?

Това го вбеси.

- Аз имам добра репутация.

- Сигурна съм, че и те са го вярвали - изехидничи Вайпър. -Между другото, къде те намериха? Няма значение. Явно си част от някоя от онези затворнически програми, при които затворниците ги пускат, за да упражняват професията си.

Той наклони глава с озадачено изражение.

- Какво е станало с теб?

Грубото й поведение я въодушевяваше.

- Или може би някой помощник е видял името ти в регистъра за лица, извършили сексуални престъпления, и е решил да си направи малка шега? - Искаше да продължава в същия дух и да не спира, да даде воля на езика си, да сипе обида след обида, без да я е грижа как ще се отрази това на кабинета на президента на Съединените щати.

- Ти искаше да знаеш за мен. Ще ти кажа. - Кутията с кока-кола се стовари с глухо тупване върху дървената маса до вратата.

- Няма нужда. - Тя отново пусна в действие една от новите пренебрежителни насмешки от арсенала на Вайпър. - Все ми е едно.

- - Аз съм на трийсет и шест. Роден и отраснал в Детройт. Постоянно се забърквах в неприятности, докато не постъпих в армията, където ме вкараха в правия път. Изкарах лека и приятна служба в Германия, после постъпих в щатския университет в Уейн и получих степен по криминално право...

- Имаш диплома от колеж? Та ти едва можеш да свържеш две изречения.

Това го разгневи.

- Само защото не се хваля с изключителното си възпитание не означава, че не мога да свържа две изречения.

- Никога не съм се хвалила...

- Постъпих на работа в полицията в Детройт. Напуснах преди две години и основах частна охранителна фирма в Чикаго, специализирана в охраната на корпоративни шефове, знаменитости, спортисти и мошеници от Уолстрийт, получаващи смъртни заплахи, които напълно заслужават. Твоите родители ме наеха да те охранявам, защото съм добър в работата си. Никога не съм бил женен и не възнамерявам да се женя. Обичам кучета, но отсъствам твърде често, за да мога да се грижа за домашен любимец. Освен това харесвам хип-хоп и опера. Прави си каквито щеш заключения от всичко това. Когато не изпълнявам задача, обичам да спя гол. Има ли още нещо, което би искала да знаеш, макар че не те засяга?

- Патрик Шейд? И това име ли е една от поредните ти лъжи?

- Не. А и нямаше чак толкова много лъжи.

- А какво ще кажеш за затвора в Хънтсвил?

- Хайде стига! Ти знаеше, че е лъжа.

Всъщност не го знаеше.

- А работата ти по строежите?

- Известно време наистина съм бил строителен работник.

- Мъж на честта. Признавам, сгреших.

Но той не се предаваше.

Твоите родители ме наеха. Получавах заповеди от тях и съдейки по това, което се случи днес, са постъпили правилно, когато ми наредиха да не разкривам самоличността си.

- Те са прекалено загрижени за мен.

- Ти си получавала писма със заплахи. Два пъти са те нападали. И на твоята сватба присъстваха много видни личности. Има неща, които изискват разумна бдителност.

- Единственият човек, който ми навреди, това си ти!

Той се сепна и потрепери, но това не я зарадва толкова, колкото очакваше.

- Права си. Не биваше да давам воля на ръцете си, независимо колко ме побъркваше.

Признанието, че го е побърквала, я окуражи да продължи атаката си.

- Чия беше идеята за езерото Кадо?

- Беше подходящо място, където да се скриеш. Къщата е уединена, а родителите ти искаха да ти дадат време да помислиш и осъзнаеш, че си допуснала грешка.

- И всички ли смятахте, че най-добрият начин да стигна до езерото Кадо е на задната седалка на стар раздрънкан мотоциклет?

- Не съм планирал това.

- А аз пък си мислех, че планираш всичко.

- Да, следващия път, когато охранявам младоженка, дяволски добре ще се подготвя за вероятността тя да духне.

Луси повече не можеше да слуша всичко това и се отправи към вратата. Преди да стигне до нея, той отново заговори:

- Взех мотоциклета от един познат в Остин. Да се представя за рокер, беше добро прикритие. Пристигнах в Уайнет няколко дни преди теб, за да се помотая из местните барове, без да предизвикам нечии подозрения. Така имах възможност да слушам разговорите на посетителите и да видя дали няма да чуя нещо, което да ме притесни.

- И чу ли?

- Повечето хора най-вече говореха, че нито една жена не е достатъчно добра за Тед. Той е нещо като местен бог.

Тя се намръщи.

- Знаех, че не ме харесват.

- Не мисля, че е нещо лично. Или поне не го мислех тогава. Възможно е сега да съм си променил мнението.

Луси бе чула достатъчно, но когато се насочи към задната врата, господин Бърборко я настигна.

- Когато започна голямото ти бягство - подхвана той, -предположих, че ще продължи не повече от два часа. Откъде можех да зная, че си изпаднала в някакъв екзистенциален срив?

Думата я подразни. Тя предпочиташе оригвания, а не словесна ерудиция.

- Не беше срив. - Прекоси кухнята и излезе на верандата. Сега, когато тя не искаше да говори, Панда не се отлепяше от нея и не млъкваше.

- Още на следващия ден можех да сменя мотоциклета за сув, но не желаех да издъня прикритието си, а ти щеше да се опиташ да избягаш. Честно казано, не исках да си давам чак такъв зор. Освен това не се преструвай, че не ти хареса да се возиш на онзи мотоциклет.

Беше и харесало, но не смяташе да го признае. Луси отвори мрежестата врата и излезе на двора.

- За съжаление, фериботът ще потегли след няколко часа, така че ще ти бъда благодарна, ако ме оставиш сама. Сигурна съм, че имаш да вършиш куп неща.

Той застана пред нея, препречвайки пътя й.

- Луси, онази нощ...

Тя прикова поглед в ключицата му. Панда пъхна ръце в джобовете и се загледа в халката на носа и.

- Досега никога не съм допускал да се случи нещо подобно с клиент.

Тя не желаеше да слуша разкаянията му и се шмугна покрай него.

- Имаш пълното право да си ядосана - продължи той зад гърба й. - Прецаках нещата.

Луси рязко се извърна.

- Не си прецакал нещата. Прецака мен. И не мисля, че сексът ме притеснява. Аз съм зряла жена. Мога да правя колкото си искам секс. - Празни приказки. - Това, което ме притеснява, е, че не знаех с кого правя секс.

- Разбрах.

- Чудесно. А сега ме остави на мира.

- Добре.

Но той не помръдна. Луси не можеше да слуша повече извиненията му и размаха пръст към остъклената веранда.

- За разнообразие, по-добре се погрижи за къщата си, отколкото да ми досаждаш.

- Искаш да мия прозорци?

Нямаше предвид точно това. Не я бе грижа за прозорците.

- Предполагам, че можеш да ги гръмнеш - подхвърли язвително, - но ми се струва малко прекалено. Все пак къщата е твоя. Прави каквото искаш. - И с тези думи тя пристъпи към паянтовата стълба и заслиза, но с всяка стъпка негодуванието й се усилваше. Не искаше да напуска това място. Искаше да остане, искаше да закусва на остъклената веранда, да плава с лодката к езерото, да се скрие от целия свят. Той не заслужаваше тази къща. Ако беше нейна, тя щеше да се грижи за този дом с цялата си любов. Но не беше.

Врътна се и изтрополи ядно нагоре по стълбата.

- Ти не заслужаваш тази къща!

- А теб какво те интересува?

- Не ме интересува. Аз... - Прозрението я озари внезапно. Невероятно прозрение... Тя затвори уста. Отвори я. - Кога заминаваш?

Той я изгледа подозрително.

- Утре сутринта.

- И... Скоро ли ще се върнеш?

- Не съм сигурен. Имам нова задача. Може би през септември. Какво значение има това за теб?

Мислите й препускаха. Тя обичаше тази къща... този остров... Преглътна с усилие.

- Ако... няма да използваш къщата известно време... - Луси с всички сили се постара да говори спокойно, за да не му позволи той да разбере колко е важно това за нея. - Може да поискам да я наема. Трябва да свърша някои неща, а мястото не е по-лошо от всяко друго.

- Какви неща?

Нямаше намерение да му разказва за паниката, която я обземаше при мисълта да се върне във Вашингтон. Вместо това сви нехайно рамене.

- Да си почина от всичко. Да готвя. Освен това трябва да напиша нещо за един проект на баща ми. Можеш да приспаднеш наема за първия месец от заплатата ми като чистачка.

Панда я измери с каменна физиономия.

- Не мисля, че идеята е добра.

Луси нямаше намерение да се отказва толкова лесно.

- Значи, всички дрънканици за това, как си прецакал всичко, са били само празни приказки, така ли? Не искаш да подкрепиш думите с дела? Да изкупиш донякъде вината си?

- Изкупление? За това ли става дума?

Изкупление, но не и прошка.

- Защо не?

Той задълго не откъсна поглед от нея, тя също не отмести своя.

- Добре - рече той накрая. - Можеш да останеш един месец. Без да плащаш. И греховете ми са простени.

За нищо на света.

- Договорихме се.

Някакъв заек се стрелна през двора. Луси слезе на пристана, свали ботите и потопи крака във водата. Единственото дълбоко чувство, стаено зад онази целувка на летището, е било вина. И все пак, имайки предвид възможността да остане още известно време на острова, нямаше намерение да съжалява, задето се поддаде на импулса, довел я тук, където не бе длъжна с никого да се съобразява. Можеше да бъде себе си, макар че вече не бе сигурна коя беше тя.

Слънцето жулеше безпощадно и от туту поличката краката ужасно я сърбяха, стана и твърде горещо и тя се отправи към къщата. Панда сменяше стъклото на задната врата, което тя бе разбила. Луси реши да заобиколи къщата и да влезе през предния вход, за да не се налага да разговаря с него, но пътьом зърна в горичката яркочервена тениска. От днешното напрежение нервите й бяха опънати като струни, беше й писнало да я шпионират и нещо в нея се прекърши.

- Тоби! - Тя хукна между дърветата. - Тоби! Ела тук!

Той продължи да тича и тя едва не се заплете в дивите боровинки, докато го гонеше.

Момчето познаваше местността по-добре от нея, но не я бе грижа. Нямаше да му позволи да се измъкне. Тъкмо прескачаше гъста туфа орлова папрат, когато чу стъпки зад гърба си. Панда профуча край нея. Миг по-късно държеше за тениската уплашеното до смърт дванайсетгодишно момче.

-Какво хванахме тук? - изрече той.

Тя напълно бе забравила за Панда и инстинктите му на телохранител.

Тоби бе прекалено ужасен, за да се съпротивлява. Панда така здраво го бе сграбчил, че тениската се бе насъбрала под мишниците на момчето, разкривайки костеливите му ребра и хлътналия корем под ластика на прекалено широките камуфлажни шорти. Те висяха до коленете, а отдолу стърчаха мършавите му крака. Колкото и да бе ядосана, задето хлапето я шпионираше, Луси не можеше да понесе страха в очите му. Докосна ръката на Панда.

- Аз ще се погрижа.

- Сигурна ли си, че ще се справиш? - попита твой провлачено. - Хлапето изглежда опасно.

Умът на Тоби, възприемащ всичко буквално, не долови сарказма в думите му.

- А-а-аз не съм опасен.

- Това е Тоби - обясни Луси. - Неговата баба е твоята икономка.

- Наистина ли?

- Пуснете ме! - извика момчето. - Нищо не съм направил.

- Не е вярно - заяви Луси, когато Панда пусна тениската му. - Ти ме шпионираш от дни и аз искам това да престане.

Освободен от желязната хватка на Панда, Тоби отново възвърна дръзкия си войнствен вид.

- Никога никого не съм шпионирал. Баба ме изпрати, за да проверя дали не си замърсила мястото.

- Значи, съм била следена от един десетгодишен хлапак?

- Дванайсет!

Тя много добре го знаеше, но за разлика от Луси, Вайпър не се церемонеше с децата.

- Трябва да си намериш по-добро занимание - отсече тя.

Момчето вирна брадичка и я погледна право в очите.

- Не съм шпионирал. Ти лъжеш.

Вайпър погледна към Панда.

- Давай. Отърви се от него.

Тоби беше неприятно малко дяволче и тя мразеше да я шпионират. При все това бойният му дух й харесваше.

- Той ми идва в повече, нямам сили да се оправям с него -отвърна тя. - Това е най-малкото, което можеш да направиш.

9.

Панда повдигна вежда.

- Да се отърва от него?

Тоби се препъна непохватно в опита си да се измъкне, но се подхлъзна по пътеката, покрита с борови иглички, и тупна тежко на земята. Изправи се бързо и отново се опита да побегне, но Панда го хвана за провисналото на дъно на широките шорти.

- Почакай, хлапе. Разговорът още не е свършил.

- Пусни ме, ненормалник такъв!

- Хей! Какво става тук?

Луси се обърна и видя Големия Майк Муди да приближава към тях, понесъл голяма кутия с пица. Тя напълно бе забравила, че го бе поканила да се върне, за да вбеси Панда. Сигурно ги бе видял между дърветата.

- Голям Майк! - Тоби се заизвива, борейки се да се изтръгне от здравата хватка на Панда.

- Някакъв проблем ли има, хора? - Брокерът на недвижими имоти озари Панда с бляскавата си усмивка. - Радвам се да те видя отново на острова. Надявам се, че къщата ти харесва.

Панда кимна кратко.

Големия Майк посочи със свободната си ръка към момчето.

- Какво става, Тоби? В беда ли си? Тоби е мой приятел. Навярно ще мога с нещо да помогна.

Тоби метна кръвнишки поглед към Луси.

- Тя казва, че я шпионирам. Тя е голяма лъжкиня.

Големия Майк се намръщи.

- По-добре се успокой, момче. Така не бива да се говори.

Луси се скова. Колкото и да беше ядосана на Тоби, никак не й се понрави да се обръщат към него с „момче“. Или Големия Майк не знаеше, или нехаеше колко оскърбително е подобно обръщение за афроамериканците от мъжки пол, независимо от възрастта им. Ако брат й Андре беше наблизо, Големия Майк щеше да изслуша пространна лекция за расовата чувствителност.

Но явно Тоби изобщо не се бе обидил. Когато Панда го пус-па, той се хвърли към Големия Майк.

- Нищо не съм направил. Честно.

Големия Майк вече бе прехвърлил кутията с пица в лявата си ръка и обви дясната около раменете на момчето, разпръсквайки зловонието на одеколона си.

- Сигурен ли си в това? - попита Големия Майк. - Госпожица Вайпър изглежда много разстроена.

Панда изсумтя.

По начина, по който Големия Майк я оглеждаше изпитателно, Луси разбра, че все още се опитва да си припомни къде е виждал лицето й. Тя сведе глава.

- Нищо не съм направил - настоя Тоби.

Луси реши, че пропитата с одеколона тениска е достатъчно наказание за Тоби.

- Не искам повече да ме шпионираш. Ако отново се случи, ще говоря с баба ти.

Тоби смръщи чело.

- В момента баба не е у дома, така че не можеш да говориш с нея.

Дори такъв дразнещ многознайко не можеше да обезкуражи сияещото дружелюбие на Големия Майк.

- Знаеш ли какво мисля аз, Тоби? Мисля, че трябва да се извиниш на госпожица Вайпър.

Луси не вярваше много на изтръгнатите насила извинения, но Големия Майк потупа Тоби по рамото.

- Няма ли какво да й кажеш? Или предпочиташ да почакаш, докато тя дойде у вас?

Момчето заби поглед в краката си.

- Извинявай - смънка.

Големия Майк кимна доволно, сякаш Тоби го изрече от все сърце.

- Така е по-добре. Сега ще заведа Тоби у тях. Той повече няма да създава неприятности, нали, Тоби?

Тоби пристъпи от крак на крак и поклати глава.

- Така си и мислех. - Големия Майк, който все още държеше пицата, протегна кутията към Панда. - Вие двамата не губете време и се насладете на това. Аз по-късно може да се върна и да поговорим за лодката.

- За лодката? - учуди се Панда.

- Шестметров катер „Полар Крафт“. Собственикът го е ползвал само едно лято и на практика го подарява. Госпожица Вайпър ми каза, че си търсиш лодка.

Панда я изгледа накриво.

- Госпожица Вайпър се е объркала.

Големия Майк очевидно умееше да поема стоически ударите и усмивката му стана още по-широка.

- Тя ми се стори съвсем уверена, но какво пък... Имаш визитката ми. Когато решиш, ми се обади. Сделката с катера е много изгодна. А сега двамата хапнете от вкусната пица. Хайде, Тоби. - Поведе момчето надолу по пътеката в противоположна посока от къщата.

Щом изчезнаха, Панда я измери с недоволен поглед.

- Казала си му, че искам да купя лодка?

- Може и да ти се прииска да купиш. Откъде да зная?

Той поклати глава и се извърна към къщата, но се спря и поднесе кутията към носа си.

- Защо тази пица мирише на парфюм?

- Големия Майк смята, че трябва да си маркира територията.

Тя ускори крачки и остави Панда да се прибере сам в къщата.

Още преди да го види, Бри чу Тоби да идва през гората. Наближаваше седем, а тя за пореден път бе забравила да му приготви вечеря. Когато това обикновено се случваше, тя влизаше вътре и го заварваше да седи край кухненската маса да яде зърнена закуска от една от многото кутии, които Майра бе купила по време на последното си отиване в магазина на Сам, преди болестта да я прикове към леглото и да не може повече да пътува до сушата.

Бри си каза, че трябва да стане от стъпалото и да направи нещо - каквото и да е - а не само да пуши. Втренчи се в кошерите на Майра и се замисли за онези отдавна отминали лета, когато двете със Стар тичаха като полудели от тази малка къща към голямата. Но нямаше много приятни спомени, от които да избира. Пропадналият й брак? Не. Празната й банкова сметка? Определено не. Колкото до самочувствието й... Как би могла да мисли за нещо, което не съществуваше?

Тази къща, заедно с пчеларницата на Майра, някога за нея беше като втори роден дом, но през последните три седмици тона място се бе превърнало в неин затвор. Само ако можеше ди побегне към някогашната лятна къща, да се свие отново на остъклената веранда с уокмена и да слуша „Бекстрийт Бойс“, докато наблюдава как братята й и техните приятели трополят нагоре-надолу по стълбата към кея. През онова лято Дейвид беше едно от онези красиви момчета, макар че през деня той работеше на рибарска лодка, докато останалите се забавляваха.

Бри се загледа в пчелите и тъкмо палеше цигара, когато Тоби излезе от гората. Някой беше с него. Тя засенчи очи с ръка и видя привлекателен мъж да крачи редом с момчето. Той беше едър, висок, с широки рамене и гърди. Един от онези добре изглеждащи мъже, които се отличаваха в тълпата. От мъжете, които...

Тя скочи от стъпалото.

- Здравей, Бри - рече мъжът. - Много време мина.

Тринайсет години тутакси се изпариха. Промяната във външността му нямаше значение. Тя го мразеше сега със същата ярост, като последния път, когато го видя.

- Тоби, прибери се в къщата - нареди строго. - Идвам след минута.

- Почакай. - Той разроши свойски косата на Тоби. - Помни какво ти казах, Тоби. Хората, които идват тук през лятото, по природа са параноици. Не бива да ходиш там.

- Нищо лошо не правех.

Мъжът вече не рошеше косата му, а потриваше главата му с кокалчетата на пръстите си.

- Рано или късно, той ще разбере за баба ти. И само за сведение... Не можеш да осребриш чека, който той е изпратил на нейно име. А сега влез вътре, докато аз говоря с Бри.

Бри стисна ръка в юмрук. Майк Муди, заедно с бившия й съпруг Скот, беше начело на списъка с лицата, които не желаеше никога повече да види. Тя знаеше, че Майк все още живее тук, след като лицето му я гледаше от поне пет-шест билборда покрай главното шосе на острова, но възнамеряваше на всяка цена да избегне срещата с него. А ето го сега тук.

Тоби се отправи с маршова крачка към къщичката. Майк пристъпи към нея с голямата си мазна усмивка и протегната ръка.

- Изглеждаш прекрасно, Бри. Красива както винаги.

Тя притисна ръце към бедрата си.

- Какво искаш?

Ръката му се отпусна, но фалшивата усмивка остана лепната на лицето му.

- Няма ли поне едно „здравей“?

- Няма.

Той беше вонящо дебело хлапе с хитри като на невестулка очи, пъпчива кожа и криви зъби, което всяко лято безуспешно се опитваше да се присламчи към детската им компания. Но единственият островитянин, когото допуснаха в редовете си, беше Стар. Майк беше прекалено шумен, прекалено неприятен. Всичко в него беше сбъркано - дрехите, дразнещият смях, тъпите шеги. Единственият, който се отнасяше добре към него, беше Дейвид.

- Жал ми е за хлапето - бе заявил Дейвид, когато веднъж един от братята й обиди Майк. - И двамата му родители са пияници. Той има много проблеми.

- Всички имаме проблеми - бе отрязала Стар. - Ти го защитаваш само защото и ти си донякъде отхвърлен.

Наистина ли Дейвид беше отхвърлен? Бри не мислеше така. От самото начало те бяха привлечени от Дейвид. Той беше чаровен, харизматичен, красив. Отраснал в бедно семейство в Гари, Индиана, той следваше с пълна стипендия в Мичиганския университет. Беше на двайсет, на същата възраст като най-големия й брат, но много по-умен и способен. Въпреки че не помнеше някой да го е казвал на глас, всички смятаха, че е много готино да дружат с чернокожо момче. Освен това всички вярваха, че Дейвид е предопределен за велики дела.

Майк посочи цигарата й.

- Това са гвоздеи в ковчега ти. Трябва да ги откажеш.

Той все още беше неприятен, но по различен начин. Кривите зъби, пъпките и излишните килограми отдавна бяха изчезнали, но все още се престараваше във всичко. Сплъстената мръсно руса коса от тийнейджърските му години бе оформена в модерна прическа, но прекалено зализана с гел. Евтиният му летен гардероб от грозни шорти и тениски, които вечно не му бяха по мярка, бе заменен с бял панталон и елегантна поло риза и колан с емблемата на „Прада“ - прекалено претенциозно облекло за ежедневието на острова, но най-противни от всичко бяха масивната златна гривна и колежанският пръстен.

Цигарата почти пареше пръстите й.

- За какво е всичко това?

- Тоби се е забъркал в някакви неприятности със съседите.

Тя потупа с палец филтъра на цигарата, но нищо не каза.

Той раздрънка монетите в джоба си.

- Изглежда, никой не е казал на новия собственик, че Майра е починала, и той мисли, че тя все още се грижи за къщата. Но се оказва, че Тоби го е правил, откакто тя се разболя. Научих го чак сега, иначе щях да сложа край на това.

Цигарата опари пръстите й. Тя я хвърли и стъпка фаса със сандала. Дванайсетгодишно момче се опитваше да върши работата на един възрастен. Трябваше да обърне повече внимание на честите му изчезвания. Поредното доказателство за нейната неспособност.

- Ще поговоря с него.

Тя се обърна, за да влезе в къщата.

- Бри, ние бяхме деца - заговори той зад гърба й. - Не ми казвай, че още ми се сърдиш.

Тя не се спря.

- Опитах се да се извиня - продължи Майк. - Не получи ли писмото ми?

Бри се бе научила да потиска гнева си. През последните десет години правеше точно това. Десет години се преструваше, че не знае, че Скот е сериен прелюбодеец. Десет години избягваше открития сблъсък, който щеше да сложи край на брака им. И ето докъде я бе довело това. До никъде.

Рязко се извъртя.

- Продължаваш ли да шпионираш хората, Майк? Все още ли си същият потаен плъх, като тогава?

- Бях влюбен в теб - рече той, като че ли това оправдаваше всичко. - В по-голямо момиче.

По-голямо само с една година. Тя заби нокти в дланите си.

- И ти отиде при майка ми и й изтропа, че си ни видял двамата с Дейвид. Страхотен начин да спечелиш едно момиче.

- Мислех, че ако двамата се разделите, аз ще имам шанс.

- Никога, дори след милион години.

Той отново пъхна ръце в джобовете.

- Аз бях само на седемнайсет, Бри. Не мога да променя миналото. Това, което сторих, беше грозно и единственото, което мога да кажа сега, е, че съжалявам.

Двамата с Дейвид не подозираха, че той ги следи през онази нощ, когато се скриха зад дюните, за да се любят. На следващия ден Майк отишъл при майка й и още същия следобед Бри бе изпратена на заточение при ужасната леля Ребека в Батъл Крийк. Бри никога повече не се върна на острова, допреди три седмици, когато й съобщиха, че Майра е починала и е посочила Бри за настойница на внука й.

Майк извади ръце от джобовете.

- Позволи ми да ти помогна с Тоби.

- Не се нуждая от помощта ти. Остави ни на мира.

Той потърка с палец златната си гривна.

- Загрижен съм за хлапето.

- Уверена съм, че е добре за имиджа ти за пред местните да се преструваш, че се грижиш за бедните сирачета.

Негодникът дори не се смути.

- Знаех си, че няма да ми постелеш червен килим за добре дошъл, но мисля, че бихме могли някак си да се разберем.

- Сгрешил си.

Майк огледа буренясалия двор и малката пчеларница с лющеща се бяла боя и хлътнал тенекиен покрив. Поривът на вятъра разлюля листата, но не и скъпата му прическа.

- Няма да получиш много за това място, ако се опиташ да го продадеш. Няма изглед към езерото, нито достъп до плажа, а и къщата се нуждае от ремонт.

Той не й казваше нищо, което тя не знаеше. Без късмет в любовта и в недвижимите имоти - това бе съдбата й. Банката бе запорирала къщата за пет милиона долара, която двамата със Скот бяха купили в Блумфийлд Хилс. Последно бе чула, че са я обявили за един милион и триста хиляди, но все още нямало купувач.

Майк се отправи към изоставената градина на Майра, където доматите се опитваха да се преборят с плевелите.

- Ако отведеш Тоби, ще му отнемеш единствената опора в живота.

- Нали не мислиш наистина, че ще остана тук? - Изрече го така, сякаш имаше десетина други възможности, макар че всъщност нямаше нито една.

С невинен вид той заби ножа още по-навътре.

- Чух че, не си получила голяма издръжка при развода.

Не бе получила нищо. Дори семейството й не й бе помогнало. Братята й имаха финансови затруднения, но дори и да нямаха, не можеше да ги моли за пари, не и след като бе останала глуха за предупрежденията им относно Скот. Колкото до наследството й... То се бе стопило само за година след смъртта на майка й.

- Ето, имаш къща - продължи той. - Майра държеше доста изкъсо Тоби и той няма много приятели, но корените му са тук, а в живота му и без това има достатъчно сътресения. Мисля, че Дейвид би искал ти да останеш.

Бри не можеше да понесе да го слуша как произнася името на Дейвид, дори и след толкова години.

- Никога повече не идвай тук - процеди тя, обърна се на пети и го остави да стърчи сам насред двора.

Тоби седеше зад малката сгъваема маса в кухнята и ядеше поредната купа със зърнена закуска. Кухнята, заедно с останалата част от къщата, бе ремонтирана във времената, когато бяха на мода шкафовете от светъл дъб и масивните дървени плотове. Върху двете открити полици бяха подредени гърнетата за мед и керамичните пчели, които Майра колекционираше. През прозореца над умивалника Бри видя Майк, който оглеждаше двора, сякаш оценяваше стойността на собствеността. Най-после си тръгна.

Дейвид й бе написал само едно писмо.

Винаги ще те обичам, Бри. Но това е краят. Не желая да заставам между теб и семейството ти...

Тя бе съкрушена. Единствената й утеха бяха телефонните разговори със Стар. Дъщерята на Майра беше най-добрата й приятелка, единственият човек, който разбираше колко силно тя обичаше Дейвид и че той беше за нея много повече от едно лятно увлечение.

Шест седмици след заминаването на Бри Стар забременя от Дейвид и той напусна университета, за да се ожени за нея. Бри никога повече не проговори на нито един от двамата.

Тоби вдигна купата и изсърба останалото мляко, после я остави на масата.

- Баба ми каза, че ти си богата. Хващам се на бас, че си я излъгала.

- Бях богата. - Бри погледна през прозореца. - Вече не съм.

- Защо?

- Защото позволих да ме издържа мъж, вместо да разчитам на себе си.

- Знаех си, че нямаш никакви пари. - Прозвуча като обвинение, поредното напомняне колко силно той я ненавижда. Не че тя умираше от любов по него. - Кога ще си ходиш? - попита я той.

Не за пръв път й задаваше този въпрос и Бри съжали, че не може да му отговори.

- Не знам.

Той бутна стола назад.

- Не можеш да продължаваш да висиш тук и нищо да не правиш.

Тоби беше прав и тя трябваше да му покаже, че има план. Някакъв план. Какъвто и да е.

- И не смятам. - Бри се извърна от прозореца. - Ще продавам меда на Майра.

Луси нямаше намерение да си бъбри дружески с Панда, докато похапват пица. Вместо това обу маратонките и излезе навън. Мразеше да бяга, но не по-малко мразеше да се чувства като плужек, а и имаше нужда да се отърве от емоциите на този нещастен ден.

Луси сви от шосето до Залива на гъските и излезе на главния път. Не след дълго мина покрай изоставена фермерска лавка. Зад нея зърна малка синьо-зелена къщурка. Чу, че някой бяга зад гърба й, и нямаше нужда да се обръща, за да разбере кой е.

- Семейството ми вече не ти плаща - процеди тя, когато Панда се изравни с нея.

- Навик.

- И без това не обичам да бягам, а с теб още по-малко.

- Жалко. Това шосе е твърде тясно. Отбий на банкета.

- Можеш да чуеш приближаваща кола от километър, а аз реших да потичам, защото искам да бъда сама.

- Преструвай се, че не съм тук. - Той забави темпо, за да изостане. - Ти наистина няма да се върнеш в Уайнет, нали?

- Чак сега ли го разбра?

- Бих се обзаложил на каквото и да е, че ще размислиш.

- Щеше да изгубиш.

- Винаги има първи път.

- Ти си такъв неудачник. - Тя пресече пътя и затича обратно към къщата.

Той не я последва.

Когато се върна, Луси подкара с колелото към плажа до южния заострен край на острова и седна на върха на една пясъчна дюна, за да се полюбува на езерото, позлатено от лъчите на залязващото слънце. Когато най-после се върна в къщата, завари Панда да седи на един от шестте разнородни стола, подредени около псевдовикторианската кухненска маса, която Луси бе започнала да ненавижда не само заради обелената зелена боя и грозните грамадни крака - единият от които бе подпрян с парче сгънат картон - но и защото тя символизираше всичко, което трябваше да се махне от този някога толкова красив дом.

Въпреки че пред него лежеше отворената кутия с пица, липсваха само няколко парчета. Когато Луси влезе, той вдигна глава. На жълтата светлина на абажура, висящ над масата, приличащ на лампа от „Тифани“, мургавата му кожа изглеждаше още по-тъмна. Тя се обърна към него, без да го нарича по име, като че ли бяха само далечни познати.

- Вече съм се настанила в спалнята ти и след като утре заминаваш, предпочитам да не се местя само за една вечер.

Той подпря лакът на облегалката на стола.

- Това е моята стая.

Също така беше и единствената спалня на първия етаж, което я правеше идеално убежище срещу попълзновенията му.

- С удоволствие ще ти приготвя някое от другите легла -рече тя.

- А ако не съм съгласен?

- Тогава ще се преместя, а ти ще спиш върху моите мръсни чаршафи.

Той сви презрително устни и я изгледа насмешливо.

- Ще си помисля.

Тя му отвърна с хладна официалност:

- Ще ти бъда благодарна, ако мислиш по-бързо. Денят беше дълъг и тежък и искам да си легна.

Подигравателната му усмивка се стопи и Панда сви рамене.

- Спи където искаш. Не ме интересува. Сам ще си приготвя леглото. - Стана и се запъти към вратата, но се спря. - И още нещо. Не пипай нищо по къщата. Всичко остава така, както е.

Тя щеше да се погрижи за това.

Но той явно нямаше да я остави на мира. Малко след като Луси угаси лампата в спалнята, на вратата се почука.

- Забравих си четката за зъби - каза Панда през затворената врата.

Тя стана от леглото, извади четката му за зъби от аптечката, отключи вратата на спалнята и я промуши през пролуката.

От гневно стиснатите му челюсти човек можеше да си помисли, че тя държи сгъваем нож.

- Заключила си вратата? - процеди той с глас, пропукващ като сух лед.

- Навик - отвърна тя смутено.

- Заключила си вратата?

Щеше да прозвучи детински, ако започне да му обяснява колко страшна й се струва къщата през нощта, затова Луси само сви рамене.

Веждите му се сключиха, ъгълчето на устата му се изви презрително.

- Бейби, ако исках да вляза в тази стая, никаква ключалка няма да ме спре. Но защо да си правя труда? Ти и без това не беше толкова добра.

Тя пое остро дъх и затръшна вратата в лицето му.

Панда искаше да удари нещо. Себе си. Колко пъти щеше да се издънва с нея? Но тя толкова го дразнеше.

Кучката си го заслужаваше. Ако не ме беше вбесила, нямаше да я ударя.

Беше чувал точно същите думи при стотиците обаждания за домашно насилие, когато някакъв негодник се опитваше да се оправдае, задето е пребил жена. Фактът, че той бе използвал думи вместо юмруци, не го правеше по-добър.

Прокара пръсти през косата си. Бъди най-добрият в това, което умееш. Но всичко свързано с Луси Джорик беше редуване на една след друга все по-големи издънки, още от самото начало. Веднага след като я качи на мотора в онази уличка, трябваше да я откара обратно при семейството й. Всички онези игрички, докато се опитваше да я изплаши, нищо не бяха постигнали, освен че го накараха да се почувства като пълен кретен. Правеше грешка след грешка, което доведе до най-ог-ромната издънка. Онази последна нощ.

И без това му бе трудно да се сдържа, когато бяха край езерото Кадо, но в онази последна нощ в мотела изгуби контрол. Беше прекарал твърде много часове с Луси, притисната към гърба му, твърде много дни бе виждал как в онези кафяви очи със зелени точици изригват тревожни сигнали, когато тя се чувстваше уязвима.

Панда вдигна юмрук, за да почука отново, сетне отпусна безволно ръка. Какъв смисъл имаше да се извинява? Последното, което искаше тя в момента, е да го види.

Той се отправи надолу по спарения стар коридор и се заизкачва по стълбата на тази призрачна къща, която не можа да се удържи да не купи. В живота му и без това цареше предостатъчно голям емоционален хаос, с който трябваше да се справи. Не му трябваха още проблеми, най-малко с дъщерята на шибания президент на Съединените щати.

Трябваше час по-скоро да се махне от този остров.

На следващото утро Луси избегна срещата с Панда, като се измъкна през плъзгащите се врати на спалнята на верандата, водеща към задния двор. Качи се на велосипеда и се отправи към града, където закуси с кафе и мъфин, седнала на една от масичките пред „Петнистата жаба“. С изключение на двете тийнейджърки, които огледаха преценяващо косата и татуировката й, никой друг не й обърна внимание. Усещането да се измъкне от кожата на Луси Джорик бе опияняващо.

След като приключи, тя подкара към северната част на острова. Обичаше закътаните ъгълчета покрай брега. Тук нямаше спортни площадки за богати и известни. На острова идваха само водопроводчици и продавачи. Хлапета, които учеха в държавни колежи, и млади семейства, возещи бебетата си в колички от „Уолмарт“. Ако Мат и Нийли не се бяха появили в живота й, можеше само да мечтае да дойде на почивка в подобно място.

До Четвърти юли оставаха още почти две седмици, но туристическите лодки вече се поклащаха във водите на езерото. Луси мина покрай ферма, после покрай дървена барака с ръчно написана табела: НАИ-ДОБРАТА ПУШЕНА БЯЛА РИБА НА ОСТРОВА. Отляво се виждаше малко езеро, обрасло с папур, отдясно - блато, а отвъд се ширеше огромното езеро Мичиган. Постепенно дърветата, засенчващи пътя, се смениха с борове, после дърветата изчезнаха напълно и пътят се стесни към носа на острова.

От крайбрежните скали, изгладени преди много векове от ледниците, се белееше фар. Луси остави велосипеда и пое по пътеката към фара. Кимна на пазача, който поливаше оранжевите слабоноги, разцъфнали в дървени сандъчета близо до вратата. Зад постройката вълноломът се врязваше във водата. Днес езерото бе спокойно, но Луси си представи мястото по време на буря, когато вълните се разбиваха в скалите.

Откри уединено местенце, където да поседне, сред големите морени, вече затоплени от утринното слънце. Фериботът, плаващ към сушата, приличаше на малка движеща се точица. Луси отчаяно се надяваше Панда да е на борда му, защото, ако все още бе в къщата, щеше да се наложи тя да се изнесе, а в този момент най-малко искаше да замине. Грозните думи, които хвърли в лицето и миналата нощ, все още изгаряха душата й. Хората никога не са били жестоки към нея, но Панда беше преднамерено злобен.

Беше й все едно защо той се нахвърли така върху нея, нито дали сам вярваше в това, което каза. Думите му бяха унищожили и последните останки от носталгията по тяхното голямо приключение. А това в крайна сметка беше добре.

Когато отново се качи на велосипеда, Луси бе твърдо решила да сложи ред в живота си. Ще се възползва от по-хладните сутрини, за да плава с лодка по езерото или да изучава острова. А следобедите ще започне да пише главите от книгата, които бе обещала на баща си.

Когато наближи отбивката към шосето до Залива на гъските, тя видя същата малка синьо-зелена къща, която бе зърнала вчера. Заради криволичещия бряг на острова разстоянията не можеше да се преценяват добре, но може би тук живееха Тоби и баба му -по права линия не много далеч от къщата на Ремингтън.

От едната страна на входната алея се виждаше опасно килната пощенска кутия, а от другата - изоставена фермерска лавка. Въпреки че къщата се намираше на няколко километра от града, мястото беше подходящо за продажба на летния урожай, тъй като минаващото наблизо главно шосе водеше към южния плаж, най-големия на острова, където снощи тя бе ходила, за да се полюбува на залеза. На избелялата табела, увиснала накриво от скъсана верига, се четеше: МЕДЕНА ВЪРТЕЛЕЖКА. ПРОДАВА СЕ ДОМАШЕН МЕД.

Луси импулсивно сви по входната алея.

10.

Бри извика и отскочи от кошера.

- О, боже... О, боже... о, боже... - Простена, сви рамене и затрепери. Тъмната купчина, която бе видяла в плъзгащото се дъно, не беше просто боклук. О, не. Беше мишка. Мъртва мишка, запечатана в нещо като лепкава капсула, образувана от прополиса, отделян от пчелите.

Тя отново потръпна, смъкна коравите кожени пчеларски ръкавици и се затътри през двора. По думите на Тоби, господин Уензъл миналия месец бе дал на пчелите гъст захарен сироп, но сега рамките в плодниците трябваше да се сменят. А това беше едва третия кошер, който бе отворила. Какво ли щеше да намери в останалите?

Може би в крайна сметка Стар е била права. Тя мразеше да работи с пчелите на майка си. Но Бри не приличаше на Стар и от самото начало пчелите я очароваха. Всяко лято помагаше на Майра с кошерите. Вълнуваше я усещането за опасност, чувството на превъзходство, че се е научила да прави нещо, което братята й не умееха. Харесваха й редът, царящ в пчелната колония, строгите правила в семейните групи, образуващи общества, идеята за пчелна йерархия начело с царица. Но най-много й харесваше да бъде с Майра, която бе тиха и кротка жена, толкова различна от вятърничавата егоцентрична майка на Бри.

Бри бе прекарала будна почти цялата нощ, изучавайки малката колекция от книги на Майра по пчеларство, но нито книгите, нито всичките лета, през които бе помагала на Майра, я бяха подготвили за такава голяма отговорност. Преди няколко години дори бе посещавала курс по пчеларство, но Скот не й разреши да постави кошер в двора, така че никога не бе прилагала знанията си на практика. И ето къде се бе озовала сега, при това не само с един кошер, който да охранява от гризачи и паразити, както и да следи да не се пренасели, а с цели петнайсет.

Тя почеса единия глезен с върха на другата маратонка. Въпреки че якето на Майра с шапката със защитна мрежа й ставаше, гащеризонът в комплект към тях не беше предназначен за толкова висока и слаба фигура като нейната, затова тя бе обула своя панталон в цвят каки. Светлите цветове успокояваха пчелите, а тъмните им напомняха за хищници като миещи мечки и скунксове. За нещастие, бе забравила да напъха краищата на панталона в чорапите, което обясняваше ужилването на глезена.

Замисли се дали да не се опита да убеди Тоби да изхвърли мъртвата мишка, но той бе наследил неприязънта на майка си към пчелите, така че навярно нямаше шанс да успее. След вчерашния шпионски инцидент Бри бе решила да го държи по-внимателно под око, но в момента от момчето нямаше и следа. Затова пък видя да приближава към къщата една тийнейджьрка с боядисана черна коса и разрошени дредове. Беше надянала черен топ, шорти и грозни боти. Беше по-ниска от Бри, може би малко над метър и шейсет, с дребни фини черти и сочни устни. Ако не бяха ужасната прическа и прекалено тежкият грим, може би щеше да бъде красива. Освен това нейното лице й се струваше смътно познато, макар Бри да бе сигурна, че никога не са се срещали.

Тя вдигна мрежата върху шапката. Появата на момичето я притесняваше не само заради татуировката и халката на носа, но защото до вчера никой не я беше безпокоил. Харесваше й да се чувства невидима и искаше да си остане такава.

- Предполагам, че не сте бабата на Тоби - рече момичето.

Въпреки страховития й вид, не изглеждаше опасна. Бри

хвърли ръкавиците до пушалката, която бе използвала, за да усмири пчелите. Майра работеше с пчелите с голи ръце, но Бри далеч не бе готова за това.

- Бабата на Тоби почина в началото на май.

- Наистина ли? Много интересно. - Гостенката протегна ръка, доста странен жест за едно младо момиче. - Аз съм Вайпър.

Вайпър? Бри стисна ръката й, но всичко продължаваше да й се струва чудновато. В стария й социален кръг прегръдките бяха задължителни, дори с жени, които едва познаваше.

- Бри Уест.

- Приятно ми е да се запознаем, Бри. Тоби да е наоколо?

Откъде това момиче познаваше Тоби? Бри отново се почувства напълно некомпетентна и непригодна. Не знаеше къде е Тоби, нито какво правеше, когато не беше край нея.

- Тоби!

Никакъв отговор.

- Сигурно е в гората - изрече новодошлата с любезност, която накара Бри да осъзнае, че тя изобщо не беше тийнейджър-ка. - Вие майката на Тоби ли сте?

Заради бледата си кожа братята на червенокосата Бри и бяха лепнали прякора Трупа и имайки предвид расовата принадлежност на Тоби, тя си помисли, че жената иронизира. Ала съдейки по изражението й, тя изглеждаше напълно искрена.

- Не. Аз съм... негова настойница.

- Разбирам. - Нещо в прикования й поглед подсказваше на Бри, че тя наистина разбира - може би повече, отколкото на Бри й се искаше.

- С какво мога да ви помогна? - Бри осъзнаваше, че въпросът й прозвуча доста рязко, но тя искаше неканената гостенка по-скоро да си отиде, за да се върне при пчелите. А още по-силно искаше цигара.

- Ние сме съседи - продължи жената. - Аз съм наела къщата на Ремингтън.

Къщата на Ремингтън? Нейната къща. Това ли беше жената, която Тоби е шпионирал? Престори се, че няма представа.

- Къщата на Ремингтън? Аз... аз съм тук едва от две седмици.

- Намира се от другата страна на гората. Има пътека до там.

Пътеката, по която двете със Стар хиляди пъти бяха тичали

нагоре-надолу.

Жената погледна към кошерите.

- Вие сте пчеларка.

- Бабата на Тоби беше пчеларка. Аз само се опитвам да запазя пчелите живи.

- Имате ли опит в пчеларството?

Бри се засмя с дрезгав смях, на който сама се удиви.

- Едва ли. В детството си се занимавах с пчели, но оттогава мина много време. За щастие, това са здрави, развити колонии и студената пролет, изглежда, е попречила на роенето им. Ако не оплескам нещо, всичко с тях ще бъде наред.

- Това е чудесно. - Тя действително изглеждаше впечатлена. - Ще имате ли нещо против, ако ви взема Тоби утре за малко? Нуждая се от помощ, за да преместя някои мебели. Той ми гостува няколко пъти и аз помислих, че може би ще иска да поработи малко.

Той не бе ходил на гости. Беше шпионирал.

- Аз... надявам се, че не е причинил някакви неприятности.

- Ангел като Тоби?

Иронично повдигната й вежда сепна Бри. Тя отново с изумление чу собствения си смях.

- Целият е ваш.

Жената, която се представи за Вайпър, се извърна към гората и сви ръцете си на фуния около устата.

- Тоби! Утре следобед ще ми трябва помощ в къщата. Ела, ако искаш да изкараш малко джобни.

Нямаше отговор, ала това, изглежда, не я притесни. Отново насочи вниманието си към кошерите.

- Винаги съм се интересувала от пчели, но не зная нищо за тях. Ще бъде ли много нахално, ако ви помоля да ми разрешите някой път да наблюдавам, докато работите с тях?

Речникът и маниерите й до такава степен бяха в разрез с външността й, че Бри се стъписа. Може би тъкмо заради това кимна, преди да се усети.

- Ако желаете.

- Великолепно. Скоро ще се видим. - Тя се усмихна, обърна се и закрачи по пътя, по който бе дошла.

Бри се насочи към кошерите, но рязко спря, когато й хрумна една мисъл.

- Какво ви е отношението към мишките? - подвикна тя към отдалечаващата се жена.

- Мишките? - Вайпър спря. - Не са сред любимците ми. Защо?

Бри се поколеба, сетне посочи към последния кошер в редицата.

- Ако се интересувате от пчеларство, има нещо необикновено, което може би ще искате да видите. Някога чували ли сте за прополис?

- Не. Какво е това?

- Това е клей, гъста смес от смола, восък и прашец от пъпки на цветовете на растенията, с която пчелите запечатват процепите и дупките в стените на кошера. Притежава антибактериални свойства - някои пчелари търговци дори го събират, за да го продават. - Бри се опита да звучи професионално. - Пчелите го използват и като един вид хигиенна защита срещу нашественици, за да предпазят колонията от инфекция. Елате да погледнете.

Жената се приближи към кошера - истинско жертвеното агне, поведено към мястото на мишето заколение. Тя се спря пред противната буца и се втренчи в нея.

- Ужас.

Но не се отдръпна. Продължи да се взира. Бри взе лопатата, опряна на стъпалото.

- Ако искате да го изгребете и да го хвърлите в отточния улей...

Жената погледна през рамо.

Бри с все сили се стараеше да поддържа непринуден, свойски разговор.

- Прополисът всъщност е мумифицирал мишката. Не е ли удивително?

- Май ме поднасяте.

Под втренчения и поглед нехайната маска на Бри се свлече.

- Аз... мога и сама да го направя. Ще се наложи. Но... мразя мишки, а вие ми приличате на човек, готов на всякакво предизвикателство.

- Наистина ли? - грейна жената.

Бри кимна.

- Отлично. - Гостенката взе лопатата, загреба мишите останки и ги изхвърли в улея.

Беше минала цяла вечност, откакто друг човек бе правил нещо хубаво за нея - дори и да го бе подмамила за това - и Бри не си спомняше кога за последен път е била толкова трогната.

Любопитството към Тоби и баба му бе накарало Луси да се отбие в малката къща. Или може би просто се опитваше да спечели време, защото, ако сувът на Панда все още беше на алеята за коли, тя трябваше да си събере багажа и да замине. Все пак колкото и да бе напрегната, настойницата на Тоби беше още по-изнервена.

Бри беше красива жена, макар и болезнено слаба. Острите й черти и прозрачната кожа излъчваха някаква старомодна крехкост. Луси можеше съвсем ясно да си я представи във викторианска рокля; дългата шия - грациозно обвита с висока дантелена яка, кестенявата коса, вдигната високо на главата. Нещо й подсказваше, че тази жена носеше тежък товар върху слабите си рамене. Но как се вписваше Тоби в тази картина?

Това не я засягаше и тя не биваше да се поддава на импулса да кани Тоби в къщата, но щом чу, че баба му е починала, не успя да се сдържи. Смелите и дръзки деца бяха нейна слабост.

Ведно с безумието да се хвърли в обятията на първия мъж, когото бе срещнала, след като побягна от църквата.

Луси взе последния завой, затаи дъх и зави по алеята за коли.

Колата я нямаше. Никога повече нямаше да го види.

Тя облегна велосипеда на задната стена на къщата и се запита дали сексът с Панда не беше нейният извратен начин да се самонакаже, задето бе избягала от сватбата си. Не можеше да измисли по-добър начин да докаже на себе си колко е недостойна да се омъжи за мъж като Тед. Едновременно успокояваща и смущаваща мисъл. Това би обяснило несвойственото и поведение, но едва ли говореше добре за нея.

Твърдо решена да затвори завинаги тази болезнена глава от живота си, младата жена отключи вратата с ключа, който бе изровила от разплетената кошничка, затрупана с изтекли ваучери за пица, стари разписания на ферибота, изтощени батерии за фенерчета и овехтял местен телефонен указател отпреди десетина години. Отправи се към кухнята и откри Тоби, седнал край масата, да яде от купа със зърнена закуска.

- Чувствай се у дома си - изрече тя провлачено. Немската кафе машина беше наскоро измита и тя се съмняваше, че Тоби бе извършил този подвиг. С изключение на това не забеляза никакви други следи, че Панда е бил тук.

Тоби и метна един от обичайните си враждебни погледи.

- Колко ще ми плащаш?

- А ти колко заслужаваш?

Той преглътна още една лъжица от корнфлейкса.

- Много.

- Ще ти плащам според работата. А сега ми върни ключа за къщата, който е в теб.

- Не ми е нужен ключ, за да вляза тук - продължи да се перчи момчето.

- Да бе. Използвал си способностите на Човека паяк. - Луси се приближи до него и протегна длан.

Той почеса ухапаното от комар на ръката си. Тя разбра, че момчето се опитва да реши дали още да се инати, но накрая бръкна в джоба на шортите. След като й даде ключа, Тоби завъртя лъжицата в купата.

- Защо не си бясна заради баба ми?

- И кой е казал, че не съм?

- Не ми приличаш на бясна.

- Умея да прикривам чувствата си. Серийните убийци са спецове в това.

- Ти сериен убиец ли си?

- Още не. Но се замислям дали да не стана. Може да започна от днес.

В ъгълчетата на устните му се мярна усмивка, но той побърза да я изтрие.

- Мислиш се за забавна, ама не си.

- Въпрос на мнение. - Луси се бе заканила да не се замесва в нищо, а ето че пак се бе забъркала в нова каша. Типично за онези, които не знаят как да се справят със собствените си проблеми. Те се занимаваха с неприятностите на другите, което им помагаше да се чувстват по-добре. Тя пъхна ключа в джоба си. - Бри изглежда мила.

Той изсумтя неодобрително.

- Тя ще стои с мен, докато баща ми се прибере у дома. Той е промишлен алпинист. От онези, които се катерят по високите кули за мобилните телефони. Това е най-опасната работа на света.

Момчето лъжеше - Луси разпознаваше сирачето от пръв поглед. Наля си чаша вода от крана и изпи половината. Изля останалото в умивалника и се замисли колко много обичаше да работи с деца като Тоби. Това й се удаваше и с голяма мъка в сърцето се бе отказала от нея. Но като социален работник можеше да помага само на малко деца, а като лобист помагаше на хиляди. Напомняше си го всеки път когато се изкушаваше да напусне.

- Ето какво ще ти кажа, Тоби. Аз имам брат и три сестри, затова разбирам, когато едно дете не ми казва истината. Ако искаш да се лъжем, така да бъде. Но това означава, че аз не мога истински да ти помогна, ако се наложи. - Той отвори уста, за да й заяви, че не му е нужна ничия помощ, но Луси го изпревари: -И... това означава, че аз не мога да те помоля за помощ, ако се нуждая от нея. Защото помежду ни няма доверие. Разбираш ли как стоят нещата?

- И на кого му пука?

- Очевидно не и на теб. - В умивалника нямаше мръсни чинии. Или Панда не беше ял, или ги бе измил. Тя взе банан от купата върху плота.

- Моят баща наистина беше промишлен алпинист – разнесе се тихият глас на Тоби зад гърба и. - Умря, когато бях на четири. Спасявал свой колега, закъсал на кулата, и това е самата истина.

Луси обели банана, като нарочно остана с гръб към него.

- Съжалявам за това. Аз дори не познавах баща си.

- Ами майка ти?

- Тя почина, когато бях на четиринайсет. Не беше най-добрата майка на света. - Тя се бе съсредоточила върху банана, все още без да го поглежда. - Макар че имах късмета да ме осиновят.

- Моята майка е избягала малко след като съм се родил.

- Струва ми се, че и тя не е била най-добрата майка на света.

- Баба ми беше супер.

- И тя много ти липсва. - Луси остави банана и най-накрая се извърна с лице към него. Сълзи блестяха в големите му кафяви очи. Сълзи, които той не би искал тя да види. - Чака ни много работа - промърмори тя и забърза към остъклената веранда. -Да се захващаме за нея.

През следващите няколко часа Тоби й помагаше да отнесат счупените мебели, проядените от молци възглавници и изтънелите пердета в края на алеята, откъдето щеше да намери някой да ги вземе. Панда може и да не уважаваше тази къща, но тя я ценеше и ако не му харесваше, можеше да я съди.

Тоби се опитваше да компенсира недостатъчните мускули със сериозния си и отговорен вид, което я трогна до дъното на душата. Отдавна не й се бе случвало да работи заедно с деца, освен ако не бяха най-близките й родственици.

Двамата с Тоби с доста усилия изнесоха древния счупен телевизор. Той напълни торбите за боклук със списания отпреди десетилетия и разръфани книги с меки корици, които тя бе свалила от рафтовете в остъклената веранда. После избърса прахта, а Луси подреди това, което бе останало. Въпреки че бяха уморени, те се опитаха да преместят отвратителната зелена кухненска маса, но тя се оказа прекалено тежка и единствената награда за усилията им бяха безбройните тресчици, забити в дланите им.

Когато реши, че за днес й стига, Луси взе малко пари и излезе на остъклената веранда, която Тоби току-що й бе помогнал да разчисти. Очите му се разшириха, когато видя колко пари смята да му даде. Момчето мушна бързо банкнотите в джоба си.

- Мога да дойда по което и да е време - ентусиазирано заяви той. - Освен това мога да чистя къщата. Знам, че преди не се справих много добре, но сега ме бива много повече.

Луси го погледна съчувствено.

- Панда ще има нужда от по-възрастен чистач за къщата. -Видя, че лицето му посърна, и побърза да добави: - Но аз имам друга работа за теб.

- Аз не съм по-лош от всеки възрастен.

- Той едва ли ще се съгласи.

Тоби прекоси с гневни крачки верандата и тръшна мрежестата врата зад гърба си, но тя знаеше, че ще се върне.

През следващите няколко дни те бършеха паяжините и търкаха подовете. Тя постла с плажни кърпи окъсаните възглавници по мебелите отвън. Металната етажерка, която бе прекалено голяма и тежка за преддверието, пасна чудесно на верандата. Постепенно изчезнаха керамичното прасе, очуканите тенекиени кутии и другите боклуци, с които бяха наблъскани шкафовете. Луси напълни една синя керамична купа със зрели ягоди, а в празен буркан от конфитюр подреди рози, които откъсна от стария розов храст, пълзящ по стената зад гаража. Аранжировката далеч не можеше да се сравни с невероятните творения, доставяни от цветарницата към Белия дом, но й харесваше не по-малко.

На четвъртия ден след заминаването на Панда те се заеха с грозния килим в мрачния кабинет.

- Има ли още хляб? - попита Тоби, когато приключиха с работата.

- Ти омете и последната троха.

- Ще направиш ли още?

- Не и днес.

- Трябва да изпечеш още. - Момчето огледа най-новата й придобивка - възхитителна татуировка, изобразяваща дракон, който се извиваше от ключицата към шията, а зеещата му огнена паст сочеше към долната част на ухото. - Между другото, на колко си години?

Луси понечи да му каже, че е на осемнайсет, но се спря. Ако искаше Тоби да не я лъже, тя също трябваше да е откровена с него.

- Трийсет и една.

- Много си стара.

Двамата излязоха отвън. Тоби поддържаше сгъваемата стълба, докато тя подрязваше увивните растения, обрасли върху единствения прозорец на кабинета. Когато стаята станеше по-светла, щеше да бъде чудесно място, където да работи над книгата.

През прозореца се виждаха топлите медни тонове на пода от твърдо дърво. Този дом я привличаше от мига, в който бе пристъпила прага му. Панда не го заслужаваше.

Бри се съблече в малкото мокро помещение в задната част на къщата и напъха мръсните дрехи направо в пералната машина, включително сутиена и бикините. Заради пушалката, с която бе работила с пчелите, пушекът се бе просмукал в нея, сякаш бе прекарала цял ден край огъня. Загърна се с една кърпа и отиде в банята да вземе душ. Никога досега в живота си не се бе трудила толкова усърдно и всеки мускул в тялото я болеше.

През последните няколко дни тя работеше на двора от изгрев до залез, подготвяйки кошерите за лятото. Следвайки указанията в ръководствата, които бе изчела, младата жена размести рамките, провери цариците майки, замени старите секционни рамки в гнездовата рамка с нови и добави нови гнездови секции. Освен това изчисти основно пчеларницата, избърса прахта от стотиците бурканчета, пълни с меда от миналото лято. Когато свърши, залепи етикетите на Майра.

Домашен мед „Медена въртележка“

Черити Айланд, Мичиган

Някога Бри мечтаеше да стане художничка. Украсената с панделки пъстроцветна въртележка върху етикетите бе заимствана от акварела, който тя бе нарисувала, когато беше на шестнайсет години като подарък за рождения ден на Майра. Майра толкова бе харесала рисунката, че я бе помолила да й разреши да я използва за своите етикети.

Бри се подсуши, като внимателно попиваше многобройните ужилвания. Най-старите я сърбяха ужасно. Ала днес пчелите нито веднъж не я бяха ужилили. Беше й приятно, че има с какво да се гордее.

Откри Тоби, излегнат на дивана във всекидневната, да играе „Нинтендо“ на портативния плейър, който му подари, когато пристегна. Стаята почти не се бе изменила през годините. Стени, боядисани в прасковено, килим на светлосини и тъмносини цветни мотиви, меки кресла и две керамични сиамски котки в двата края на полицата над камината. Със Стар ги бяха нарекли Бийвъс и Бътхед.

Беше почти единайсет. Тоби отдавна трябваше да е в леглото, но ако му напомни, той щеше да се престори, че не чува. Тя взе мръсната купа от корнфлейкса.

- Утре смятам да отворя лавката за мед. - Прозвуча по-скоро като въпрос, отколкото като твърдение.

- Никой няма да спре там - измърмори той, без да вдига глава от играта.

- Тя е на главното шосе, водещо към южния плаж и трафикът там е доста оживен. Ако малко я постегнем и украсим, мисля, че хората ще й обърнат внимание. - Всъщност нямаше представа дали ще я забележат, или не. - Ще ми трябва помощта ти, затова по-добре върви да си лягаш.

Момчето не помръдна.

Трябваше да бъде по-строга, но не знаеше как да се държи, затова се оттегли в кухнята. Не беше хапвала от закуска и макар да не чувстваше глад, се застави да отвори хладилника. На рафтовете имаше само мляко и парче шунка. Бри затвори вратата и погледна към бюфета, зареден с консерви, зърнени закуски, спагети и боб. Нищо не я привличаше. Нищо, с изключение на...

Единственото бурканче с мед, което бе донесла, стоеше върху плота. Златистокехлибарен на слънчевата светлина, на кухненската лампа медът изглеждаше тъмен като кленов сироп. Бри взе бурканчето и огледа пъстроцветния етикет с въртележката. Най-накрая завъртя капачката. Тя се отвори с леко пукване.

Младата жена докосна меда с върха на показалеца. Затвори очи. Поднесе пръста към устните си.

Спомените за всички отминали лета от детството я връхлетяха като огромна вълна. Бри улови лек привкус на черешов цвят; нотка от глухарче, детелина и ягода; шепот на жасмин и докосване на оксидендрум - всички аромати и оттенъци, свежи като юнска утрин. Потопи отново пръст и вкуси радостта на летните дни, които ставаха все по-дълги, докато рояците от пчели се устремяваха към лавандуловите полета и къпиновите храсти, които допълваха букета от аромати на меда. После идваше август и лятото бавно клонеше към своя край. Медът ставаше гъст и се точеше заради прашеца, събран от магарешкия бодил, градинския чай и люцерната.

Умората и се стопи и за миг тя изпита усещането, сякаш всички тайни на света са събрани на върха на пръста й.

На следващата сутрин Бри не можа да измъкне Тоби от леглото, затова сама се залови за работа. Ръцете я боляха, докато трупаше в старата ръчна количка четки, бояджийски валяци, парцали и кутии с боя, които бе намерила в бараката за инструменти. Подкара непохватно количката надолу по алеята. Посивяла и олющена от годините, лавката за продажба на мед стоеше в сянката на стогодишния дъб. Наклоненият покрив и остатъците от пода едва поддържаха трите й стени и двете паянтови лавици, заковани под дългия дървен тезгях. С изключение на малкия склад за мед, прикрепен към задната стена, цялата конструкция можеше да се побере в стария й кухненски килер.

Син микробус хонда профуча покрай нея, последван от още един, и двата пълни със семейства, отправили се към все още студените езерни води на южния плаж - най-доброто място за къпане на целия остров. Тя се върна още два пъти до къщата, за да вземе инструменти, временната рекламна табелка, която бе изрисувала, и десетина бурканчета с миналогодишен мед. Тазгодишната реколта нямаше да е готова преди август. Бри се надяваше, че дотогава отдавна ще си е заминала, макар да нямаше представа къде ще отиде. Нахлу в стаята на Тоби, за да го събуди, и откри, че леглото му е празно.

Настроението й се повдигна, когато първата кола спря. Бри тъкмо забиваше пръта с табелата в земята.

- Крайно време беше да отворите - подвикна жената от колата. - Преди две седмици свършихме последното бурканче с меда на Майра и артритът ми отново се обостри.

Те купиха две бурканчета. Главата на Бри се замая от успеха, но еуфорията й постепенно стихна, когато никой друг не спря.

Тя си запълни времето с чистене на паяжини и стари птичи гнезда, закова разхлабените дъски. Накрая реши да отвори първата от двете кутии с екстериорна боя, които бе намерила в бараката. Боята беше с масленожълт оттенък, какъвто Бри предполагаше, че Майра би избрала за тази цел. Тя никога не бе боядисвала сама, но бе наблюдавала как работят бояджиите, така че едва ли щеше да е толкова трудно, нали?

По-трудно, отколкото изглеждаше, установи Бри след няколко часа. Вратът и се схвана, главата й се цепеше от болка, а върху крака й цъфна противна, дълбока рана. Докато бършеше с ръка потта от челото си, оплесквайки лицето си с още боя, тя чу шум от приближаваща кола. Обърна се и видя да спира червен кадилак последен модел. Радостта й, че най-после има клиент, тутакси се помрачи, когато видя кой е.

- Поне част от боята попадна ли върху дъските, или цялата е върху теб?

Противният ехиден смях на Майк я подразни като скърцане на тебешир по черна дъска и тя се озъби, когато той приближи:

- Много добре се справям.

Вместо да си тръгне, той се вторачи с любопитство в бояджийските й постижения.

- Струва ми се, че ще ти е нужна още боя. Дървото много попива.

Нещо, което и тя вече бе забелязала, но нямаше излишни пари за още боя, а и не бе решила точно какво да прави. Той побутна почти празните кутии с върха на скъпата си обувка от мека кожа, после отстъпи назад, за да огледа огънатия рафт.

- Защо Тоби не ти помага?

- Трябва да попиташ него. - Тя захвърли валяка върху подноса, пръскайки още жълта боя върху последния си чифт прилични сандали.

- Може би ще го попитам. Къде е той?

Ако ненавистта не я задушаваше, тя нямаше да отговори.

- В съседната къща, с новата си най-добра приятелка.

- Той би трябвало да ти помага. - Майк избра буркан с мед от кашона на земята, хвърли вътре една банкнота и се върна с придобивката в колата.

Докато колата потегляше, Бри осъзна, че трепери. Само видът му я изпълваше с болезнени спомени. Нищо в живота й не беше както трябва след нощта, когато той ги бе шпионирал двамата с Дейвид.

Въпреки че задната част на лавката остана небоядисана, боята бе свършила. Докато изтребваше с четката последите капки от дъното на кутията, кадилакът се върна. На предната седалка до Майк седеше Тоби с начумерена физиономия. Майк спусна прозореца на колата, докато момчето излизаше.

- Той е забравил, че днес е трябвало да ти помага.

Тоби яростно затръшна вратата, което подсказваше, че нищо не бе забравил.

Майк също слезе, заобиколи колата и отвори багажника.

- Ела, момче. Помогни ми и вземи това.

Въпреки че Тоби беше само на дванайсет, на Бри не й харесваше да се обръщат по този начин към него. Някога бяха уволнили Дейвид от една туристическа лодка, защото се бе скарал с клиент, нарекъл го „момче“. Но Тоби се подчини на Майк, без да възразява. Дали се страхуваше от него? Тя се втренчи в двете кутии с боя, които Тоби извади от багажника на колата.

- Какво е това?

- Твоята вече свършва. - Майк извади от багажника кофа за боядисване, още четки и нов валяк. - Купих още някои неща. Не е кой знае какво.

Бри цялата се напрегна.

- Не искам да ми купуваш боя. Нищо не искам да ми купуваш.

Той сви рамене и се извърна към Тоби.

- Хайде да ги отворим.

- Не! - възпротиви се тя. - Боята се връща в багажника заедно с всичко останало.

Тоби й хвърли отвратен поглед, грабна отвертката, която тя бе оставила в прахоляка, и я подпъхна под капачката на кутията.

- Тоби, говоря сериозно. Не отваряй тази...

Капачката отхвръкна.

Бри никога не бе успявала да застави някого да направи това, което тя искаше. Не можеше да накара Тоби да й се подчини, нито да принуди Майк да си тръгне, както не можа да превърне Скот във верен съпруг.

Майк наля малко боя във ваничката.

- Тоби, вземи онази четка и започни да нанасяш втори слой върху перваза.

Тоби не се възпротиви. Не би изпълнил и най-простата й молба, но когато чуваше заповеди от един расистки гадняр, той се превръщаше в образец на послушание.

- Аз и сам бих ти помогнал - подхвана Майк, - но... - Посочи с помпозен жест безупречния си сив летен панталон. - О, по дяволите. - Грабна валяка, потопи го в боята и се зае за работа.

Бри кипеше от гняв заради случващото се, ала не знаеше как да го спре. Както винаги, Майк Муди си вреше носа там, където не му беше мястото.

- Хубав цвят - отбеляза досадникът.

На нея също й харесваше, но нямаше намерение да си бъбри приятелски с него.

- Не стой до мен - смръщи нос тя. - Одеколонът ти вони.

Най-после успя да попари фалшивата му жизнерадостност.

- Какви ги приказваш? Знаеш ли колко струва?

- Добрият вкус не може да се купи, Майк. Както и добрите маниери.

Тоби захвърли четката, лицето му се сгърчи от ярост.

- Защо не можеш да бъдеш мила с него?

Майк не пропусна да се възползва от възможността.

- Мисля, че с удоволствие бих пийнал нещо. Какво ще кажеш, Бри? Имаш ли у дома лимонада или нещо друго? Едно студено питие ще охлади страстите.

Само Тоби и Бри се нуждаеха от охлаждане на страстите. Фалшивата дружелюбност на Майк оставаше непоклатима. И тогава той спря да боядисва. Не защото тя го искаше, а защото забеляза приближаващ пикап. Очевидно го бе познал, защото забърза към пътя и размаха ръце.

Щом пикапът спря, лицето му се озари от широката усмивка на обигран търговец.

- Джейсън, старче - поздрави той дългокосия младок зад волана, - познаваш ли Бри Ремингтън?

Тя беше Бри Уест. От десет години не беше Бри Ремингтън.

Младежът й кимна. Майк отпусна ръка върху покрива на пикапа.

- Бри сега продава меда на Майра. Обзалагам се, че майка ти много ще се зарадва, ако й занесеш два буркана. Всички знаят, че медът на Майра помага срещу мигрена.

- Разбира се, Майк.

И така премина целият следобед - Майк редуваше боядисването с примамване на клиенти. Тя се опитваше да стои колкото може по-далеч от него. Опитът я бе научил, че за всички добри дела на Майк Муди после трябваше да плаща.

В края на деня лавката грееше с два слоя масленожълта боя, а тя бе продала осемнайсет буркана с мед, но когато Майк се отправи към колата си, не можа да изстиска нито една дума на благодарност.

Докато скубеше плевелите около верандата, Луси осъзна, че очаква Тоби. Не го бе виждала от три дни, откакто Големия Майк го отведе с колата. Реши да се отбие при съседите и да провери как е момчето. Макар че всеки ден излизаше с велосипеда, почти седмица не бе ходила в града и се нуждаеше от някои продукти. Когато се върне, ще се залови за работа. И този път без разтакаване. Вместо само да мисли за книгата, ще седне и ще започне да пише.

Реши да не тръгва по черния път и пое по главното шосе. Когато излезе от завоя, видя фермерската лавка, която вече не беше мръсно сива, а светложълта. Върху тезгяха бяха подредени буркани със златист мед, а Бри рисуваше грациозен кон, като от детска въртележка, върху дървена табела във формата на индиански вигвам, висяща от покрива. Когато приближи, Луси прочете тъмносиния надпис:

Домашен мед „Медена въртележка “

Най-добрият на острова

От нашия мед животът ви ще се завърти по-бързо.

Тоби седеше на тезгяха, люлееше крака и вкиснато наблюдаваше Бри. Луси слезе от велосипеда и Бри остави четката. Върху едната и буза се мъдреше яркорозово петно, а върху другата - електриковозелено. Блузата без ръкави откриваше ръцете й и върху едната се виждаше голяма червена пъпка, контрастираща с бледата, обсипана с лунички кожа.

Тоби скочи от тезгяха и изтича към нея.

- Здрасти, Вайпър. Да не би да имаш работа за мен?

- Не и днес. - Тя огледа табелката. - Ти си истинска художничка, Бри. Може да си говорим на „ти“, нали? Изглежда страхотно.

- Благодаря, но аз съм само любител. - Тя завъртя бавно тежката табела към шосето, като внимаваше да не размаже прясната боя.

Луси побърза да й помогне.

- Сигурно здравата си поработила. Всичко изглежда супер.

- Мога да дойда при теб утре рано сутринта - намеси се Тоби.

Бри нагласи табелата.

- Утре сутринта трябва да стоиш на лавката, докато проверявам кошерите.

- Не искам да стоя на лавката! - викна възмутено Тоби.

Луси реши да разведри обстановката.

- И без това утре имам да върша друга работа.

Бри се отдръпна от табелата. Тя бе изрисувана и от другата страна, но посланието беше малко по-различно.

Домашен мед „Медена въртележка “

Спомени от лятото през цялата година

- Днес през целия ден имахме само десет клиенти - заинати се Тоби.

- Още дори не е обед. - Бри погледна към шосето. - Десет клиенти са повече, отколкото имахме вчера по това време. Табелата ще ни помогне.

Не прозвуча много убедено и Тоби не се върза.

- Трябва да си намериш истинска работа - заяви той.

Луси зачака Бри да го скастри, за да престане да мрънка, но тя се държеше така, сякаш не го бе чула. Наложи се Луси да прехапе език, за да не направи тя забележка.

- На връщане от града определено ще купя няколко буркана.

Думите и смутиха Бри.

- Не е нужно да го правиш.

- Шегуваш ли се? Аз обичам мед.

- Ще бъде много вкусно, ако се намаже на твоя хляб - ентусиазира се Тоби. А после додаде обвинително към Бри: -Вайпър може сама да пече хляб. Наистина е жесток. Не си опитвала нещо по-вкусно.

- Ти сама печеш хляб? - удиви се Бри.

- Понякога. Ще ти донеса един самун.

- Това би било... Благодаря. - Тя бръкна в джоба, извади пакета цигари и запали една. Тоби я измери с отвратен поглед. Тя се усмихна извинително към Луси. - Нямах намерение пак да пропушвам. Просто така се получи.

Луси най-малко имаше право да съди хората за постъпките им, извършени, когато са били подложени на силен стрес. Тъмносин седан профуча покрай тях.

- Видя ли - изтъкна Тоби хапливо. - Табелата ти е глупава. Никой няма да купи нищо.

Луси повече не можеше да се сдържа.

- Престани да разстройваш Бри.

Луси бе взела страната на врага. Тоби се начумери, врътна се и закрачи по алеята за коли към малката къща.

Бри всмукна дълбоко от цигарата. Беше странно да гледаш как жена, която сякаш бе слязла от викториански портрет, дими като стар морски вълк. Бри се загледа след отдалечаващата се фигура на Тоби.

- Нищо не зная за децата. Както сама можеш да видиш, в момента отношенията ни са объркани и обтегнати.

- Той е изплашен - каза Луси.

- Не мога да си представя какво я е прихванало Майра, че да ме посочи за негова настойница.

- Сигурна съм, че много те е ценила.

- Ние бяхме близки, когато бях дете, но след като Стар избяга - тя беше майката на Тоби - само веднъж на няколко месеца сме разговаряли по телефона. Двете със Стар... Бяхме най-добри приятелки - добави тя, сякаш се бе засрамила, задето е разкрила дори нещо малко за себе си.

Древен форд „Краун Виктория“ намали и спря до новата табела на Бри. Луси я остави да се погрижи за клиента си и подкара велосипеда към града.

След като купи продукти и две малки гърнета с билки за етажерката на верандата, раницата й стана твърде тежка, за да носи още нещо, затова на връщане спря при Бри и й каза, че ще дойде на следващия ден за меда.

- Честно, не е нужно да го правиш - усмихна се Бри, за пръв път откакто Луси я познаваше. - Табелата свърши работа. Спряха още три коли. Продадох шест буркана. А твоят мед е за сметка на заведението.

Луси понечи да възрази, но осъзна, че по този начин Бри й благодари за помощта й с Тоби. Още един клиент намали. Луси й махна и потегли.

Когато стигна до отбивката към Залива на гъските, тя се зарече да изпече хляб рано сутринта и да донесе един самун на Бри. Зави по алеята и натисна спирачки. Пред къщата бе паркирана кола.

Тъмносин сув с илинойски номера.

11.

Луси побесня. Затръшна вратата зад гърба си, хвърли раницата на пода, прекоси с гневни крачки предверието и изтрополи покрай празната стена, заемана някога от металната етажерка, където изобщо не й беше мястото.

Панда се намираше на остъклената веранда, с гръб към прозорците и я пронизваше с поглед. Тя едва го позна. Вечно разрошената му буйна грива бе подстригана в напълно при-лична прическа, макар Луси да подозираше, че няма да изтрае дълго. Беше свежо обръснат или поне дотолкова, доколкото бе възможно при него. Носеше грижливо изгладена сива риза и не по-малко безупречен тъмносив панталон - одеяние на светлинни години далеч от евтиния костюм, с който се бе издокарал на сватбата й. Беше адски объркващо да го види облечен като уважаван бизнесмен, но външният му вид не можеше да я измами. Под цялото това благоприличие се криеше рокерът ренегат, който се бе възползвал от нея и я бе обявил за скапана любовница.

Погледът му обходи огнедишащия дракон, обвиващ шията й, и фалшивия пиърсинг на веждата и тутакси две неща станаха ясни. Той не беше по-щастлив да я види, отколкото тя него. При това не беше сам.

Една жена стоеше до него, с гръб към Луси, приковала поглед в залива през лъснатите до блясък прозорци. Луси го измери с най-ледения си поглед.

- Патрик.

Той отлично знаеше колко ненавистно й беше присъствието му и сдържаността му беше не по-малко ледена от нейната, което още повече я разгневи. Нямаше право да се държи така, сякаш той беше пострадалата страна.

Ти и без това не беше толкова добра.

- Казах ти да не променяш нищо. - Неудоволствието му беше очевидно, но на Луси не й пукаше.

- Извинявай, но получих нареждания от Министерството на здравеопазването. - Тя смъкна бейзболната шапка, разкривайки прясно боядисаните си пурпурни дредове. Шкафовете с книги бяха прочистени и рафтовете бяха подредени, а мръсният килим от агава, който трябваше да бъде изхвърлен още преди години, бе изчезнал. Тя бе пренаредила овехтелите разнородни мебели, оставяйки само скрина, няколко маси, диван и столовете, които двамата с Тоби довлякоха от всекидневната. Дори без свежа боя, мястото изглеждаше уютно и гостоприемно.

Жената продължаваше да стои с лице към прозорците с изпънат гръб, сякаш бе глътнала бастун. Носеше прекалено широка черна туника, черен панталон и сандали с тънки, високи токчета. Правата й тъмна коса висеше до раменете, а ръцете й, без никакви пръстени, изглеждаха твърде големи за китките.

- Панда ме увери, че мога да разчитам на дискретността ти -заговори непозната на „ти“ с нисък, леко дрезгав глас, но нещо във властния й маниер подсказваше, че предпочита по-високата тоналност.

- Няма проблем - отвърна Луси. - Аз заминавам.

- Не можеш да заминеш. - Големите ръце на жената се стиснаха в юмруци, но тя не се обърна.

Луси стрелна Панда с отровен поглед.

- Ако Панда се държи лошо, винаги можеш да повикаш полицията. - Луси също пренебрегна учтивото обръщение.

- Тук трябва да има още една жена - процеди непознатата със зловещо тихия си хриплив глас на обучаващ сержант. - Разбирам, че напоследък си преживяла много, но ти обещавам, че няма да съжаляваш.

Значи, Панда й бе казал коя е Луси. Поредното потвърждение, че нямаше никакви морални принципи.

- Обикновено бих предложила да ти платя - продължи жената, - но... в случая ми се струва малко обидно.

Малко? Госпожата не изглеждаше да е изпаднала в благоговеен захлас от срещата с член на бившето президентско семейство, което предполагаше, че бе свикнала със знаменитости. Любопитството на Луси надделя над гнева й.

- Защо това е толкова важно?

Жената леко повдигна глава.

- Преди да обясня, може ли да попитам дали ще се съгласиш да подпишеш декларация за поверителност?

Сигурно дамата се шегуваше.

- Луси има много недостатъци - Панда наблегна на последната дума, - но за нея също твърде много е заложено на карта, за да съсипе нечие чуждо прикритие.

- Ти вече ми го каза. - Жената изправи рамене. - Предполагам, че трябва да ти се доверя, което не ми се удава особено добре. - Покрай прозореца прелетя чайка. Непозната се извърна. Бавно... Драматично... Трагична кралица пред гилотината.

Огромни черни слънчеви очила скриваха голяма част от лицето й. Тя беше висока, с внушителна осанка, с леко наднормено тегло, което широката туника не можеше да скрие. Не носеше никакви бижута, нищо, което да привлича вниманието, с изключение на цялото това черно одеяние в топлия юнски ден. Докато сваляше очилата, ръката й леко трепереше. Сгъна дръжките, после вдигна брадичка и впери поглед в Луси.

Беше много привлекателна - тъмни бадемовидни очи; високи скули; правилен нос, но малко гланц на пълните устни и дискретен грим щяха да тушират чудодейно нездравия, жълтеникав цвят на лицето й. Не че Луси имаше право да критикува чийто и да било грим, след като нейните устни бяха щедро наплескани с кафяво червило, а очите - очертани с дебела черна очна линия.

Драматичната стойка на жената пред нея подсказваше, че тя очаква Луси да каже нещо, но след като Луси нямаше представа...

И в този миг й просветна. Леле!

- Луси, сигурен съм, че си чувала за Темпъл Реншо - обади се Панда с делови тон.

Темпъл Реншо, Злата кралица на фитнес гурутата на знаменитостите и звезда от „Островът на дебелите“ - отвратително реалити шоу, чиито участници биваха позорно заточавани на място, „където никой няма да ги гледа“. Тя бе изградила кариерата си върху унижението и деградацията, а снимките на тялото й, гъвкаво и грациозно като пантера, бяха навсякъде - върху етикетите на специалните й напитки за фитнес, енергийните й блокчета, модната линия на скъпите й екипи за тренировки. Но звездата на всички тези фотографии само смътно напомняше за тази жена, обгърната в черно - жена с пухкави бузи и двойна брадичка.

- Както сама виждаш - поде Темпъл, - аз съм дебела.

Луси преглътна.

- Трудно бих те нарекла дебела. - Въпреки всичко Темпъл все още изглеждаше много по-добре от повечето туристи, които слизаха от ферибота. Ала това далеч не означаваше, че е гъвкавата фурия, която публиката познаваше.

- Не е нужно да си любезна - заяви Темпъл.

- През пролетта Темпъл имаше някои лични проблеми, заради които натрупа малко излишни килограми... - подхвана Панда.

- Не измисляй оправдания. - Тихият дрезгав глас на обучаващ сержант се превърна в гръмогласно ръмжене. - Аз съм дебела мърла.

Луси го погледна.

- А ти къде се вписваш в тази картинка? - Замълча за миг. -Въоръжен ли си?

- Темпъл ме нае да и помогна да си възвърне формата - осветли я той. - И това не те засяга.

- Ти си неин личен треньор?

- Не точно.

- Аз не се нуждая от треньор - отряза Темпъл. - Нужен ми е някой, който да ме дисциплинира.

- Да те дисциплинира? - В главата на Луси се мярна поредица от видения с камшици и бухалки. Устните на Панда се извиха в неприятна усмивка, сякаш бе прочел мислите й. Луси му обърна гръб. - И какво по-точно включва това дисциплиниране?

- С Панда обмислихме стратегията - отвърна Темпъл. -Шоуто „Островът на дебелите“ започва през септември, точно след три месеца. Тъй като аз явно не мога да се контролирам, наех Панда, който да осигури подходящата обстановка, за да възвърна формата си.

С ъгълчето на окото си Луси видя, че „дисциплинаторът“ на Темпъл оглежда спретнато подредените рафтове. Запрелиства с показалеца си изданието на „Фаровете на езерото Мичиган“, което бе измъкнал от рафта, нарушавайки идеалния ред.

- И тази къща е „подходящата обстановка“? - попита Луси.

- Едва ли в този вид мога да се появя в някой спа център. Нуждая се от пълно уединение - промърмори Темпъл и додаде горчиво: - От мой личен „остров на дебелите“, ако щеш.

С нехайно движение на китката и проблясване на скъпия часовник от неръждаема стомана, Панда събори томчето на „Справочник на птиците, обитаващи Северна Америка“. Луси все още не можеше да преглътне новия му облик на модел от корицата на „Джентълмен Куотърли“. Изобщо не се вписваше в образа му.

- В миналото Панда ме е охранявал - заговори Темпъл. -Когато си спомних, че притежава тази къща, настоях да дойдем тук. „Мисията невъзможна“ в действие. Долетях с частен самолет. Той ме посрещна на пистата и ме докара тайно тук като контрабандна стока, скрита на задната седалка на колата му.

- Разбирам защо вие двамата сте тук - рече Луси, макар да не проумяваше напълно, - но какво ви кара да мислите, че аз ще остана?

- Защото аз имам нужда от прикритие.

- Прикритие?

- Диетата ми изисква специална храна - поясни Темпъл, - а Панда не прилича на някой, който ще ходи до града, за да купува разхлабителни чайове и житни кълнове.

Луси също не се виждаше като жена, която ще купува подобни неща, но започваше да схваща смисъла на ставащото, колкото и абсурдно да изглеждаше.

Панда побутна високата подова лампа с върха на стилния си, безупречно лъснат чепик с пискюли, който й се искаше да смачка с войнишките си боти.

- Ще остана тук със седмици - продължи Темпъл. - Ами ако поискам да си купя брой на „Уоменс Хелт“ или „Воуг“? Хидра-тиращ крем или продукти за коса? Или да кажем „Тампакс“9, за бога?

Кракът на Панда застина до коженото кресло с облегалка, което смяташе да избута в ъгъла.

- Можеш да си поръчаш всичко това по интернет - изтъкна Луси.

- И ще го направя, но някои неща ще ми потрябват веднага. А и как ще обясним защо се изхвърля боклук за двама, вместо за един? Аз обичам да суша спортните си екипи на открит простор. Женски дрехи. Искам да имам възможност да плувам. Ако някой турист излезе с лодка в залива и забележи жена във водата, не мога да допусна да заподозре, че е някоя друга, а не ти. Съществуват стотици начини да ме разкрият, ако в къщата няма друга жена, а ако това се случи, с кариерата ми е свършено. Сега разбираш ли?

Луси се зачуди защо Темпъл не е помолила някоя от приятелките си да я придружи. Но си каза, че Темпъл не прилича на жена, която има цял орляк от близки приятелки.

Темпъл затъкна дръжките на очилата в деколтето на туниката.

- Луси, аз осъзнавам, че сама по себе си ти също си важна особа и разбирам колко ти е трудно в момента. Освен това ми е ясно, че си смятала да останеш тук сама. Появата ми нарушава уединението ти и искам да те компенсирам за това... - Критичният й поглед се спусна от дредовете до войнишките боти. - Ще те тренирам безплатно.

Луси бе твърде потресена, за да отговори.

- Вземам от частните си клиенти по шестстотин долара на час. Зная, че е истинско безобразие, но това кара хората да се отнасят сериозно към тренировките. - Темпъл смръщи вежди, докато оглеждаше ръцете на Луси от лакътя нагоре, и то не заради татуировките, както Луси подозираше. После погледът й се отмести преценяващо върху бедрата на Луси, които се подаваха от шортите и едва сега започваха да възвръщат обичайната си форма благодарение на домашно приготвения й хляб. - Но за теб ще измислим друга мотивация.

- За съжаление, Луси се отнася твърде сериозно към мързела си - обади се Панда с присвити устни. - Съмнявам се, че тя ще иска да тренира съвестно.

- Наистина нямам подобно намерение - уточни Луси припряно. - Съжалявам, но навярно няма да мога да ти помогна. -Във всеки случай не и в присъствието на Панда.

- Разбирам. - Темпъл лепна на лицето си уверената усмивка, която пазеше за публиката, усмивка, която Луси добре познаваше, тъй като често я използваше. - Предполагам, че съм се надявала... - Облиза устни. - Ако някой ме види... Ако разбере защо съм тук... - Брадичката й се вдигна с няколко сантиметра. - Панда ми каза, че няма да останеш.

На Луси никак не й се нравеше Панда да прогнозира поведението й.

Брадичката на Темпъл се повдигна с още няколко сантиметра.

- Аз наистина... не биваше да разчитам на това. Аз...

И тогава всичко се сгромоляса. Показната усмивка се стопи. Злата кралица сведе глава, раменете й увиснаха, гърбът й се приведе, а в очите й заблестяха сълзи.

Гледката на тази властна особа, смазана от болка заради провалените си планове, би трябвало да е донякъде удовлетворяваща. Вместо това беше сърцераздирателна. Темпъл явно не бе свикнала да губи самообладание, а още по-малко да моли за помощ. Каквато и да бе причината да напълнее, тя все още я гнетеше.

Луси не искаше да напуска острова. Това щеше да означава да се раздели с Вайпър, а за нея това все още бе немислимо. Освен това означаваше, че следващата седмица по същото време, покачена на високи токчета, ще чука на вратите на оглавяващите списъка с петстотинте най-богати хора в света с протегната ръка. Вместо това тя искаше да плава с лодка където й скимне, да седне и да пише в кабинета, който бе изчистила, да маже пресен домашен мед върху филия от хляба, изпечен от нея. Искаше да пие сутрешното си кафе на верандата и да гледа как процъфтява лавката на Бри. Щеше да й липсва онзи малък мушморок Тоби.

За разлика от Темпъл, Панда едва не подскачаше от щастие заради решението на Луси.

- И без това Луси ще те разсейва - изтъкна той на своята работодателка. - Така ще е по-добре.

По-добре за него.

Луси не искаше да дели своята къща със Злата кралица от „Островът на дебелите“. Но още по-важно бе, че не искаше да дели един покрив със Злия телохранител. Все пак къщата бе голяма, а Темпъл изглеждаше съсипана. А Луси отлично разбираше това.

- Ще пробвам да остана за ден-два - рече тя накрая. - Но не обещавам нищо повече.

Панда, който бе разчитал, че тя ще замине, никак не остана доволен.

- Очевидно не си го обмислила добре.

- Ще останеш? - Темпъл мигом се преобрази. Изправи гръб. Очите й грейнаха. - Не мога с думи да изразя безкрайната си благодарност. И честно казано... Тялото ти също ще ми е благодарно.

Луси искрено се съмняваше в това, но й предстоеше да извоюва една много по-важна победа. Да отстои територията си.

- Голямата спалня на горния етаж ще бъде идеална за тренировки, след като се почисти. Зная, че ще искаш Панда да е близо до теб. На втория етаж има четири спални и две големи бани, така че ще разполагате с достатъчно място. - Луси нямаше намерение да отстъпва спалнята на първия етаж с плъзгащите се врати, от които се излизаше на верандата, водеща към задния двор, и тя може да излиза и влиза, без да се натъква на някого от тях. Ако всичко се нареди както трябва, щеше да се среща с тях само в кухнята, а тя определено подозираше, че Темпъл едва ли ще се задържа дълго там.

Подмина без внимание мръщенето на Панда, когато предложи на Темпъл да я разведе наоколо.

- В момента на горния етаж не е много приятно, но два камиона за стари мебели и една щателна дезинфекция ще оправят положението.

Панда настоя да ги придружи, но с всяка промяна, която забелязваше, лицето му добиваше все по-мрачно изражение.

- Къде е огледалото, което висеше там?

- Огледало?

- А закачалката?

- Каква закачалка? - Луси ги бе захвърлила в гаража заедно с останалите боклуци, натрупали се в къщата.

Когато се изкачиха на горния етаж, тя откри съюзник в лицето на Темпъл.

- Ти не ми ли каза, че от две години имаш това място? - попита тя, докато оглеждаше голямата спалня. - Защо не си почистил?

- Така ми харесва - процеди той сковано.

Темпъл огледа с погнуса редиците овехтели двуетажни легла с матраците, навити на рула в долния край. Пристъпи до най-дългата стена, с три големи прозореца, всеки закрит с избелели прашни найлонови завеси. Темпъл дръпна едната.

- Гледката е невероятна. Ти си права, Луси. От това помещение ще стане отлична гимнастическа зала.

- От доста време никой не е чистил - изтъкна Луси очевидното, - тъй като чистачката, която е поддържала къщата, е починала, но аз съм сигурна, че Панда ще намери някого.

- Не мога да позволя чужд човек да дойде в къщата - заяви Темпъл твърдо. Пусна завесата и потърка мръсните си пръсти. - Двамата с Панда ще се справим. Да се грижа за себе си, ще бъде ново преживяване. - А после додаде с горчивина: - Питам се дали още си спомням как се прави.

Предишната Луси щеше да предложи помощта си, но Вайпър нямаше намерение да става лична асистентка на Темпъл Реншо. Тя посочи към шкафа със спалното бельо, където лежаха купчини чаршафи от различни комплекти, и после ги остави сами да се оправят.

Слезе на долния етаж и извади продуктите от раницата. Кача си, че може и да се получи. Тъкмо миеше няколко мръсни чинии, когато чу гласа на Темпъл откъм коридора.

- Наистина, Панда, не е нужно да го правиш. - Настойчивата молба в гласа й събуди любопитството на Луси и тя надникна от кухнята.

Двамата стояха до предната врата, а Панда ровеше в чантата на Темпъл - луксозна черна чанта с тежки сребърни закопчалки. Темпъл опипа нервно деколтето на туниката си.

- Честно, Панда, наистина не е нужно. Напълно осъзнавам защо съм дошла тук.

- Тогава сигурно си пропуснала това. - Той извади блокче „Тоблерон“.

Темпъл наклони глава и го дари с широка усмивка.

- Поздравления. Ти премина първия изпит. Точно заради това ти плащам абсурдно големи пари, за да работиш за мен през това лято.

Той разкъса обвивката и отхапа голям къс от единия край.

- Не ме поднасяй, Темпъл.

Тя отлепи с мъка поглед от шоколада, от усмивката й нямаше помен. Дори от разстояние, Луси долови копнежа й за лакомството. Той отхапа още веднъж и бавно задъвка, наслаждавайки се на всяка хапка - акт на нечувана жестокост, заради която навярно завинаги щеше да гори в ада.

- Каквото и да намеря - заговори инквизиторът, - ще ти се наложи да ме наблюдаваш как го изяждам.

- Нямам намерение да се подлагам на това! - разбесня се Темпъл.

- Спести си драмите. - Последното късче шоколад изчезна в устата му. - Отвори куфарите.

- Няма да намериш нищо, което не би трябвало да е там -заяви тя с вид на незаслужено оскърбена.

- Да се надяваме, че е истина.

Не беше. Панда намери още един голям шоколад. Дори за едър мъж като него това беше доста шоколад, но той го изяде до троха. Темпъл беше бясна.

- Не е нужно да си такъв гадняр.

- Ти не си ме наела заради любезния ми нрав. Знаеше, че не идваш на пикник.

- Чудесно.

Тя се опита да се промуши покрай него, но той я улови за ръката.

- Трябва ли да те претърся?

Темпъл бръкна в джоба на панталона и се подсмихна презрително.

- „Тик Так“. Абсолютно безобидни дражета и вече ми писна.

- Ще ти отнема само минута.

Тя засъска от ярост, когато той се зае да я опипва.

- Не смей да ме докосваш!

- По-кротко. - Панда извади пликче с плодови бонбони, после още една кутийка „Тик Так“. - Съчувствието е за неудачниците. Нали това казваш винаги по телевизията?

„ - Не ти плащам седемдесет и пет хиляди долара, за да ми изнасяш лекции!

Седемдесет и пет хиляди долара? Луси не можеше да повярва на ушите си. Тя се запита колко ли са му платили родителите й, а после си спомни за жалкия си подкуп от хиляда долара. Сигурно си е умрял от смях.

- Не е лекция - каза Панда. - Само наблюдение. - Очевидно стомахът му не можеше да понесе повече сладко, защото той пъхна пликчето с бонбони в джоба си заедно с обвивките от шоколадите, после затвори куфарите й. - Ще ги занеса горе.

- Не си прави труда! - изфуча подопечната му и ги потътри към стълбището.

- Видя ли достатъчно? - попита Панда, все още с гръб към вратата, от която Луси надничаше.

- Все още се опитвам да смеля видяното - отвърна тя. - Вие двамата сте много забавни.

Той хвърли бегъл поглед към мястото, където преди стоеше металната етажерка.

- Можеш да си тръгнеш по всяко време, когато решиш. Между другото, защо още не си го направила?

Защото това беше нейната къща.

- Защото все още се наказвам, задето толкова погрешно преценявам хората. - С тези думи тя се скри обратно в кухнята.

Беше едва четири часът, но Луси не бе яла от закуска, затова включи котлона, сложи тигана, наля малко олио и метна една от свинските пържоли, които бе купила в града. Щеше да е по-вкусна на скарата, но тя бе изхвърлила ръждясалата антика още миналата седмица.

Свинската пържола тъкмо започна да цвърчи апетитно, когато Панда, все още в делово одеяние, влетя в кухнята. Грабна една кърпа, уви я около дръжката на тигана и се изнесе през задната врата.

- Хей! - Луси хукна след него, докато той прекосяваше двора.

- Върни ми пържолата!

Негодникът отвори капака на боклукчийската кофа до гаража и с ловко движение на китката запрати горката пържола на дъното и.

- Никакво готвене, освен ако не е нещо, което Темпъл също може да яде.

- Никакво готвене? Какво искаш да кажеш с това „никакво готвене“?!

- Миризмата се разнася из цялата къща. Тя трябва да се въздържа от вредна храна и ти няма да я измъчваш.

-Аз! Ти оплюска хиляда калории пред нея!

- Естествени последствия. Това, което правиш ти, е съвсем различно.

Луси вдигна ръце.

- Не мога да повярвам!

Устните му се извиха.

- Може би е по-добре да се обадиш на мамичка и да я помолиш да изпрати морските тюлени да те защитават.

Наистина ли бе целувала този човек? Наистина ли му бе позволила - позволила - да направи онова? Вайпър не беше на себе си от ярост и тикна нащърбения си нокът с олющен катраненочерен лак право в лицето му.

- Ти... ще си платиш за всичко - изхриптя тя и се изнесе от полесражението.

Той вече плащаше. Само да се намира близо до нея бе истинско мъчение. Все още си спомняше, когато я видя за пръв път. В нощта на репетицията на сватбената вечеря. Тя седеше редом с Тед в женствена синьо-зелена рокля, блестящата й коса бе с няколко оттенъка по-светла, отколкото сега. Единственото, за което можеше да мисли, беше колко идеално си подхождат те двамата - идеалната американска двойка. Чак две седмици по-късно, през онази нощ на езерото Кадо, когато Луси се обади на родителите си, Панда разбра, че тя няма да се върне при Тед. Глупаво.

Ти и без това не беше толкова добра.

Каква шибана лъжа. Той беше непохватният - прибързан, груб и извън контрол. Луси беше всеотдайна и естествена, без противната фалшива обиграност на порнозвезда, която жените смятаха, че трябва да демонстрират в спалнята.

Той се надяваше, че тя ще замине веднага щом го види, но вместо да се метне на ферибота, както се очакваше да направи, тя бе решила да пържи свински пържоли в кухнята му. И сега имаше две проблемни жени на главата си, които искаха да използват дома му за тайно убежище. Едната от тях беше властна и капризна, истински трън в задника, но той и преди се бе оправял с Темпъл и можеше отново да го направи. Другата беше различен тип трън в задника и най-много искаше да се оправи с нея без дрехи.

Панда изтласка от главата си виденията на голата Луси, за да се съсредоточи върху настоящата си работа. Най-малко от всичко на света искаше да се намира в тази къща, но Темпъл му плащаше много пари, за да я дундурка, а тя отказа да обсъжда други варианти за местоположението. Панда съжаляваше, че й бе казал за къщата, но никога не си бе представял, че тя ще настоява да дойдат тук, както не си бе представял, че Темпъл ще напълнее с тринайсет килограма над нормата и ще застраши кариерата си. Панда харесваше работа, която изискваше движение и обещаваше поне малко приключение. А настоящата беше истинска гадост, но изключително доходна. Освен това Темпъл беше първият му голям клиент и той й беше задължен.

Двамата се запознаха наскоро след като той откри агенцията си. Тогава нейният издател го бе наел като обикновен охранител да се грижи за безопасността й, докато раздаваше автографи в една книжарница в Чикаго. Един нервен тип в тълпата привлече вниманието му. Панда реши да го държи под око и малко преди края на вечерта успя да го спре, когато ненормалникът се опита да прескочи редицата столове, за да нареже лицето на Темпъл. Оттогава, винаги когато се нуждаеше от охрана, Темпъл настояваше да наемат него. Благодарение на нея той привлече други богати и влиятелни клиенти и бизнесът му процъфтя и се разрасна до такава степен, че имаше възможност да наеме апартамент на Лейк Шор Драйв, където рядко преспиваше, да купи тази къща и да настани майка си в най-добрия дом в Илинойс за хора, страдащи от болестта на Алцхаймер.

Стомахът му изкурка, но не от глад, а защото се опитваше да смели целия онзи шоколад. Той не си падаше много по сладкото. Жалко, че Темпъл не бе домъкнала тайно картофени чипсове.

Мислите му отново се насочиха към Луси. Той съвсем недвусмислено й бе заявил да не променя нищо в къщата, но тя бе постъпила, както си бе наумила, и промените го смущаваха. Защо Луси се бе отзовала на молбата на Темпъл? Не можеше да го проумее, но със сигурност знаеше, че колкото по-скоро я накара да си тръгне, толкова по-добре. А най-лесният начин да го постигне беше да й припомни най-лошите си качества.

Само мисълта за това да не го потискаше толкова силно.

Злата кралица не се оказа разглезена примадона; Луси бе принудена да го признае. На следващата сутрин тя работи рамо до рамо с Панда - разглобиха двуетажните легла и ги изнесоха навън.

- Идеална кардиотренировка - подхвърли тя на Луси, докато носеше две странични рамки към входната врата.

Темпъл бе вързала косата си на хлабава опашка и бе сменила вчерашния си черен тоалет с широк тъмносин спортен клин и прекалено голяма мрежеста туника с остро деколте - одеяние, очевидно нямащо нищо общо със стилната й модна линия.

- Струва ми се, че между теб и Панда има нещо - заяви тя.

Луси мина пред нея, за да й отвори вратата.

- Грешно ти се струва.

Но хладният отговор на Луси не обезкуражи Темпъл.

- Докато той върши работата, за която съм го наела - тя промуши рамките през вратата, - не ме интересува какво правите вие двамата през останалото време.

Луси не бе свикнала да се обръщат към нея като с нечий служител, но преди да успее да отвърне подобаващо, Злата кралица и товарът й изчезнаха надолу по стълбите.

Когато по-рано бе отишла в кухнята да закуси, Луси бе установила, че на вратата на килера има катинар и след като нямаше намерение да се разправя с Панда на празен стомах, се бе задоволила с чаша кафе. Но сега умираше от глад. Намери кутия с плодово кисело мляко с черни череши и студен хотдог. Преди да изяде едното от тях, чу да спира камион на алеята, последван почти веднага от захлопването на врата на горния етаж, на вярно Темпъл се криеше от любопитни погледи. Не след дълго Панда и шофьорът започнаха да разтоварват камиона - оказа се, че са докарали оборудване за гимнастическа зала.

Луси смяташе да изпече хляб за Бри и Тоби, но след вчерашния инцидент с пържолата, не си представяше как ще го направи, затова подкара към фермерска лавка с празни ръце.

Покачена на стълбата, Бри рисуваше пъстроцветна гирлянда върху горната рамка на лавката, боядисана в бледожълто - от онези причудливи украси, които можеха да се видят върху панаирджийските въртележки. Цветовете хармонираха със старомодното тъмнозелено одеяло, постлано от Бри върху тезгяха, върху което бе подредила три пирамиди от буркани с мед.

Тоби изскочи иззад лавката веднага щом Луси слезе от велосипеда.

- Вчера видях колата на Панда. Да не би да имаш работа за мен?

Тоби бе усложнение, за което Луси не бе помислила.

- Засега не. Една от моите... приятелки ми гостува. Смятаме да се позабавляваме, но за теб ще е скучно. - Мисълта, че Злата кралица може да й бъде приятелка, я накара да потръпне, но трябваше да измисли някакво обяснение, в случай че Тоби цъфне неочаквано в къщата, което той несъмнено щеше да направи.

- Но аз пак ще мога да идвам да ти помагам, нали?

- Тоби, престани да й досаждаш. - Бри се усмихна уморено на Луси, докато слизаше от стълбата, оставяйки таблата с кутиите с бои на най-горното стъпало. Въпреки че сутринта бе топла, Бри нямаше нито грам тлъстина и затова бе нахлузила върху тениската тънък светъл пуловер. Нито лекият загар на лицето, нито новопоявилите се лунички върху високите скули можеха да прикрият изтощението й.

- Ще се постарая той да не те безпокои.

Имайки предвид, че Тоби изобщо не слушаше Бри, Луси не разчиташе особено на обещанието й. Тя прегърна през рамо момчето.

- Работата е там, Тоби, че моята приятелка не обича деца, затова вместо да идваш при мен, може би няма да е зле да ме разведеш из острова. Зная, че има много места, които още не съм видяла.

- Предполагам.

Луси огледа табелата „Медена въртележка“ и току-що изрисуваната гирлянда.

- Харесва ми украсата ти. Има ли ефект от табелата?

- Тази сутрин продадох седем буркана. - Бри почеса ухапаното от пчела върху китката си, оставяйки върху кожата яркочервена следа от боята. - Мисля да разширя асортимента, може би ще добавя сапун или восъчни свещи. Веднага щом се науча как се правят.

- И пак няма да спечелиш достатъчно пари - обади се Тоби с обичайната си войнственост. - Трябва да заминеш.

Луси побърза да се намеси.

- Вие двамата възкресихте лавката само за два дни. Трябва да се гордеете със себе си.

- Баба е тази, която може да се гордее - отсече Тоби. - Това е нейният мед. - Момчето закрачи сърдито към къщата. - Ще се обадя на Големия Майк! - извика през рамо. - Той ми обеща да ме изведе с лодката си.

- Не! - Бри хукна към алеята. - Тоби, не се обаждай на Майк! Чуваш ли? Тоби!

Но хлапакът вече бе изчезнал.

С изморено и примирено изражение Бри прибра кичура коса, изплъзнал се от опашката й. Взе пакета с цигари от рафта зад тезгяха.

- Не ме бива в това.

- Той страда - рече Луси. - Затова с него никак не е лесно.

- И двамата страдаме. - Тя разпръсна дима с ръка, като че ли това, което се носеше във въздуха, представляваше по-голяма опасност от това, което вдишваше в дробовете си. - Съжалявам. Тук явно се заформи жалейно парти. - Бри се вгледа изпитателно в Луси. - Струваш ми се позната. Имам чувството, че съм те виждала някъде, макар да съм сигурна, че никога не сме се срещали. Когато за пръв път те видях, помислих, че си тийнейджърка.

- Аз съм на трийсет и една.

Погледът на Бри се плъзна по косата на Луси, новата халка на веждата и татуировката с огнедишащия дракон върху шията.

- Типичен случай на забавено развитие.

- Разбирам.

Но Бри явно не разбираше и Луси почувства, че не е редно повече да крие самоличността си. Реши да рискува.

- Аз съм... нещо като дегизирана. - Поколеба се. - Аз съм... Луси Джорик.

Очите на Бри се разшириха, тя се изправи и пусна цигарата. Явно можеше спокойно да пуши пред някакво странно момиче, което живее в другия край на гората, но не се чувстваше удобно да го прави пред дъщерята на президента.

- О... аз...

- Трябваше да се покрия за известно време - сви рамене Луси. - Това място ми се стори идеално за целта.

Бри осъзна, че се блещи насреща й.

- Извинявай. Просто... беше малко неочаквано. - Ръката й се стрелна към косата, опитвайки се да я приглади. - Защо ми го каза? Никога нямаше да се досетя.

- Не ми се струва правилно да продължа да идвам тук и да не казвам нищо. Трудно е да се повярва, но аз се старая да бъда честна с хората.

- Но... Ти едва ме познаваш. Бих могла да разкажа на всекиго.

- Надявам се, че няма да го направиш. - Луси реши да смени темата. - Онова жалейно парти, за което спомена... Искаш ли да споделиш с мен?

Една кола намали ход, но не спря. Бри се загледа след нея.

- Това е скучна история.

- Неудобно ми е да го призная, но понякога проблемите на другите хора ми действат ободряващо.

Бри се засмя и напрежението се разсея.

- Чувството ми е познато. - Тя изтри ръце в шортите. - Наистина ли искаш да чуеш моята история?

- Това прави ли ме лош човек?

- После да не кажеш, че не съм те предупредила. - Бри разсеяно потри петното от боя върху ръката си. - Миналият ноември се прибрах у дома след обяд в кънтри клуба и заварих моя съпруг да товари багажа си в колата. Той каза, че е уморен от нашия привилегирован живот, иска развод и о, между другото, смята да го започне с новата си половинка, деветнайсетгодишна стажантка от офиса, която била два пъти повече жена от мен.

- Боже!

- Става по-зле. - Слънчевата светлина, процеждаща се през дърветата, осветяваше тук-там лицето й, оставяйки останалата част в сянка, което я правеше да изглежда едновременно по-възрастна и по-млада, отколкото беше. - Той призна, че ми дължи нещо за десетте години брак, затова мога да взема всичко, което остане след изплащането на дълговете, за които изобщо не подозирах.

-Готин тип.

- Той не беше готин още когато се запознахме. Знаех го, но беше красив и умен и всичките ми състудентки бяха луди по него. Семействата ни бяха близки от години. Той беше едно от момчетата чудо на „Дженеръл Мотърс“, преди балонът „Детройт“ да се спука. - Тя тръсна пепелта в тревата. - Скот и неговата стажантка се отправиха към Сиатъл, за да търсят щастие, а дълговете погълнаха всичките ни спестявания. Аз съм завършила само първи курс в колежа. Никога не съм работила и нямах представа как ще се издържам. Известно време живях в дома на един от братята ми, но след като няколко месеца седях със скръстени ръце, почти без да излизам от стаята, снаха ми даде да се разбере, че повече не съм желана в дома й.

Бри бе забравила за притеснението си да пуши пред дъщерята на президента и посегна за нова цигара.

- Долу-горе по същото време адвокатът на Майра се свърза с мен и ми съобщи, че тя е починала и ми е оставила къщата си заедно с внука си. Виждала съм Тоби само няколко пъти, преди години, когато Майра ми дойде на гости. И ето къде се озовах. Господарката на имението. - Тя погледна към лавката и се засмя горчиво. - Чувала ли си нещо по-жалко? Имах всичко, с изключение на твърд характер. - Пъхна обратно цигарата в пакета, без да я запали. - Мога да си представя какво мислиш за мен след всичко, което ти си постигнала в живота.

- Като например да избягам от сватбата си?

- Особено това. - Очите на Бри се замъглиха замечтано. -Как ти стигна смелостта?

- Не бих го нарекла смелост.

- А аз бих. - В този момент спря кола. Бри пъхна пакета с цигари в джоба. - Благодаря ти, че ми се довери. Няма да те предам.

Луси се надяваше, че ще удържи на думата си.

Нa връщане Луси осъзна, че е забравила да вземе меда, но след като нямаше да може да го намаже върху топла филия хляб, реши, че не си струва да се връща. Купчина от строшените двуетажни легла, старите матраци и грозните найлонови завеси от голямата спалня бе струпана в края на алеята за коли в очакване да бъде натоварена и извозена. Камионът за доставки бе заминал и когато Луси влезе в къщата, чу как на втория етаж влачат нещо тежко по пода. Едва ли можеше да се надява, че е трупът на Панда.

Тя прекоси кухнята, за да излезе навън, и забеляза, че старият хладилник е изчезнал. На негово място се кипреше последен модел от неръждаема стомана, с две врати. Заради оскъдната закуска Луси умираше от глад и отвори нетърпеливо вратите.

Установи, че всичките й продукти бяха изчезнали. Фъстъченото масло и желето, деликатесната шунка и идеално узрялото швейцарско сирене. Нямаше и помен от плодовото кисело мляко с черни череши, дресинга за салатата и буркана с маринованите краставички. Нищо от това, което възнамеряваше да хапне на обяд. Дори мармаладът на Панда се бе изпарил.

Същият ужас цареше и във фризера. Вместо баничките с месо и замразените гофрети, които бяха лакомството за уикенда, пред потресения й поглед лъснаха редици от пакетирани диетични продукти. Тя отвори чекмеджетата за плодове и зеленчуци. Къде се бяха дянали морковите й? А боровинките? Ами китката маруля „Ромен“, която бе купила вчера? Замразените гофрети бяха едно, но защо бяха посегнали дори на салатата й?

Разтреперана от гняв, Луси хукна нагоре по стълбата.

12.

Типичната за гимнастическите салони миризма на гума ... я лъхна още преди Луси да стигне до вратата. Голямата спалня бе преобразена от миналата вечер. Блестящи нови уреди за тренировки бяха разположени върху чистите черни гумени постелки, голият под бе идеално изметен, а слънчевата светлина нахлуваше през отворените прозорци. Панда се мъчеше да оправи мрежата върху единия от прозорците. Така се бе извил, че тениската се бе надигнала, оголвайки мускулестия му, твърд като камък корем. Доколкото виждаше, върху тениската нямаше цинични надписи. Бодна я смътно разочарование, което тя приписа на Вайпър.

Темпъл пуфтеше на кростренажора орбитрек, потта се стичаше по слепоочията й, мокри тъмни къдрици бяха прилепнали към врата й. Луси се бе озовала насред истински тренировъчен кошмар.

- Изглежда, храната ми е изчезнала от хладилника.

Темпъл повдигна рамо и изтри чело с ръкава си.

- Панда, погрижи се за това.

- С удоволствие. — Той бе заковал мрежата и последва Луси толкова бързо, че тя веднага го заподозря, че си търси извинение, за да избяга. Преди да успее да отвори уста и да се нахвърли отгоре му с една несвойствена за Луси тирада, той я хвана за лакътя и я повлече надолу по коридора. - Ще поговорим на долния етаж. Гръмките гласове разстройват Темпъл. Освен ако не излизат от устата й.

- Чух те! - извика Темпъл отвътре.

- Зная! - изкрещя в отговор Панда.

Луси се отправи към стълбата.

Навярно бе само игра на въображението му, но Панда можеше да се закълне, че видя прахови бомби да експлодират изпод подметките на смешните войнишки боти на Луси, докато тропаше надолу по стъпалата, покрити с протрит бежов килим. Килим, от който той подозираше, че тя иска час по-скоро да се отърве. А това той, дявол да го вземе, нямаше никакво намерение да прави.

Тя стигна до най-долното стъпало. Преди там стоеше боядисан в тъмнолилаво сандък, но бе изчезнал ведно със закачалката от еленови рога и онази черна етажерка, която се мъдреше на верандата и служеше за поставка на разни треволяци, които той не бе купил и не желаеше да купува.

Защо, по дяволите, тя не бе заминала, както се полагаше? Защото се бе залепила за това място. Това беше характерно за хората, отраснали в богати семейства. Усещането, че им е позволено всичко, ги караше да вярват, че могат да имат каквото пожелаят, дори то да не им принадлежи. Като например тази къща. Но колкото и да му се искаше да обвини Луси, че е разглезена богаташка, Панда знаеше, че това не е вярно. Тя бе по-рядъчна до дъното на душата си, макар че в момента приличаше на разбесняла се фурия.

Докато крачеше с маршова стъпка към кухнята, Луси въртеше малкото си дупе, обвито с чифт чудновати черни шорти, които според него не бяха достатьчно широки. Той искаше да я вижда в размъкнати дрехи, каквито Темпъл носеше. Дрехи, които прикриваха всичко, за което не желаеше да мисли. Вместо това тя беше намъкнала тези черни шорти и грозен сив потник с черни кожени връзки на раменете.

Щом стигна до кухнята, тя се извъртя към него и черните връзчици се разлюляха.

- Нямаше право да изхвърляш храната ми!

- А ти нямаше право да изхвърляш моите мебели, освен това не бива да ядеш онези боклуци. - Настроението му се вкисна още повече, когато забеляза празния плот и липсващото, ведно с разни други джунджурии, керамично прасе, облечено като френски сервитьор.

- Боровинките и марулята не са боклуци - изфуча Луси.

- Не бяха органични.

- Изхвърлил си ги, защото не са органични?

Сега вече тя наистина беше бясна. Добре. Докато е ядосана, няма да се опита да го въвлече в един от онези малки задушевни разговори, които той се преструваше, че ненавижда. Панда подпря ръка на плота. Косата й беше толкова черна, че приличаше на изкуствена, противните пурпурни дредове бяха абсурдни, а наплесканите с туш мигли мязаха на умрели гъсеници. На едната й вежда бе забучена сребърна халка; друга подобна украсяваше ноздрата й. Той се надяваше, че и двата пиърсинга са фалшиви. А да намаца тези нежни устни с това отвратително кафяво червило беше престъпление срещу човечеството. Но най-много го притесняваше татуировката. Тази дълга изящна шия не биваше да бъде душена от огнедишащ дракон, а тръните върху горната част на ръката й бяха направо гадни, макар че, за щастие, няколко капки кръв вече бяха започнали да избледняват.

- Наистина ли искаш да тровиш организма си с пестициди и химикали? - контрира той.

- Да! - Тя размаха ядно пръст към вратата на килера. - Дай ми ключа.

- Няма да стане. Тя ще те принуди да й го дадеш.

- Мога да се опълча на Темпъл Реншо.

Когато искаше, Панда можеше да бъде първокласен мерзавец, като например в момента, когато керамичното му прасе липсваше, а онези кожени връзки подскачаха предизвикателно върху голите й рамене.

- Ти не можа да се опълчиш дори на Тед Бодин. А той е най-милият мъж на света, нали?

Луси нямаше опит в общуването с първокласните мерзавци. Тя вирна брадичка и челюстта й се изстреля нагоре, но под цялото разпенено негодувание Панда долови вината, от която тя още не можеше да се отърси.

- Какво имаш предвид с приказките, че не съм могла да му се опълча?

Това беше точно от онези лични разговори, които той се бе зарекъл да не води никога с нея, но нямаше намерение да свива знамена.

- Нежеланието да се омъжиш не те е връхлетяло в деня на сватбата ти. Дълго преди това си знаела, че нещо не е наред, но не си имала смелостта да му кажеш.

- Не знаех, че нещо не е наред! - възкликна тя.

- Каквото и да ти помага да се събудиш...

- Във всеки случай не и яйца с бекон.

Той я удостои с една от саркастичните си усмивки, която обаче нямаше обичайния си ефект, защото не можеше да откъсне взор от тези малки кожени връзки. Само едно дръпване...

- Искам си храната обратно - заяви Луси.

- Тя е в кофата за смет. - Панда се престори, че вниманието му е погълнато от счупената дръжка на чекмеджето, после се отдалечи от плота. - Ще отворя килера, когато пожелаеш. Само не яж боклуците си в присъствието на Темпъл.

- Моите боклуци? Ти си този, който смята, че захаросаното мюсли е антидиоксант!

Тя беше права. Той кимна към хладилника.

- Можеш да вземеш от там каквото пожелаеш. Два пъти седмично ще ни доставят продукти. Плодовете и зеленчуците ще пристигнат по-късно днес.

- Не искам да ям тъпата й органична храна. Искам си моята.

Панда разбираше чувствата й.

Над главата му се включи пътечката за бягане. Той си каза, че не бива да пита, но...

- Случайно да си скрила някъде от твоя хляб?

- Пресен сладък хляб с канела и стафиди, но няма да го намериш! - тросна се Луси. - Изяж си сърцето. О, почакай. Не можеш. Не е органично.

И тя изтрополи навън, като затръшна вратата зад себе си.

Беше излъгала за сладкия хляб. И не бе затръшвала врата, откакто беше на четиринайсет. И едното, и другото й харесаха.

За нещастие, не беше взела жълтия бележник със себе си, а си бе обещала, че днес ще пише. Нямаше намерение да се връща вътре през кухнята, затова заобиколи къщата и се изкачи по стъпалата, които водеха към верандата пред спалнята й. Беше оставила плъзгащите се врати отворени, за да се проветрява. Мрежестата врата против комари заяде, тя я бутна и пристъпи в стаята.

Панда вече беше там.

- Искам си спалнята обратно - оповести той, докато излизаше от нейния дрешник, понесъл чифт маратонки 46 номер.

- Наела съм къщата за през лятото - тросна се тя. - И това означава, че ти си натрапник, а аз няма да замина.

Той приближи до скрина.

- Това е моята стая. Можеш да спиш на горния етаж.

И да се лиши от отделния вход? За нищо на света.

- Ще остана тук.

Той дръпна чекмеджето, в което държеше бельото си, но сега там бе подредено нейното. Панда бръкна вътре и измъкна черни като нощта прашки.

- Твоите вещи са в долното чекмедже - побърза да го осветли Луси.

Той прокара палец по копринената предница на миниатюрното творение. Когато погледите им се срещнаха, тялото й бе разтърсено от един от онези сексуални заряди, за пореден път доказващ, че много често женското тяло отказваше да се подчини на разума.

- Едно нещо не разбирам. - Големият му юмрук погълна прашките. - Имайки предвид отношението ти към мен, защо все още си тук?

- Привързаността ми към твоята къща надделява над пълното ми равнодушие към теб - отвърна тя със забележителна непоколебимост.

Моята къща, не твоята - напомни й Панда язвително, не-чнайно защо вперил поглед в дясното й рамо. - И ако промениш още нещо тук, ще изхвърчиш начаса, независимо какво казва Темпъл.

Да остави последната дума да е негова, би било поведение на зряла жена, но той продължаваше да стиска прашките й, а тя не сс чувстваше никак зряла.

- И на нея ли предлагаш пълната гама от услугите си?

Погледът му отново се плъзна към раменете й.

- А ти как мислиш?

Тя не знаеше какво да мисли, затова се втурна към него и измъкна гащичките от ръката му.

- Мисля, че Темпъл не е от жените, които можеш лесно да излъжеш.

- Е, в такъв случай знаеш отговора.

Което всъщност нищо не й говореше.

- Така си и помислих. - Тя пъхна прашките в чекмеджето, извади пособията за писане и излезе оттам, откъдето бе дошла.

Моята майка е... - Толкова много неща можеше да изброи.

Моята майка е известна с пословичното си трудолюбие.

Или може би...

Моята майка вярва в упорития труд.

Луси щракна с химикалката.

Съединените щати са били изградени с упорит труд.

Тя се намести по-удобно.

Така се е изградила и моята майка.

Луси смачка листа. Писателските й напъни бяха по-ужасни дори и от стълкновението й с Панда, но този път можеше да стовари вината на празния си стомах. Тя заряза жълтия бележник, метна се на велосипеда и отиде в града, където омете два хотдога с лютив сос и голяма порция пържени картофки в „Догс енд Молтс“ - най-обилното й хранене от месеци насам, но кой знае кога отново щеше да има възможност да яде?

Когато се върна в къщата, завари Темпъл в почти празната всекидневна да гледа телевизия. Край босите й нозе бяха пръснати няколко дивидита със записи на епизоди от шоуто „Островът на дебелите“. Двуместният диван с кафеникавозлатистата тапицерия бе един от малкото мебели, останали в стаята, след като Луси изнесе по-приличните на остъклената веранда, за да замени онези, които бе изхвърлила.

Темпъл грабна дистанционното и натисна бутона „Пауза“. Собственото и изображение застина върху екрана.

- Реших да си дам петнайсетминутна почивка. - Тя се държеше така, като че ли Луси я бе заловила да яде шоколад. - Тренирах три часа.

Хотдогът се разбунтува неприятно в натъпкания стомах на Луси.

- Не е нужно да ми обясняваш.

- Не обяснявам. Аз... - С изтощено изражение Темпъл се облегна назад. - Не знам. Може и да го правя. - Посочи към застиналия образ върху екрана. - Погледни това тяло – произнесе с такова отвращение към самата себе си, че Луси се стъписа. -Захвърлих го на вятъра. - Натисна бутона „Възпроизвеждане“ и улови бляскавата си екранна героиня в разгара на яростна изобличителна реч, насочена срещу миловидна жена на средна възраст, обляна в пот, която едва сдържаше сълзите си.

- Вратата е там! Искаш да си вървиш? Давай! Щом теб не те е грижа, на мен също ми е все едно. - Вените върху изящната шия на Темпъл се издуха и идеално очертаните й устни се изкривиха в озъбена гримаса. - Качвай се на лодката и изчезвай от острова. Нека всички да разберат каква неудачница си!

Жената вече открито плачеше, но Темпъл продължи да издевателства над нея. Беше мъчително да се гледа. Още по-мъчително бе да си представи до какво отчаяние трябва да стигне някой, за да се подложи доброволно на подобно унижение.

Сълзите на жената само наляха масло в огъня и подигравките на Темпъл станаха още по-злъчни.

- Циври още по-силно. Само това правиш през целия си живот. Оплакваш проблемите си, вместо да ги решаваш. Давай! Изчезвай от острова! Хиляди чакат да заемат мястото ти.

- Не! - извика жената. - Мога да го направя. Мога да направя това.

- Тогава го направи!

Темпъл натисна бутона „Пауза“, когато жената започна трескаво да удря боксовата круша. Луси не вярваше, че отвращението към самия себе си е най-добрата форма на мотивация, но Темпъл смяташе другояче.

- Айрини пробяга за пръв път половината от маратона четири месеца след като заснехме този епизод - заяви тя гордо. -Когато приключих с нея, беше отслабнала с повече от четиресет и пет килограма.

Луси се запита колко от тези свалени килограми Айрини е успяла да запази, без Темпъл да й крещи в лицето.

- Господи, тя изглежда изумително. - Темпъл изключи телевизора и се надигна. Леко се намръщи, докато се изправяше. -Критиците винаги ме заклеймяват. Сравняват ме с треньорки като Джилиън Майкълс - твърдят, че тя има сърце, а аз - не. Аз имам сърце. При това голямо. Но не можеш да помагаш на някого, като го съжаляваш и щадиш. Някой ден и аз ще постигна нейните резултати. - Тя кимна към стълбата. - Сега отивам да поработя върху горната част на тялото си. Като гледам ръцете ти, и ти би трябвало да се присъединиш към мен.

В главата на Луси за миг се мярна лицето на ридаещата жена.

- Сега за мен не е най-подходящото време.

Темпъл изви устни.

- За теб времето никога не е подходящо, нали, Луси? Ти винаги можеш да намериш причина да не се грижиш за фигурата си.

- Грижа се за фигурата си. - Дали заради заплашителния поглед на Темпъл, или заради хотдога, но не прозвуча особено убедително. - Аз се упражнявам - додаде тя по-твърдо. - Не ми е приятно, но го правя.

Темпъл скръсти ръце пред гърдите като надзирателка от женски затвор.

- И как се упражняваш?

- Правя лицеви опори. Упражнения за коремните мускули. И много ходя пеша. Понякога бягам.

- Понякога не се брои.

- През зимата посещавам гимнастически салон. - Три пъти седмично, ако имаше късмет. По-често - два пъти. Но рядко минаваше седмица, без да отиде поне по веднъж.

Темпъл махна към тялото на Луси, сякаш беше развалено месо.

- Наистина ли си доволна от резултатите?

Луси се замисли.

- Ами да, доволна съм.

- Самозалъгваш се.

- Не мисля. Дали искам тялото ми да е по-стегнато? Коя жена не би искала? Но и така ми е добре. Малко тлъстинка тук, малко там. Обсебена ли съм от това? Не особено.

- Всяка жена в тази страна е обсебена от фигурата си. Не можеш да живееш в нашето общество, без да се притесняваш за нещо.

Луси си каза, че се терзаеше за толкова много неща - за дълга пред семейството, пред самата себе си и как да поддържа баланса помежду им - така че нямаше време да се тревожи прекалено за фигурата си.

- Не си падам по усилените тренировки. Предполагам, че се придържам към собствена философия. Към принципа „достатъчно добре“.

Темпъл доби вид, сякаш по Луси са плъзнали хлебарки, и макар да знаеше, че е безсмислено да й обяснява, тя все пак реши да опита.

- Аз вярвам, че физическите упражнения са важни, но не тренирам за триатлон, а само за да се поддържам във форма. И когато упражненията се превърнат в бреме, веднага ги спирам.

- Би трябвало да се заставиш да продължиш.

- Напълно съм щастлива, че нямам силна воля. - Луси се зачуди дали да не изкаже на глас предположението, че Темпъл няма да е толкова нещастна, ако опита поне малко да се придържа към принципа „достатъчно добре“. Напълняването на Злата кралица не би могло да е случайно и социалната работничка се питаше какво се бе случило, че Темпъл да изгуби железния си самоконтрол.

Но Темпъл не би могла да разбере нехайното отношение на Луси към собственото й тяло, затова тя реши да се възползва от минутното й мълчание и да смени темата.

- Аз имам дванайсетгодишен приятел, който обича да идва тук неканен.

Очите на Темпъл тревожно се разшириха.

- Това не бива да се случва.

- Без ограда с електрически ток около къщата трудно ще го задържим на разстояние. Казах му, че една приятелка ми е на гости, така че ако дойде, няма да му се стори странно, че си тук.

- Ти не разбираш! Никой не бива да ме вижда!

- Съмнявам се, че той е сред твоите фенове.

- Панда! - изпищя Темпъл. - Панда, ела веднага тук!

Панда се довлече с мудна крачка.

Темпъл посочи към Луси.

- Сега не мога да се разправям с това. Погрижи се! - Тя изхвърча от стаята и затрополи нагоре по стълбата, вземайки наведнъж по две стъпала.

Вместо да се занимае с проблема, Панда огледа всекидневната.

- Какво е станало с моите мебели?

- Какви мебели?

- Мебелите, които бяха тук.

- Опиши ги.

- Какво искаш да кажеш с това „опиши ги“?

Тя присви очи.

- Опиши мебелите, които са били тук.

- Диван. Няколко стола. Къде са?

- Какъв цвят беше диванът?

Той скръцна със зъби.

- Беше диван. С цвят на диван. Какво си направила с него?

- Ако ми кажеш как изглеждаше - подхвана Луси с пресилено търпелив тон, - може и да си спомня.

- Приличаше на диван! - взриви се Панда.

- Не си спомняш - заключи Луси тържествуващо. - Нямаш никаква представа как е изглеждала тази стая. Как изобщо е изглеждала тази къща. Защото всичко тук не означава нищо за теб.

Върху челюстта му заигра мускул.

- Знам, че имах диван, а сега е изчезнал.

- Не е изчезнал. На остъклената веранда е. Заедно със столовете и още няколко други неща, които няма да познаеш. Ти не се интересуваш от тази къща и не я заслужаваш.

- Чудесно. Обаче е моя. Освен това си искам обратно керамичното прасе.

Това я сепна.

- Прасето ти?

- Прасето, което беше в кухнята.

- Грозното прасе със сервитьорска престилка и липсващо ухо?

- Ухото му не липсва. Само краят му е отчупен.

Това я слиса.

- Спомняш си отчупеното ухо на тъпото прасе, но не знаеш какъв е цветът на дивана ти?

- Повече си падам по керамичното изкуство.

- Панда! - изврещя Темпъл от горния етаж. - Ела да следиш, докато вдигам тежестите!

Вайпър вдигна глава към стълбите.

- Удивително е - заяви тя - колко добре се справяш с ролята на злата кучка на Темпъл Реншо.

Той се отправи към коридора.

- В твой интерес е онова прасе да си бъде на мястото, когато следващия път вляза в кухнята, или никога повече няма да видиш храната си.

- Твоето прасе е грозно! - изкрещя тя подире му.

- Както и твоята майка! - не й остана длъжен той, което я накара да се разтрепери от гняв. Но не точно към него. Най-вече към самата нея. Защото едва не се разсмя.

Бри затваряше лавката за през нощта, когато белият пикап намали и спря. Отстрани на вратата имаше надпис: „Билкова ферма Дженкинс“.

Смрачаваше се и тя току-що бе опаковала последните непродадени буркани с мед в кашона в ръчната количка. От шест часа беше на крак, опитвайки се да оплеви буренясалата градина на Майра, отново бе забравила да яде и беше уморена до смърт. Все пак през днешния ден се случиха няколко хубави неща. Продаде осемнайсет буркана с мед, както и малко ягоди и аспержи, пораснали в запуснатата градина. Освен това си бе спечелила приятелка, макар че едва ли толкова известна персона като Луси можеше да бъде истинска приятелка, но това все пак я изпълваше с истинска радост.

Както обикновено, Тоби бе изчезнал, но щом вратата на пикапа се отвори, той се понесе като стрела по алеята за коли.

- Голям Майк!

Бри едва не изтърва бурканите, когато Майк Муди слезе от пикапа. След изтощителния ден появата му й идваше твърде много. Тя все още не можеше да свърже настоящия му хубав външен вид с някогашното пълно, пъпчиво момче, което помнеше. Ако не го познаваше толкова добре, щеше да го помисли за дружелюбния баща на някой тийнейджър от местния футболен отбор, а не за тъпия, шумен и вулгарен доносник, какъвто беше.

Той се ухили и помаха на Тоби.

- Здрасти, хлапе. Донесох ти нещо.

- Какво? - извика Тоби, докато Майк заобикаляше пикапа.

- А ти какво мислиш? - Майк свали капака на каросерията и само с едно ловко движение извади блестящ сребрист планински велосипед.

Типичен Майк Муди. Бри отлично знаеше как ще свърши всичко това.

Тоби зяпаше в захлас велосипеда, сякаш той можеше да изчезне в мига, в който отвърне поглед. Тя искаше да му забрани да го приема, но разбира се, не можеше. Коварният ход на Майк го бе направил невъзможно.

Гласът на Тоби прозвуча тихо и неуверено, сякаш той просто не можеше да повярва, че му се случва подобно чудо.

- За мен ли е?

Бри примигна, за да възпре напиращите сълзи. Той бе получил подарък, за който не бе нужно да се бори. Подарък, който тя не би могла да му даде.

Когато Тоби протегна несигурно ръка към кормилото, Бри разбра това, което момчето не можеше. Колелото не беше дар от обич, а начинът на Майк да се намъкне там, където не му беше мястото. Правеше същото и когато бяха деца. Цъфваше с пликчета с най-различни бонбони - неговият входен билет за компанията, където не го искаха.

- Чисто нов - засия Майк. - Видях го вчера, когато ходих на сушата, и се запитах кой би могъл да кара такъв страхотен велосипед? Хрумна ми само едно име.

- Аз - пророни Тоби и изпусна дълга, тиха въздишка. Устните му бяха полуотворени, а очите му бяха приковани във велосипеда, като че ли нищо друго не съществуваше на този свят. Имаше точно същия вид, както някога Дейвид, когато се случваше нещо изключително. При спомена я прониза остра болка.

Майк извади от пикапа сандъче с инструменти и двамата се хванаха заедно за работа - мъж до мъж - за да регулират височината на седалката. Бри беше толкова ядосана, че й прилоша. Тя искаше да подари велосипед на сина на Дейвид. Тя искаше да направи света на Тоби по-светъл, а не този изкусен манипулатор с тежкия си одеколон, дизайнерските одежди и мазната любезност.

Тоби се качи на велосипеда. Когато дългите му крака докоснаха педалите, Майк посочи към алеята за коли.

- Вече е прекалено тъмно, за да караш по шосето. Направи едно кръгче по алеята, после пробвай по пътеката към гората.

- Благодаря, Майк. Много ти благодаря! - Тоби завъртя въодушевено педалите.

Майк все още не й обръщаше внимание. Чак след като вдигна задния капак на каросерията, погледна към нея. Тя се извърна и прибра последния буркан мед в кашона.

- Донесох нещо и на теб, Бри - каза той зад гърба й. - За да ти помага в бизнеса.

- Не искам нищо. - Тя хвана дръжките на количката и я подкара по тревата и шубраците. Трябваше да поправи вратите на малкия склад за мед, прикрепен към задната стена на лавката, за да не се налага да пренася всичко напред-назад по два пъти на ден.

- Още не знаеш какво е.

- И не ме интересува. - Предното колело хлътна в една бразда, бурканите с мед се раздрънчаха и тя едва успя да удържи количката да не се преобърне.

- Ти не вярваш, че на хората трябва да се даде втори шанс, нали, Бри?

Като дете той винаги хленчеше, когато някой се заяждаше с него, но сега гласът му звучеше спокойно и уверено, което никак не й се нравеше.

- Вярвам в това, че вълкът козината си не мени. - Бри се опитваше да измъкне колелото от браздата. - Искам да престанеш да използваш Тоби, за да се добереш до мен.

Майк я избута настрани, хвана дръжките и подкара количката към алеята.

- Майра каза, че бившият ти съпруг те е изоставил заради осемнайсетгодишно момиче.

Сродната душа на Скот беше на деветнайсет, но уточнението едва ли щеше да заличи унижението й.

- Това се случва, когато се омъжиш за неподходящ мъж -рече тя.

Той спря количката.

- Нима наистина вярваш, че Дейвид е бил подходящият мъж за теб?

Той беше доста по-проницателен, отколкото някога, и това още повече я вбеси.

- Нямам намерение да говоря с теб за Дейвид.

- Той никога нямаше да се ожени за теб. Ти го плашеше.

Въпреки промяната във външността си, Майк си оставаше псе същият глупак, който нищо не знаеше и не разбираше. Дейвид с острия си ум и безкрайната си самоувереност никога от никого не би се страхувал, още по-малко от едно обикновено момиче като нея.

- Високопоставената принцеса и хлапакът от гетото... - Той пъхна палец под златната гривна на китката. Или бе забравил да сложи одеколон, или бе решил да се вслуша в критиката й, защото днес лъхаше на ментова дъвка. - Дейвид бе запленен от теб, но това бе всичко.

Ръката я засърбя да го удари.

- Престани да се държиш така, сякаш си го познавал.

- И с кого мислиш, че споделяше той, след като се ожени за Стар и се установи на острова?

- Искаш да повярвам, че си бил близък приятел на Дейвид? След всичко, което направи?

- Не е добре да живееш с миналото - заяви Майк със съчувствие, на което тя не повярва нито за миг. - Това само усложнява нещата. Аз мога да ти помогна.

- Единственият начин да ми помогнеш е да ме оставиш на спокойствие. - Бри заряза количката и закрачи към къщата.

- Ти едва връзваш двата края - продължи той, без да повишава глас. - Какво ще правиш, когато туристите си заминат?

- Ще се махна от острова, както всички останали.

- И къде ще отидеш?

Никъде. Братята й я обичаха, но не желаеха тя да живее с тях - дори сама, да не говорим с дванайсетгодишно момче. Тя нямаше къде да отиде и очевидно Майк го знаеше.

Чу го да приближава, широките му крачки бяха много по-уверени от нейните забързани, изпълнени с гняв стъпки.

- Ще имаш нужда от приятел на острова. - Гласът му я застигна, когато тя доближи предните стълби. - Майра вече я няма. Дейвид и Стар са мъртви. А и ми се струва, че ти нямаш много приятели.

Не и такива, на които би могла да разчита. След като Скот я заряза, така наречената приятелска подкрепа не беше нищо повече от лошо прикрити опити да се узнаят по-пикантни подробности около развода. Тя се завъртя рязко и го погледна право в очите.

- Надявам се, че се наслаждаваш на отмъщението си. Имаш пари и успешен бизнес. А аз - нито едното, нито другото. Сигурна съм, че това те прави невероятно щастлив.

Лицето на Майк доби сериозно изражение.

- Ти би ли била щастлива да видиш човека, който някога не ти е бил безразличен, изпаднал в беда?

Тя се замисли за Дейвид и Стар, за това, колко я бяха наранили, колко неистово ги ненавиждаше и колко много й липсваха. Пропъди образите им и се съсредоточи върху Скот и деветнайсетгодишната му мацка.

- Обзалагам се, че бих.

За нейно удивление, Майк избухна в смях.

- Независимо дали искаш да го признаеш, или не, ти се нуждаеш от мен, затова е по-добре да започнеш да се държиш приятелски. В неделя ще дойда да ви взема двамата с Тоби и ще ви заведа на църква. В девет и половина.

- На църква?

- Това е най-доброто място да възобновиш познанството си с местните. Но има някои основни правила. Не ме унижавай пред хората. - Твърдостта в глупашките му очи я притесни. - Не се подигравай с никой от паството, дори ако някой от тях започне да говори на странен език. Дори и ако Нед Блейкли се появи със змията си и започне да цитира Библията, ще бъдеш любезна. Тук църквата не е такава, с каквато си свикнала в Блумфийлд Хилс, но това е Черити Айланд и хората искрено вярват в Бог.

Странен език? Змии?

Майк се усмихна, но не с едно от противните си хиления, които помнеше, а с широка искрена усмивка. За нейна сметка.

- Трябва да върна този пикап на Ханк Дженкинс. Ще се видим в неделя. О, и ако решиш да не ходиш, ще кажа на всички, че искаш да те оставят в пълно уединение и самота.

- Точно това искам! - заяви тя гневно.

- Сигурна ли си? - Той все още се усмихваше дружелюбно. - Тук зимите са дълги и се налага хората да разчитат един на друг. Ако попаднат в канавка или им свърши мазутът за отоплението. Или ако детето им - дете като Тоби - се разболее и трябва да бъде откарано на сушата. - Майк потърка брадичката си. - Внимавай какво си пожелаваш, Бри.

Изнудване. Тя искаше да запрати нещо по него, докато той се отдалечаваше, но Бри никога не хвърляше предмети и не крещеше. Никога не е била нещо повече от посредствена студентка или водещата мажоретка на фен клуба на Скот.

След като Майк си тръгна, тя се върна при количката и одеялото, което постилаше върху тезгяха. Чак тогава видя подаръка, който той й бе оставил - този, който трябваше да й помага и бизнеса. Не бяха пликчета с плодови дражета. Майк Муди отдавна вече играеше във висшата лига. Настоящият му подкуп беше чисто нов лаптоп „Макинтош“.

13.

Луси уви около кръста детската кърпа, щампована с костенурки нинджа мутанти, и излезе изпод душа на двора. Беше ходила да поплува край пристана, но водата в езерото все още беше студена и тя не остана дълго. Докато слагаше резето на изкорубената дървена врата, Панда слезе по стъпалата от остъклената веранда. Просмуканата му с пот тениска и мократа коса подсказваха, че току-що бе приключил поредната тренировка с Темпъл.

- Искам си обратно спалнята - оповести той, оглеждайки мокрите й рамене и прекалено изрязаното горнище на евтиния й черен бански.

Тя дръпна кърпата под мишниците си.

- Ти охраняваш Темпъл. Трябва да си близо до нея.

- Темпъл спи като заклана, а храната е заключена. - Той се приближи, излизайки от сянката на слънце. - На горния етаж има три празни спални. Избери която ти харесва. По дяволите, можеш да спиш и в трите.

Правдата беше на негова страна, а тя вярваше в честната игра. Но не и в случая.

- Сега това е моята стая и няма да се откажа от нея.

- Нима? - Панда се наклони към нея, излъчвайки мирис на чиста пот и заплаха. - Няма да ми е трудно да те изгоня. Спомни си, че съм по-голям и по-силен от теб и нямам никакви принципи.

Не беше напълно вярно, но достатъчно близо до истината. Никак не й се понравиха нервните тръпки в стомаха й и тя скръсти ръце пред гърдите.

- Можеш да го направиш... но ще се наложи да го обясниш на Темпъл.

Той продължаваше да изглежда застрашително, но едновременно с това и малко... намусено?

- На леглото има чисто нов матрак.

- А, дойдохме си на думата. - Матракът беше божествен. Нито прекалено мек, нито прекалено твърд, с лек топ матрак с пух, но това все пак бе на второ място след отделния вход. - Изглежда, това е единствената свястна мебел в къщата.

Свирепият му поглед не беше много убедителен.

- Ако се налага да се откажа от спалнята си, искам нещо в замяна. - Очите му се задържаха върху разголените й рамене. -Какво предлагаш?

Какво наистина?

- Съвет за обзавеждането на къщата.

- Забрави.

- Блестящо чисти прозорци.

- Сякаш ме е грижа.

Луси се замисли усилено и... Прозрението я осени.

-Хляб.

Изнизаха се няколко секунди. Панда се отдръпна от нея и наклони глава.

- Слушам.

- Ако утре следобед можеш да задържиш Темпъл за един час в залива, ще скрия за теб един самун прясно опечен хляб зад растенията на верандата. Когато се върнеш, ще го вземеш.

Той се замисли.

- Тя ще надуши уханието още щом влезе в къщата.

- Ще запаля няколко ароматни свещи. Ще пека на отворени прозорци. Ще пръсна малко освежител във въздуха. Какво толкова те е грижа?

- Мислиш ли, че ще се справиш?

- Не мисля, а зная.

- Договорихме се. Пресен хляб винаги когато поискам, и спалнята остава за теб. - Панда се завъртя на пети и забърза надолу към езерото.

Чак след като той изчезна, Луси се замисли. Никой по-добре от нея не знаеше колко сериозно се отнася Панда към работата си. Наистина ли щеше да остави Темпъл сама на втория етаж през цялата нощ, дори и заради един страхотен матрак? Не можеше да си го представи.

Колкото повече мислеше за това, толкова повече се убеждаваше, че заплахите на Панда нямаха нищо общо с настояването му да си върне спалнята. Той просто искаше да я накара да oneче хляб. Явно тя не беше единствената, която страдаше от липса на свястна храна. Фръцна се и с гневни стъпки влезе в къщата. Той я бе изиграл, а тя се бе хванала на въдицата.

Панда изплува на повърхността, после отново се гмурна.

Кога щеше да се извини за това, което бе казал на Луси през онази нощ? Ако не му висяха толкова други неща на главата, онези думи щяха непрекъснато да звучат в ушите му и нямаше да може да се отърси от тях. Ти и без това не беше толкова добра. Трябваше да се извини, но без това усещаше, че твърде много е свалил гарда, а ако й каже, че съжалява, може би двамата щяха да се сближат. Той не искаше това. Бъди най-добрият в това, което умееш.

Заплува към пристана. Умираше от глад и по дяволите, беше му писнало постоянно да бди над Темпъл. Ето защо имаше чувството, че не е във форма - все едно е излязъл от играта, целта му се изплъзваше. Старото желание да се напие отново се прокрадваше в него. Хлябът на Луси щеше да оправи нещата. С нещо прилично в стомаха ще може отново да бъде на висота и да справи с тази работа, която май нямаше да има край. И което бе по-важно, щеше да се справи по-добре с момичето с временната татуировка с огнедишащия дракон.

Глад. Това бе проблемът.

Независимо дали я бяха изиграли, или не, Луси трябваше да изпече хляб. След като на следващата сутрин закуси с омлет от белтъци и филия хляб от спелта10 с омега-3 и ленено семе, която имаше вкус на пясък, Панда я заведе в килера, за да вземе необходимите продукти.

- И не си мисли, че не съм разгадала малката ти игричка, Патрик - заяви тя, след като излязоха от килера.

- Както обикновено, нямам представа за какво говориш. -Той не удостои с внимание хляба с вкус на пясък, предпочитайки пакет с тънки обезмаслени пълнозърнести тортили, но после премисли, побутна тортилите настрани, наля си още една чаша кафе и я отнесе на горния етаж.

Докато двамата с Темпъл провеждаха сутрешната си тренировка в новата гимнастическа зала, Луси месеше тестото. Когато стана достатъчно еластично, тя го сложи в купа, предварително намазана с олио, покри я с чиста кърпа и я остави върху плота, за да втаса.

Искаше да купи някои растения в града за верандата, а раницата беше неудобна за такива покупки, затова се промъкна на горния етаж в спалнята, която Панда си бе избрал, и отмъкна ключовете му за колата. Докато вървеше забързано към автомобила, Темпъл изскочи от къщата. Лицето й бе зачервено след тренировката, а по сивия й плетен топ бяха избили мокри петна. Нямаше грим, но с високите си скули и бадемовидни очи не се нуждаеше особено от козметика.

- Ще ми купиш ли няколко неща от града? - попита тя. - Забравих си нокторезачката, а имам нужда и от лакочистител. А ако е излязъл новият брой на „Уоменс Хелт“, нали ще вземеш и него?

- Разбира се.

Темпъл й подаде влажна двайсетдоларова банкнота, която стискаше в дланта си.

- Предполагам, че в града има пекарна или кафене? - Дори когато шепнеше, в гласа й се долавяха заповеднически нотки.

- „Петнистата жаба“.

- Купи ми един шоколадов мъфин. - Открита заповед. - Или глазирана паста, ако са пресни. Нещо сладко, за да не страдам толкова от липсата на свястна храна. - Тя беше толкова безобразно властна, непоносимо арогантна и в същото време толкова тъжна. - Страданието от лишението е основният враг на отслабването.

Не беше работа на Луси да се вживява в ролята на шеф на диетичната полиция, затова пъхна банкнотата в джоба. Беше напълно съгласна за страданието. При все че самата тя никога не си бе падала много по сладкото, сега, когато подобни лакомства й бяха забранени, не можеше да мисли за нищо друго.

Купето на сува на Панда все още миришеше на нова кола. Докато се отдалечаваше от къщата, Луси осъзна, че гледа към жабката. Махна на Бри, когато минаваше покрай лавката, хвърли още един поглед към жабката и си заповяда да не си завира носа в чужди дела.

Сладкишите бяха изложени във витрината на „Петнистата жаба“ като модни шапки. Четири различни вида мъфини, посипани с пудра захар; апетитни лимонови пастички върху бели салфетки; капкейкове с изкусителна глазура се гушеха в хартиени чашки. Тя избра плътен, но не много голям шоколадов мъфин за Гемпъл, а за себе си тъмнокафяв сладкиш, украсен с орехи и карамел. Не беше любителка на понички, но изведнъж й се прииска една с баварски крем. В последната минута реши да добави десетина курабийки, поръсени с шоколадови пръчици за Бри и Тоби.

Привърши с покупките, като излапа сладкиша и поничката, докато обикаляше магазините. Накрая реши да отскочи до „Догс енд Молтс“ за порция пържени картофки. Кой знае кога ще може отново да се измъкне и да похапне на воля?

Тоби изпадна във възторг от курабийките, а Бри се трогна до сълзи. Луси взе буркана с мед и подкара към къщата. Но преди да стигне, колата, сякаш имаше собствена воля, отби встрани от шосето.

Тя се втренчи в жабката. Как би постъпил Тед в подобна ситуация? Нейният идеален бивш годеник никога не бе извършвал нещо дори смътно напомнящо на подлост, затова тя извика във въображението си образа на Мег и отвори вратичката.

Почти очакваше да види зареден пистолет или поне кутия с презервативи и забравени червени прашки. Вместо това откри ръководство за експлоатация на колата, манометър за измерване на налягането на гумите, регистрационен на талон на името на Патрик Шейд, жител на окръг Кук, с постоянен адрес в Чикаго, улица „Лейк Шор Драйв“.

Тя отнесе новите растения на верандата, влезе в спалнята си през плъзгащите врати, после скри плика с мъфина за Злата кралица под мивката в банята. Темпъл трябваше сама да измисли как да се добере до контрабандната си стока. След като набързо омеси тестото още веднъж, Луси оформи самуните хляб, сложи ги в две тавички да втасат окончателно и ги пъхна обратно в шкафа. После се отправи към кея и излезе с каяка в езерото. Панда не разрешаваше на Темпъл да плава сама, затова доставиха втора лодка.

Когато се върна, Темпъл и Панда седяха зад огромната уродлива кухненска маса и ядяха обяд, който в най-добрия случай можеше да се сравни с очистително. Двете еднакви чинии пред тях съдържаха оскъдни порции от кутиите със замразена храна, поставени върху плота. Панда побутваше с вилицата късче сушена сьомга. В чашата с вода, която Темпъл поднесе към устните си, плуваше резен лимон. Тя попи ъгълчетата на устата си с памучната салфетка, измъкната незнайно откъде.

- Мисля, че е много важно храната да изглежда апетитно -отбеляза дълбокомислено.

- Нищо не може да изглежда апетитно, когато се храниш върху гнусно зелената маса на Панда - тросна се Луси.

- Масата остава - постанови домовладелецът.

- Толкова по-зле за теб - сви устни Луси и отиде в спалнята. Върна се с плика с разрешените покупки на Темпъл. Панда го грабна, преди Темпъл да успее да го докосне. Разрови се вътре и след като се убеди, че съдържа само списания и нокторезачката - и нито една от забранените стоки, скрити под мивката на Луси - подаде плика на клиентката си.

Злата кралица го измери с надменен поглед.

- Наистина, Панда... не смяташ ли, че това е малко обидно за Луси?

- Може би. Не ми пука.

Луси само изсумтя.

Темпъл остави плика.

- Честно, защо вие двамата просто не си легнете и не приключите с това?

Вилицата на Панда с пюре от броколи застина във въздуха. Луси едва не се задави. Панда пръв се окопити.

- Много си далеч от истината.

- Нима? - Темпъл подпря лакти на масата и забарабани с пръсти по брадичката. - Аз съм изградила успешна кариера благодарение на умението ми да отгатвам мислите и чувствата на хората, а страстта помежду ви е толкова жарка, че чак срам да те хване.

- Имаш прекалено развинтено въображение - смотолеви Панда. - Това, което улавяш, е враждебност. Двама различни човека с два различни възгледа за живота. Единият от нас е заклет реалист. Другият - не.

Това бяха такива глупости, че Луси не издържа.

- Ние правихме секс, Темпъл. Не беше толкова добър.

- Знаех си! - изкиска се Темпъл ликуващо. - Той е един от онези егоистични любовници, нали? Интересува се само от собственото си удоволствие.

- Не съм такъв!

- Пълен егоист - потвърди Луси. - Докато се усетиш, и свършва. Един път ми е достатъчен.

Чинията иззвънтя, когато Панда хвърли вилицата в нея. Темпъл не му обърна внимание.

Изненадана съм. По време на тренировките той демонстрира удивителна издръжливост. Може би...

- Достатъчно. - Той скочи от масата. - Повече от достатъчно. Край на дискусията.

Докато той вървеше към задната врата, Луси седна на овакантеното място.

- Не съм сигурна, че усърдните тренировки се отразяват на подвизите в спалнята.

- А би трябвало - рече Темпъл замислено. - Все пак циркулацията на кръвта се усилва.

Вратата се затръшна зад гърба му и подът на верандата за-вибрира под тежките му стъпки. Гласът на Темпъл се снижи до нетърпелив шепот:

- Донесе ли ми мъфин?

- Той е в плика под мивката в моята спалня.

- Какъв е?

- Шоколадов.

- Великолепно. - Тя погледна през прозореца към Панда, за да прецени колко се е отдалечил от къщата. - Той наистина ли е бил лош любовник?

- Предполагам, че не. - Луси избута настрани почти недокоснатата му чиния. - Той каза, че аз съм била. Заяви, че не съм била толкова добра.

Черните вежди на Темпъл се извиха.

- Наистина ли ти го каза?

Луси кимна.

- Интересно - рече Темпъл. - Може би си струва отново да опиташ?

- Сериозно ли говориш?

В котешките и очи се появи замислено изражение.

- Панда е обаятелен мъж. Признавам, че когато се запознахме, му изпратих няколко сигнала, но той не им обърна внимание. После срещнах друг човек... - Лицето й помръкна. - Оказа се пълна катастрофа. Трябваше повече да се постарая с Панда.

Луси се зачуди дали тази „катастрофа“ не е причината за напълняването на Темпъл.

Темпъл погледна още веднъж през прозореца и се изправи.

- Отивам да взема мъфина. Ако се върне, задръж го.

- И как по-точно да го направя?

- Свали си дрехите.

- Ти си свали твоите - озъби се Луси.

Но никоя не си свали дрехите, защото Панда се върна.

- Ако сте приключили с момичешкото бръщолевене - подхвърли презрително той от прага, - да се захващаме за работа. Или може би си мислиш, че онези килограми сами ще се стопят.

- Гадина. - Темпъл метна негодуващ поглед към спалнята на Луси, после го последва надолу по пътеката към залива.

Луси чакаше хляба да се изпече и наблюдаваше как Темпъл и Панда плават с лодката в езерото. За разлика от Луси, Темпъл нарочно насочваше каяка към силните течения. Панда гребеше редом, охранявайки клиента си от евентуалното нападение на банда пирати, кръстосващи водите на Големите езера.

Благодарение на поничката и пържените картофки Луси не изпитваше глад, но не можа да се сдържи, отчупи крайчеца на прясно изпечения хляб и го намаза с меда на Бри. Мушна двата самуна на верандата зад новите растения, които бе подредила върху металната етажерка. Панда трябваше сам да се досети къде да складира остатъците.

Луси беше пекла при отворени прозорци, а после замаскира характерната миризма на печен хляб, като разтопи върху газовия котлон пластмасовия капак от кутия със сметана. Когато Темпъл се върна, явно единствената й мисъл бе как час по-скоро да се добере до мъфина, скрит в спалнята на Луси, така че не долови отвратителната воня, но Панда я усети. Той изгледа накриво Луси, все едно я питаше това ли е най-доброто, което й е хрумнало. Сетне погледът му се спря върху керамичното прасе, което тя бе измъкнала от гаража и поставила върху хладилника. Вторачи се в примката, която бе завързала около шията на прасето - с моряшкия възел, на който я бе научил Андре, но смяташе да припише на предаванията по кабеларката, Дом и градина“, ако Панда я попита.

Той не го направи.

Темпъл свали бейзболната шапка и се протегна.

- Смятам да се кача горе и да подремна. Събуди ме след час.

- Отлична идея. - Панда нямаше търпение да се добере до хляба, както клиентката му до мъфина.

Темпъл се престори, че разтрива схванатия си врат.

- Луси, може ли да взема списанието, което четеше? Няма по-добро приспивателно от малко светски клюки.

- Разбира се. - Луси нямаше списание със светски клюки. Затова пък в спалнята й имаше скрит шоколадов мъфин и тя нс изпитваше ни най-малка вина. Един малък мъфин нямаше да убие Темпъл, а Злата кралица се нуждаеше от награда заради мъченията, на които се подлагаше.

Темпъл се отправи към спалнята на Луси, а Панда се насочи към верандата. На Луси малко й се гадеше от цялата храна, която бе погълнала, и разтри корема си.

- Копеле! - изкрещя Темпъл.

Леле. Викът се разнесе от спалнята. Луси надникна през задната врата. На верандата нямаше и следа от Панда. Тя изви врат към откритата част в другия край на остъклената веранда. Както и очакваше, плъзгащата се врата на спалнята й бе отворена.

Беше време да се смотае.

-Луси.

Ревът на Панда бе толкова застрашителен, че тя трескаво запресмята възможностите си. Да избяга с кола или по вода?

Избра колата, но преди да стигне до предната врата, Панда се втурна към нея през всекидневната, следван по петите от Темпъл.

- Да не мислиш, че това е шега? - възкликна той. - Ти съзнателно я саботираш! Не го ли разбираш? Кариерата на тази жена е заложена на карта.

- Наистина не е много хубаво от твоя страна, Луси - заяви надменно Злата кралица. - Мислех, че разбираш колко много се нуждая от подкрепата на околните. Очевидно не мога да разчитам на теб. - Вирна величествено глава и се заизкачва по стълбите.

Луси се втренчи слисано след нея, сетне отвори уста, за да отвърне, но Панда вдигна ръка, за да я спре.

- Не сега. Прекалено съм ти ядосан. - Изнесе се на верандата.

Нямаше начин да преглътне всичко това. Тя затрополи след него.

Той вече бе намерил хляба.

Тя прекоси гневно верандата.

- Ако помислиш само за минута...

- По дяволите... - Той произнесе думата като молитва. -Още е топъл.

Тя го зяпаше мълчаливо, докато Панда изваждаше първия самун иззад растенията. Забеляза отчупеното крайче, но не изглеждаше разстроен от това... Или от каквото и да било, включително и контрабандния мъфин.

- Предполагам, че нямаш нож - промърмори той. - О, дявол да го вземе... - Отчупи голям комат и заби зъби в него. - Кълна се в бога, Луси... -Той преглътна. - Това е най-прекрасното нещо, което съм вкусвал през цялата седмица.

- Няма значение. Няма да ти позволя да...

- Трябва да намерим по-надеждно скривалище.

Тя сложи ръце на кръста.

- Очевидно няма да е под моята мивка!

- Може би в онова бюро в кабинета? Наблюдавай вратата да не би тя да размисли и да слезе долу. - Отхапа още малко. - И се постарай повече да не се поддаваш на манипулациите и.

Луси вдигна отчаяно ръце.

- Двамата се заслужавате един друг. - Замисли се и додаде: -Какво направи с мъфина?

- Изядох го пред нея, както я предупредих. Наложи се да го преглътна толкова бързо, че дори не успях да му се насладя.

Това обясняваше следите от шоколад в ъгълчетата на устата му.

- Знаеш, че тази диета е откачена - изтъкна Луси.

- Надявам се, че тя ще го разбере, но дотогава имам работа за вършене. - Отчупи още един къшей. - От сега нататък ще трябва да те претърсвам.

- Да ме претърсваш?

- Нищо лично.

Нищо лично, как ли пък не!

14.

-Не разбирам защо трябва да ходим на църква – промърмори Тоби.

- Обсъди го с най-добрия си приятел Големия Майк. – Бри знаеше ,че звучи дребнаво, но не можа да се сдържи. Беше обула единствените си обувки на токчета – сандали с бронзови каишки, благодарение на които ще стане толкова висока колкото Майк. Освен това винаги можеше да стъпче с високите токчета всяка змия, която реши да избяга по време на службата.

През последните пет дни се бе опитала да измисли как да се измъкне от тази неприятна ситуация, но Майк я бе притиснал в ъгъла. След като носеше отговорност за Тоби, не можеше да позволи Майк да я очерни пред местната общност, нещо, на което той бе напълно способен. Отвън той беше самото доброжелателство, но си оставаше жалък и незначителен мазник, с години усъвършенствал се в изкуството да манипулира хората, за да получи това, което иска.

- Трябва да ходим на църква заради гаднярското ти държание към Големия Майк - не мирясваше Тоби. - Хващам се на бас, че той се страхува да не отидеш в ада.

Вече беше там.

В този момент червеният кадилак на Майк спря на алеята за коли. Бри още не можеше да измисли как да обясни на Тоби, че трябва да бъде нащрек.

- Майк е мил с теб - подхвана тя колебливо, - но... понякога хората не са винаги такива, каквито изглеждат.

Той й метна поглед, недвусмислено заклеймяващ я като най-тъпия човек на земята, и хукна към вратата. Краищата на ризата му се развяха зад него. Дотук с добрите намерения.

Бри бе прибрала косата си в моден хлабав кок, който идеално подхождаше на една от малкото рокли, които не бе продала -елегантна тясна дреха без ръкави, в цвят на карамел, допълнена със семпли обици халки. Без гривните все още имаше чувството, че е гола. Беше продала бижутата си още преди месеци, заедно с годежния пръстен с двукаратовия диамант. Колкото до брачната халка... В нощта, в която Скот я напусна, Бри отиде в голф клуба и я хвърли в езерото до осемнайсетата дупка.

Майк изскочи от колата и й отвори вратата. Тя му подаде лаптопа, който й бе подарил.

- Благодаря - изрече сковано, - но съм сигурна, че ще му намериш по-добро приложение.

Тоби се покатери на задната седалка. В купето миришеше на скъпа кожа, съвсем леко се долавяше вонята на одеколона на Майк. Но тя все пак отвори прозореца, за да се проветри.

Майк не каза нищо и остави компютъра на задната седалка. Още преди да потеглят от алеята, Тоби започна да бърбори за велосипеда си.

- Защо утре не отидеш с него на парада по случай Четвърти юли? - попита Майк, когато момчето най-после млъкна, за да си поеме дъх

- Може ли? - Тоби питаше него, не нея.

- Разбира се. - Майк погледна към Бри. - Вчера довършихме моята платформа. Тази година темата е „Островът, огрян от слънцето“.

- Много интересно - сви тя устни. - Колко обичаше някога този парад, бележещ началото на ново вълшебно лято на острова.

- Винаги съм имал най-голямата платформа - похвали се Майк. - Хей, защо не дойдеш да се повозиш с нас?

- Смятам да пропусна.

Майк поклати глава и се ухили. Явно така и не бе усвоил тънкостите на светския разговор.

- Помниш ли онази година, когато двете със Стар успяхте да се намъкнете на платформата на „Ротари“? Стар падна и Нейт Лори едва не я прегази с трактора си?

Тогава двете със Стар едва не се напишкаха от смях.

- Не, не си спомням.

- Разбира се, че помниш. Стар винаги се опитваше да намери място за вас двете на някоя от платформите, участващи в парада.

И наистина успяваше. Те бяха шествали на платформите на „Догс енд Молтс“, „Маги’с Фъдж Шоп“, „Рицарите на Колумб“ и на старата кръчма с вкусна скара, която по-късно изгоря до основи. Веднъж Стар дори бе успяла да ги уреди за платформата на бойскаутите.

- Баба каза, че мама е била безполезна - обади се Тоби от задната седалка. - Изрече го толкова сухо, че Бри се сепна, но господин Търговец имаше отговор за всичко.

- Баба ти го е казала от мъка. Майка ти беше неспокойна и понякога малко незряла, но не беше безполезна.

Тоби се облегна назад, но не изглеждаше особено разстроен.

- Мразя я - заяви.

Ненавистта на момчето към собствената му майка беше донякъде обезпокоителна, макар че Бри изпитваше точно същото. Наистина напоследък гневът и обидата към Стар бяха започнали да приличат по-скоро на последици от отшумяла настинка, отколкото на свирепа грипна атака.

Майк отново се притече на помощ.

- Ти не помниш майка си, Тоби. Разбира се, тя, като всички нас, имаше своите недостатъци, но хубавите неща в нея бяха много повече.

- Като например да зареже мен, баба и татко?

- Майка ти страдаше от нещо, което се нарича следродилна депресия. Някои жени го получават, след като родят дете. Сигурен съм, че тя не е смятала да отсъства дълго.

Майра никога не бе споделяла на Бри за следродилна депресия. Беше казала, че Стар не е могла да понесе такъв товар, като грижите за едно бебе, и избягала, за да може да се „забавлява“.

Вече приближаваха града и Бри се надяваше, че темата за Стар е приключена, но Майк Голямата уста явно беше на друго мнение.

- Твоята майка и Бри бяха първи приятелки. Обзалагам се, че Бри може да ти разкаже много хубави неща за майка ти.

Бри застина.

- Обзалагам се, че не може - отсече Тоби.

Тя трябваше да каже нещо. Каквото и да е. Застави челюстта си да се раздвижи.

- Твоята майка беше... много красива. Ние... всички искахме да приличаме на нея.

- Вярно е. - В погледа, който Майк й хвърли, се четеше явен укор. Майк Муди, майсторът на злодеянията, я осъждаше, задето не е измислила нещо по-значително, но Тоби, изглежда, не забеляза.

Стигнаха до църквата. Епископалната църква. Най-много-бройното и най-уважаваното паство на Черити Айланд.

Бри погледна към Майк.

- Змии и странен език, а?

Той се ухили.

- И това може да се случи.

Шега за нейна сметка. При все това част от напрежението й започна да се стопява.

Бри бе посещавала методистката църква като дете, но религията със строгите си правила и всички въпроси, които нямаха отговор, в крайна сметка й се стори прекалено трудна и тя спря да ходи на църква малко след като се омъжи. Майк им намери места встрани под прозорците с цветни стъкла с изображения на Исус, благославящ масите.

Тя се отпусна, заслушана в църковната служба, и настроението й започна да се повдига. Поне в този момент нямаше кошери, нито домати, които трябваше да се поливат, нито плевели за скубане. Нито клиенти, които да примамва, или малко момче, което да разочарова. Мисълта, че не е сама на тази планета, че един много по-висш разум я наблюдава, й действаше донякъде успокоително.

От време на време ръката на Майк, голяма и солидна в ръкава на тъмносиньото сако, докосваше нейната. Ако не поглеждаше към масивната златна гривна или големия колежански пръстен, можеше да си представи, че е някой друг - един от онези стабилни и предани мъже, с устойчиви морални принципи и верни сърца. Той затваряше очи, докато се молеше, внимателно слушаше проповедта и пееше първите строфи от всеки химн, без да поглежда псалтира.

След службата Майк се смеси с тълпата - потупваше мъжете по гърба, правеше комплименти на жените, заговори с един от църковните настоятели за някаква къща, обявена за продажба, превръщайки църквата в поредната възможност за продажба. Всички му се подмазваха, макар че всъщност не изглеждаше така. Те се държаха, като че ли действително го харесват. Възрастният Майк Муди започваше да я смущава, макар че той явно все още нямаше представа колко покровителствен можеше да бъде, след като наричаше всяка възрастна жена „млада госпожо“. От друга страна, той забеляза притеснението на едно момиченце на патерици и се спусна да му помогне, преди някой да се досети, че има проблем. Всичко това я объркваше.

Той я представи на всички. Неколцина от енориашите си спомняха семейството й. Една от жените помнеше дори самата нея. Хората се държаха приятелски и я засипаха с досадни въпроси. Как се справя с Тоби? Колко дълго възнамерява да остане на острова? Знае ли, че покривът тече? Бракът я бе научил да бъде предпазлива. Бри отговаряше уклончиво на въпросите им, доколкото можеше, а бъбривостта на Майк доста я улесняваше.

Тя узна, че той е председател на най-голямата благотворителна фондация на острова. Това бе едновременно достойно за възхищение и в същото време отлична реклама за бизнеса му, тъй като лицето му се мъдреше върху всички плакати и брошури на организацията. Освен това той спонсорираше юношеската лига по бейзбол и футболните отбори във всяка възрастова група, превръщайки в ходеща реклама десетките деца, живеещи на острова.

- Какво ще кажете да обядваме някъде? - попита той Тоби, когато се качваха в колата му. - Кое предпочитате: „Острова“ или „Петела“?

- Може ли да отидем в „Догс енд Молтс“? - попита Тоби.

Майк огледа Бри от главата до петите.

- Бри се е нагласила. Нека я заведем на по-хубаво място.

Тя не желаеше да бъде задължена на Майк за обяд, планински велосипеди или лаптопи. Не искаше да му бъде задължена за нищо.

- Не и днес - изрече припряно, докато той завърташе ключа в стартера. - Трябва да започна да топя восъка за свещите.

Както трябваше да се очаква, Тоби тутакси се опълчи.

- Не е честно. Ти всичко разваляш.

- Стига, момче, не се дръж неуважително - намеси се Майк.

- Моля те, престани да го наричаш „момче“ - процеди тя.

Майк я стрелна с поглед.

Тоби изрита гърба на седалката й.

- Аз съм дете. Майк е мой приятел. Може да ме нарича както си иска.

Тоби беше син на Дейвид и тя не възнамеряваше да отстъпва по този въпрос.

- Не, не може. - Когато погледна през рамо към него, тя видя златистокафявите очи на Стар, обрамчени с гъсти мигли, да се взират в нея. - Думата има отрицателен нюанс, предизвиква лоши асоциации в афроамериканската общност.

Майк потръпна, най-сетне разбрал за какво става дума, но Тоби се наежи още повече.

- И какво от това? Аз не живея в афроамериканска общност. Аз живея на Черити Айланд.

Как се бе получило така, че на нея, най-бялата от белите жени, й се падна отговорността да насажда расова гордост в сина на Дейвид Уийлър?

Майк, който бе забъркал цялата тази каша, в този момент бе зает с измъкването от паркинга.

- Някога белите хора са наричали чернокожите - дори възрастните мъже „момче“ - продължи Бри разяснителната си лекция. - По този начин са ги карали да се чувстват по-нисши. Това обръщение е много грубо и обидно.

Тоби се замисли за миг и както тя очакваше, сви неодобрително устни към нея.

- Майк е мой приятел. Той не е искал да ме обиди. Той просто си е такъв.

Набеденият расист поклати глава.

- Не, Бри е права. Извинявай, Тоби. Все забравям за това.

Забравяше за расизма си или че Тоби е наполовина афроамериканец?

- И какво от това? - промърмори Тоби. - Аз съм наполовина бял и не разбирам какъв е проблемът.

- Проблемът е в това - подхвана тя упорито, - че баща ти се гордееше с корените си. Аз искам и ти да се чувстваш по същия начин.

- Като се е гордеел толкова, защо се е оженил за майка ми?

Защото Стар винаги бе искала това, което принадлежеше на Бри.

- Баща ти беше луд по майка ти - обади се Майк. - Тя също бе луда по него, до самия край. Майка ти разсмиваше баща ти както никой друг, а той я караше да чете книги, които тя иначе никога не би погледнала. Жалко, че не можа да видиш как двамата се гледаха един друг. Сякаш на този свят никой друг не съществуваше.

Все едно я бе зашлевил. А подлецът още не бе приключил.

- Отне им известно време, за да осъзнаят колко много се обичат - продължи Майк, изговаряйки думите си с непривична грубост. - Отначало Бри беше гадже на баща ти, но нека ти кажа нещо: той никога не я е гледал така, както гледаше майка ти.

Истинският Майк Муди, с пресметливата си жестокост, най-после бе възкръснал. Очите му бяха приковани в пътя.

- Ще оставим Бри у дома, за да се захване с работата си, а после аз ще те заведа в „Догс енд Молтс“. Съгласна ли си, Бри?

Тя имаше сили единствено да кимне.

Щом влезе вътре, тя се строполи на дивана и се втренчи невиждащо в сиамските котки върху полицата над камината. Напоследък много по-често мислеше за младежката си любов, отколкото за краха на десетгодишния си брак. Но любовта и към Дейвид имаше ясно начало и край, докато бракът й беше толкова мъгляв и безрадостен.

Тя изу обувките. Сандалите, които носеше всеки ден, бяха оставили загорели следи върху босите й крака. Не че имаше много тен. Но тя никога не почерняваше много - кожата й добиваше лек златист загар и луничките ставаха още повече. Каква ирония на съдбата - да се окаже настойница на малко афроамериканско момче.

Въпреки това, което бе казала на Майк и Тоби, Бри още не беше готова днес да топи восък, затова, след като се преоблече, откри лист и молив и започна да нахвърля скици за ръчно изработени картички с пожелания. Но мислите й витаеха другаде и не можа да измисли нищо, което да й хареса. Накрая чу Тоби да се втурва в къщата и да се отправя към стаята си. Тя се заслуша да чуе шума на потеглящия кадилак. Но такъв не последва.

- Зная, че си ми сърдита, но аз не съм казал нищо ново, нали? - разнесе се гласът на Майк от прага.

- Не желая да говоря за това. - Тя стана от масата.

В деловия си тъмносин костюм той изглеждаше по-едър от обичайното и въпреки че тя също бе висока, Майк сякаш се извисяваше над нея.

- Това, което казах на Тоби за Дейвид и Стар, беше истина.

Тя започна да събира принадлежностите за рисуване.

- Само за теб.

Той подръпна с отсъстващ вид вратовръзката си.

- Ти искаш да вярваш, че двамата с Дейвид сте били Ромео и Жулиета, но истината е, че ти беше богато бяло момиче от Грос Пойнт, а той - чернокожо хлапе от Гари. - Майк премести ключовете за колата от едната си ръка в другата. - Дейвид беше запленен от теб, но никога не те е обичал.

Тя пъхна бележника в чекмеджето с най-различни боклуци.

- Свърши ли?

- Със Стар беше различно. - Майк изпълваше стаята, изсмуквайки въздуха й. - И двамата нямаха пари. И двамата бяха амбициозни, харизматични и малко безмилостни. Разбираха се един друг така, както ти и Дейвид никога не бихте могли.

- Тогава защо тя е заминала? - Чекмеджето изтрака силно, когато тя го затръшна. - Ако толкова страстно са се обичали, защо Стар е избягала?

- Той прие работата в Уисконсин, въпреки че тя го умоляваше да не го прави. Тя винаги мразеше, когато той заминаваше, и искаше да го накаже. Съмнявам се, че е възнамерявала да отсъства дълго. И със сигурност не е смятала, че колата ще поднесе от шосето и ще се забие в леда на онзи напоителен канал.

Но Бри не се хвана на думите му.

- В колата с нея е имало друг мъж.

- Случаен пътник. Тя винаги качваше непознати. Предполагам, че е бил стопаджия.

Бри не искаше да вярва на тази история. Искаше да вярва в това, което Майра й бе казала - че Стар се е отегчила от Дейвид и завинаги го е напуснала. Срамът се загнезди в стомаха й.

- Не зная защо продължаваш да чоплиш това. Всичко се случи преди години. За мен няма значение.

Майк знаеше, че това не е истина, но не възрази.

- Аз съм вярващ - изрече той сухо. - Вярвам в греха, вярвам в покаянието. Опитах се всячески да изкупя вината си, но това не промени нищо.

- - И няма да промени.

Златната му гривна улови един слънчев лъч и той кимна не толкова на нея, колкото на себе си, сякаш е взел решение.

- От днес нататък ще те оставя на спокойствие.

- Чудесно - стисна устни тя, но не го вярваше. Майк никога никого не оставяше на спокойствие.

В миналото той избягваше да гледа хората в очите. Но не и сега. И нещо в непоколебимия му поглед я смути.

- Ще ти бъда благодарен, ако ми позволиш да се виждам с Тоби - рече той с достойнство, което още повече я обърка. -Трябваше да те попитам, преди да му кажа, че може да дойде с колелото на парада. Имам лошия навик да действам импул-сивно, без да съм обмислил добре нещата. - Делова констатация, не криеше недостатъците си, но не се самобичуваше заради тях. - Парадът започва в десет. Той трябва да бъде на училищния паркинг в девет. Бих дошъл да го взема, но оглавявам комитета и трябва да бъда там по-рано.

Бри заби поглед в протритата каишка на сандала си.

- Ще се справя.

- Добре.

И това беше всичко. Никакви търгашески номера да я спечели. Никакви подкупи във вид на пликчета с лимонови дражета и бонбони. Нито сладолед ескимо. Извика „довиждане“ на Тоби и си замина, оставяйки я с обезпокоителното усещане, че от сега нататък е сама.

Нелепо. Той щеше да се върне. Майк Муди винаги се връщаше, независимо дали го искаш, или не.

15.

-Няма да отида! - заяви Темпъл, надигайки глава от пода на гимнастическата зала, където под звуците на хип-хопа изпълняваше в краката на Луси изумителни лицеви опори с една ръка. Дори Панда се бе съгласил, че оперната музика не беше най-подходящият съпровод за тренировки.

- Имаш нужда да излезеш навън. - Луси разлюля късата кестенява перука, която бе отмъкнала от дрешника на Злата кралица, пред носа на собственичката и. - Никак не е здравословно да се затваряш сред четири стени. Вчера ми се нахвърли само защото донесох в къщата няколко клончета орлови нокти.

- Миришеха на бонбоните „Джоли Ранчерс“ - отсече Темпъл.

- Спести си усилията. - Панда върна на лоста чудовищните тежести, които вдигаше. - Тя се гордее с лудостта си.

Темпъл стана, превключвайки от лицеви опори на подскоци. По гърба й бяха полепнали мокри тъмни кичури, а лицето й лъщеше от потта.

- Ако разбираше това, което преживявам, никога нямаше да предложиш подобна дивотия. Луси, ти нямаш представа какво е да си известен.

Луси завъртя очи към тавана като Тоби.

Темпъл я разбра и махна пренебрежително.

- Твоята слава е втора ръка. При мен е съвсем различно.

Панда изсумтя. Пропитата му с пот тениска бе залепнала за гърдите, а по космите на краката му се стичаха вадички. Беше изминала само една седмица, но Луси можеше да се закълне, че и без това мускулестото му тяло бе започнало да добива страховитите бицепси на културист. Когато се бе поинтересувала защо се подлага на такива мъчения, той я бе попитал троснато какво, по дяволите, да прави с цялото това свободно време. Принудителното отшелничество го изнервяше не по-малко от Темпъл и с всеки изминал ден двамата ставаха все по-мрачни.

- Аз вече месец съм на острова - поде Луси търпеливо - и досега не съм имала никакъв проблем.

- Всичко е заради външността ти. Хората се боят от теб.

Идеята възхити Луси и тя се укроти за миг, за да се полюбу

ва на чисто новата си татуировка с тръни и капки кръв, с която вчера опресни старата, започнала да се лющи. След още два дни трябваше да оправи дракона. И може би да добави татуировка върху другата ръка...

- Никой не очаква да види Луси Джорик или Темпъл Реншо на Черити Айланд на парада по случай Четвърти юли - изтъкна тя мъдро, - а щом никой не очаква да те види, няма да те види.

Когато вчера спря при фермерската лавка, Тоби украсяваше велосипеда си, докато Бри оглеждаше опърпания костюм на пчела, който бабата на Тоби обикновено обличаше за парада.

- Въпросът е... - бе казала Бри на Луси, докато изправяше мустачките антени - доколко отчаяно искам да привлека нови клиенти?

До миналата вечер Луси смяташе да отиде сама на парада, но след като Темпъл запрати дъската за скрабъл през верандата, а Панда заплаши да удави Луси в езерото, ако не престане да прави примки за прасето, накипрено като френски сервитьор, тя коригира плана си.

- Жестоката истина е, че двамата сте тук само от една седмица, а вече приличате заядливи злобни вещици. Не че и преди сте били много по-различни.

Кърпата на Панда шляпна на пода, когато той я метна през гимнастическата зала.

- Аз съм най-разбраният човек на земята. Но Луси е права, Темпъл. Ако в най-скоро време не си вземеш почивка, някой ще умре. И това няма да съм аз. - Грабна бутилката с вода и изпухтя.

- Наистина ли очакваш да рискувам бъдещето си с такава съмнителна дегизировка като една перука? За нищо на света. -Подскоците и се смениха със странични преси.

Луси въздъхна. Злата кралица беше капризна, избухлива, трудна за общуване и тя би трябвало да я мрази и в червата, но социалната работничка в нея не можеше. Под цялото това фучене се криеше една изгубена душа, която се опитваше да възвърне контрола върху живота си, която разбираше лудостта си, но не знаеше как да се справи с нея.

Луси и Злата кралица имаха много общо, макар че Злата кралица знаеше какво иска от живота, а Луси знаеше единствено какво не иска - да чука на нови врати, молейки се за още пари, и да лобира за нови закони в полза на децата. Което я превръщаше в долна егоистка, нехаеща за високите принципи и морални стандарти.

Панда остави бутилката настрани и погледна към Луси.

- Ами ако дегизировката включва нещо повече от перука?

- Какво имаш предвид?

- Имам предвид... - Панда се извърна към Темпъл. - Твоята приятелка, дъщерята на президента, има голям опит в криенето на самоличността си, и нямам предвид единствено настоящата й отвратителна маскировка. - Изгледа възмутено новите електриковорозови дредове на Луси. - Ако си достатъчно убедителна, сигурен съм, че тя ще сподели тайните си.

Час по-късно тримата се отправиха към града. Темпъл се бе отпуснала на задната седалка, дългата й коса бе напъхана под късата кестенява перука, а лицето й бе почти скрито от огромни слънчеви очила и невзрачна сламена шапка. Луси се бе издокарала с тясната черна тениска, украсена с череп и рози; суперкъси дънкови шорти, чиито краища тя допълнително разръфа и набоде с безопасни игли; халка на носа и още две на веждите. Панда бе нахлупил черна бейзболна шапка „Найки“, изпод чийто долен край се подаваха непокорни къдрици. Луси бе предложила да зареже очилата тип „Авиатор“, защото с тях приличал твърде много на агент от Тайните служби, ала той не се бе вслушал в мъдрия й съвет.

Сивият панталон за йога на Темпъл й стоеше малко по-свободно, отколкото когато пристигна, но пурпурната плетена туника бе опъната на корема благодарение на малката възглавничка, която Луси бе прикрепила отдолу.

Булевард „Бийчкомбър“ бе затворен за парада и Панда сви в една страничка улица, за да паркира колата.

- Запомни какво ти казах, Темпъл. Не бива да изчезваш от погледа ми дори за секунда. Луси, ти си прикритието на Темпъл, затова не се отделяй от нея. Не разговаряй с никого, но ако нещо се случи, Темпъл е твоята бременна приятелка от някакво затънтено градче на изток.

- Моята версия е по-добра - възрази Луси. - Тя е поредната жена, с която си преспал и от която възнамеряваш да се избавиш при първа възможност.

Панда не й обърна внимание.

- Дори не се опитвай да ми се изплъзнеш, Темпъл. Ако се наложи да използваш химическа тоалетна, всички идваме с теб.

Злата кралица смъкна очилата на носа си и изгледа тила му над рамката.

- По-скоро ще умра, отколкото да използвам химическа тоалетна.

- Напълно съм съгласна с теб - подкрепи я Луси.

Темпъл поглеждаше нервно през прозорците на колата към

хората, минаващи по тротоара, някои мъкнеха шезлонги, а други бутаха детски колички.

- Ти си параноик, Панда. Не съм се потила толкова усилено в гимнастическата зала, за да пратя всичко по дяволите, като се натъпча с храна от улицата.

- Много успокояващо, но това не променя правилата.

Луси подръпна колана на шортичките си. Въпреки че живееше в къща, където нямаше нищо друго освен диетична храна, тя бе успяла да си възвърне килограмите, които бе свалила преди сватбата. Обърна се, за да огледа още веднъж дегизировката на Темпъл, и видя как тя сви устни.

- Ще престанеш ли?

Темпъл се намръщи.

- За какво говориш?

- За упражнението, което изпълняваш в момента. Стискаш бедра или стягаш корема си, или нещо подобно.

- Правя упражненията на Кегел11. - Темпъл се подсмихна снизходително. - И ако си загрижена за тазовото си дъно, ти също ще ги правиш.

- Кълна се в Бога - избухна Панда, - ако следващата ми работа е свързана с жени, дори да е с женска песчанка12, няма да я приема за нищо на света!

Луси се усмихна и подпря лакът на облегалката на седалката.

- Ето една добра новина, Темпъл. Когато Панда е наоколо, всички гледат само него.

- Тъкмо заради това двете с Луси трябва да излизаме сами -обяви Темпъл.

- Да бе, страхотно ще се получи - процеди сухо Панда. - В мига, в който ви изпусна от поглед, двете ще започнете да нагъвате кексчета.

Абсолютна истина. Това обясняваше напълняването на Луси. Диетичната храна дотолкова я измъчваше, че всеки път щом дойдеше в града, се тъпчеше до пръсване. Така бе успяла да избегне обиските на Панда, само обръщаше хастара на джобовете си, за да покаже, че са празни. За нейно облекчение, той не бе настоял да я претърсва.

- Параноята ти се е превърнала в болест - заключи Злата кралица, когато Панда успя да набута колата в едно тясно място за паркиране. - Трябва да ходиш на терапия.

Луси се вторачи в Темпъл.

- Не се обиждай, но ти трябва да го придружаваш.

Панда се усмихна, за пръв път тази сутрин, сетне изключи двигателя и отново подхвана лекцията си.

- Ще гледаме парада, ще се разходим около пристанището, после се качваме в колата и се връщаме у дома като нови, подобри хора.

Сега бе ред на Луси да изсумти.

- Всичко може да се случи - промърмори той не особено убедено.

Намериха място с отличен изглед близо до булевард „Бийчкомбър“, далеч от уханието на пържени лакомства и най-голямата тълпа от туристи. Както предсказа Луси, околните се интересуваха повече от Панда, отколкото от която и да било от двете, макар че Луси привличаше повече любопитни погледи, отколкото Темпъл, което дразнеше Злата кралица.

- Зная, че е нелогично - прошепна тя, - но съм свикнала да бъда център на внимание.

Луси се засмя и прошепна в отговор:

- Май е дошло време да добавиш към тренировките си упражнения за укрепване на душевното състояние.

- Дори да бях с всичкия си - въздъхна Темпъл, - пак нямаше да зная коя съм аз.

Ето това беше Темпъл Реншо. Тъкмо когато решиш да я отпишеш като нетърпима примадона, тя казваше нещо, което трогваше сърцето ти. Грубата й проницателност и пълното невежество не й позволяваха да стане непоносима.

Денят бе ветровит за парад. Знаменцата, окачени на уличните стълбове, плющяха на вятъра, а тентите над сергиите за храна се издуваха като претъпкани стомаси. Местен политик водеше парада, нагизден с униформа на фелдмаршал, следван от маршируващ оркестър и малка група от конници. Появи се първата платформа, пресъздаваща сцена от живота на коренните жители на Америка, спонсорирана от „Джери’с Трейдинг Пост“. Следващата платформа изобразяваше гора от книжни палмови дървета, чиито листа шумоляха на вятъра, а под тях се гушеше колиба от трева с надпис: „Брокерски услуги Големия Майк: къщи и лодки“. Големия Майк Муди стоеше отпред, на върха на щастието, махаше на тълпата и хвърляше бонбони.

Танцуващ хотдог от „Догс енд Молтс“ стъпваше наперено редом с пират, рекламиращ „Магазинът на Джейк за гмуркачи“, и гигантска бяла риба, символизираща ресторанта „Островът“. Луси бе забравила за Бри, докато не видя пчела зад момичетата скаути. Мустачки антени, увенчани с подскачащи черни топчи-ци, стърчаха над черната качулка, обхващаща плътно главата й. Вятърът се опитваше да изтръгне табелата, рекламираща „Медена въртележка“, но тя здраво я стискаше. Малко се смути, когато Луси й махна.

Следваше групата на велосипедистите и Тоби толкова се развълнува, като зърна Луси, че едва не загуби равновесие. Той два пъти бе идвал в къщата след пристигането на Темпъл, но Луси бе успяла да го отведе у тях с нейния велосипед, преди момчето да забележи Темпъл. Луси му прати няколко въздушни целувки, а той се ухили добродушно.

Минаха шестима възрастни членове на „Американски легион“. Като ги видя, обкръжени от безброй американски знамена, сърцето на Луси се сви от мъка по майка й, ала бурно ги приветства.

Панда се наведе и прошепна:

- Гледай да не привличаш внимание.

Но тя бе престанала да се безпокои, че ще я познаят. Дори Темпъл вече не изглеждаше толкова нервна.

- Тук има доста хора с наднормено тегло - констатира тя. -Все едно „Островът на дебелите“ е оживял.

- Затвори очи и изпълнявай упражненията на Кегел - посъветва я Луси, преди Темпъл да реши да се развихри в ролята си на фитнес гуру.

Когато парадът свърши, никой не искаше да се прибира у дома, но идеята да се смесят с тълпата притесняваше Темпъл.

Луси предложи да се разходят до фара. Тъй като Панда също не изгаряше от желание да се връща в Залива на гъските, той с готовност се съгласи.

На фара вятърът духаше още по-силно, отколкото на парада, и въжетата се удряха звънко в пилона. Въпреки че в чест на празника фарът бе отворен за посетители, повечето от туристите все още бяха в града и на паркинга се виждаха само няколко коли. Тримата се изкачиха по извитата метална стълба в кулата на фара и излязоха на открита площадка с перила, разположена под черния купол и гигантската леща. Бяха оставили шапките в колата, за да не ги отнесе вятърът, и Темпъл вдигна ръка, придържайки перуката си.

- Каква красива гледка.

Небето зад плуващите облаци сияеше в яркосиньо. Металният парапет беше топъл от ранното следобедно слънце, но вятърът надигаше сърдитите вълни към пристана. Само няколко големи туристически корабчета браздяха пенестите води. Темпъл ги остави, за да се разходи по площадката.

- Този простор те кара да съжаляваш хората, които никога няма да видят Големите езера - рече Панда, докато надяваше авиаторските очила.

Луси изпитваше същото, но не желаеше да разговаря с него, затова само кимна.

Две рибарки пляскаха с крила над водата, търсейки храна, докато една голяма чайка кръжеше упорито над тях, готова всеки миг да грабне плячката им. Панда опря лакти на парапета.

- Дължа ти извинение.

- За какво по-точно? Имаш голям избор.

Той се взираше право напред, големите тъмни стъкла скриваха очите му.

- За това, което ти казах преди три седмици... Онази нощ... Ядосах се, защото ти заключи вратата. Бях ядосан за много неща, които не се отнасят до теб.

Луси подозираше, че грозните му думи са свързани по-скоро с него, отколкото с нея, но въпреки това още й причиняваха болка.

- Съжалявам. Не си спомням.

- Онази нощ в мотела... Ти беше страхотна през онази нощ. Аз бях този, който...

- Наистина - изрече тя студено, - не искам да слушам за това.

- Извинявай. Още веднъж те моля да ми простиш.

- Не е необходимо. - Луси нямаше намерение да се размеква, макар да се радваше, че той й се бе извинил.

Темпъл мина зад тях, третата й обиколка на площадката.

- Слизам долу. Ако нямаш нищо против, господин надзирател.

Панда надникна над парапета.

- Не виждам долу сергии с храна, така че можеш да слизаш.

Темпъл изчезна. Луси не бързаше да тръгва, но не желаеше

да разговаря с него и се отдалечи на няколко метра. Панда се престори, че не разбира намека й.

-Луси, зная...

- На Темпъл й е нужно да разбере как сама да се контролира - прекъсна го тя. - Рано или късно, ще ти се наложи да отпуснеш юздите.

- Зная. Може би следващата седмица.

Порив на вятъра подгони смачкан вестник по паркинга и решителността й да не се впуска в разговор с него се разклати.

- Ти я харесваш, нали?

Той се изправи, така че само дланите му останаха подпрени на парапета.

- По-скоро съм й задължен. Тя ми изпрати доста клиенти.

- Независимо от това я харесваш.

- Предполагам. Тя е откачена, но е смела. Донякъде прилича на теб, макар че в твоя защита мога да кажа, че лудостта ти не е толкова дразнеща и нетърпима като нейната.

- Затова пък ти си образец на здрав разум и уравновесеност.

Панда се наведе, наблюдавайки как Темпъл излиза от кулата на фара.

- Аз поне зная какво искам от живота, за разлика от теб.

Луси заряза опитите да не задълбава в личен разговор.

- И какво е то? Какво искаш ти?

- Да си върша добре работата, да плащам сметките си навреме и да не позволявам на лошите момчета да нараняват добрите.

- Правил си същото в полицията, защо си напуснал?

Панда се поколеба малко по-дълго от необходимото.

- Плащат зле.

- Не ти вярвам. Да се бориш с лошите момчета, навярно е било много по-интересно, отколкото да пазиш Темпъл да не качи килограми. Каква е истинската причина?

- Емоционално „изгаряне“. - Той посочи края на водата. - Насип от натрошени камъни, наричат го скална броня. Използва се, за да се спре ерозията.

С други думи, искаше Луси да престане да задава въпроси. Което я устройваше. Задушевните разговори й стигаха за днес.

- Слизам долу.

Той я последва. Когато излязоха навън, видяха Темпъл да прави клекове на пясъка. Беше дошла нова група посетители. До вълнолома млада майка се караше със сина си, докато по-малката му сестричка гонеше една чайка.

- Нямам повече сок, Кабът - чу Луси уморената майка да казва на момчето. - Изпи последната кутия в колата.

- Софи я изпи - тропна с крак то. - Ти й даде гроздовия сок! Той ми е любимият!

Докато момчето поглъщаше цялото й внимание, малкото момиченце тичаше срещу вятъра, с разперени ръце и развята къдрава коса. Беше около петгодишно, развълнувано много повече от интересния ден и вълните, разбиващи се в скалите, отколкото от капризите на брат си.

- Достатъчно, Кабът - скара се рязко майката. - Ще трябва да почакаш.

Сестра му размаха ръце, тичайки към скалистия бряг, с розова тениска, прилепнала от вятъра към малкото й телце.

- Но аз съм жаден! - изхленчи момчето.

Внезапният порив на вятъра накара Луси да отстъпи назад. С крайчеца на окото си видя как малкото момиченце се олюля, загуби равновесие и с приглушен вик падна върху един от опасните каменни блокове край водата. Луси ахна, когато малките й ръчички се размятаха във въздуха. Детето опитваше да се хване за нещо, но камъните бяха прекалено хлъзгави и след секунди тя изчезна в бушуващата вода.

Панда хукна, преди главата на момиченцето да потъне под вълната. Луси затича след него. Майката най-после видя какво става и изкрещя. Понесе се след тях, но беше далеч.

Панда се изкачи върху хлъзгавите камъни, опитвайки се да види детето във водата. Огромна вълна се разби в краката му. Сигурно бе забелязал нещо, защото с мощен тласък се хвърли от ръба на назъбените камъни във водата.

Луси също се покатери върху мокрите камъни, едва успявайки да се задържи да не падне.

Панда изплува. Беше сам.

Луси смътно чуваше зад гърба си виковете на майката. Панда отново се гмурна под вълните. Луси огледа водата, опитвайки се да зърне нещо розово, ала не видя нищо. Панда изплува, пое дълбоко въздух и отново потъна.

В този миг Луси забеляза нещо. Може би беше само сянка, но тя се помоли да е нещо повече.

- Там! - изкрещя, когато той изплува.

Панда я чу, извърна се в посоката, която тя сочеше, и отново се скри под водата.

Остана сякаш цяла вечност. Тя се напрегна, за да го види, но той бе потънал твърде надълбоко.

Вълните се разбиваха в скалите, но ревът им не можеше да заглуши сърцераздирателните писъци на майката. Секундите се нижеха, сякаш бяха часове, но когато Панда най-после се показа, детето беше в ръцете му.

Главичката на малкото момиченце бе клюмнала на гърдите му. За Луси времето сякаш спря. И тогава детето се закашля.

Панда придържаше главичката му над беснеещите вълни, докато то кашляше и се давеше. Започна да се мята в ръцете му. Притиснал устни до ухото на детето, той му говореше. Бавеше се, за да му даде време да си поеме дъх, да разбере, че е в безопасност, преди да заплува с него през бурните вълни към брега.

Момиченцето бе обвило ръце около шията му, заровило лице на гърдите му. Той продължаваше да му говори. То като че ли вече дишаше по-леко. Луси не можеше да си представи какво му казва той. Извърна се към майката, която най-после бе успяла да се изкатери до Луси.

- Помахайте и - посъветва я Луси. - Нека да види, че всичко е наред.

От гърдите на майката се изтръгна задавен крясък, опитващ се да се пребори с вятъра:

- Всичко е наред, Софи! Всичко е наред! - Зад нея момчето наблюдаваше ставащото с широко отворени очи.

Луси се съмняваше, че Софи може да чуе майка си сред грохота на вълните, но детето не се опитваше да се изтръгне от ръцете на Панда. Той навярно беше уморен, но не спираше да му говори, докато напредваше бавно към брега въпреки водовъртежа.

Майката се опита да пропълзи покрай Луси към края на вълнолома, но тънките подметки на сандалите й се хлъзгаха към водата.

- Върнете се! - заповяда Луси. - Аз ще я взема.

Панда приближаваше. Улови погледа на Луси. Една вълна удари коленете й, когато тя се наведе. Младата жена събра сили и протегна ръце. Той вдигна детето и с почти свръхчовешка сила успя да го сложи в ръцете й. Софи слепешком се възпротиви на хватката на поредния непознат, но Луси я държеше здраво, докато Панда излизаше от водата. Майката напредваше към тях, но Софи се хвърли към Панда. Той я взе, притисна я към гърдите си и я понесе към скалите край пътеката. Силните му загорели ръце изглеждаха малко странно върху малката розова тениска.

Момиченцето се бе вкопчило в него. Панда приклекна и го залюля в прегръдките си.

- Вече си в безопасност, мъниче. Всичко свърши. Остави ли поне малко вода в езерото, или всичката я погълна? Обзалагам се, че си я изпила. Да се хванем ли на бас, че в езерото не е останала нито капка...

И продължи в същия дух. Говореше всякакви нелепици. Настояваше, че е пресушила цялото езеро, и когато Софи най-после се обърна и видя, че не е вярно, започна да спори с него.

На майката й бе нужно повече време, за да дойде на себе си. Тя ту прегръщаше дъщеря си така, сякаш никога повече нямаше да я пусне, ту благодареше на Панда през сълзи. В далечината Темпъл, която бе зарязала клековете и спринтираше покрай брега, се насочи обратно към тях, нищо неподозираща за разигралата се драма.

Панда слушаше търпеливо майката, която се бе впуснала в трескави обяснения откъде са дошли и защо бащата не е с тях. Той отново поговори със Софи и брат й. Когато най-после се увери, че жената може да шофира, й помогна да качи децата в колата. На раздяла тя непохватно го прегърна.

- Бог ви изпрати днес при нас. Вие бяхте неговият ангел.

- Да, госпожо - отвърна той със строгото изражение на полицай.

Жената най-после потегли от паркинга. По наболата брада на Панда все още проблясваха капки вода, но краищата на косата му вече започваха да се къдрят.

- Просто за да знаеш... - пророни Луси. - Вече не съм ти сърдита.

Той й се усмихна уморено.

- Дай ми няколко часа и ще коригирам това.

Малки пъпки топлина започнаха да разцъфват в сърцето й.

Появи се Темпъл, задъхана, със зачервено лице.

- Защо си мокър?

- Дълга история - промърмори той.

Докато пътуваха към дома, Луси не спираше да мисли колко търпелив бе той с истеричната майка. Ала най-вече си припомняше нежността, с която говореше на малката Софи. Начинът, по който се отнасяше с децата, не се вписваше в представата й за него. Дори малкият разглезен брат на Софи... Когато момчето започна да капризничи, задето не е център на внимание, на Луси й идеше да го удуши, но Панда го увлече в сериозен разговор за техниките на спасяване, които всеки „мъж“ е длъжен да знае.

Панда беше като хамелеон. В един момент - вкиснат грубиян, моторист, който едва може да свърже две думи; в следващия - безкомпромисен телохранител на най-взискателния клиент на света; а днес - кръстоска между супергерой и детски психолог.

Той я вълнуваше. Обезоръжаваше. Смущаваше. Тя знаеше, че хората не бива да се класифицират, но никога не бе срещала човек, на когото да е толкова трудно да лепнеш етикет.

Луси се намръщи, когато същата вечер видя съдържанието на чинията пред себе си - миниатюрно парче пилешко, гарнирано със спаружен зелен боб, изсушен в микровълновата печка. Темпъл се взираше с копнеж в хладилника, сякаш се надяваше по някакво чудо от диспенсъра за вода да потече горещ шоколад.

Панда бе мълчалив по време на цялата вечеря, но изведнъж избута чинията си настрани.

- Имам изненада за вас двете.

- Кажи ми, че включва шоколадова паста - заяви Луси. -Или ми позволи да сготвя нещо прилично. - Салатата бе единственият й принос към менюто, който й бе разрешен - само зеленчуци, без никакви гевезлъци като сирене, маслини, кротони или сметанови дресинги.

- Не. - Той се облегна на облегалката на стола. - Ще отидем да поплаваме и да погледаме фойерверките.

- Аз ще пропусна - заяви Темпъл. - Два каяка за трима не се вписва в представата ми за веселба.

Докато Темпъл довършваше вечерята си, Луси грабна суичъра и се измъкна навън, за да види какво бе намислил Панда. До кея бе закотвен туристически катер, с боядисани в черно корпус и каюта, дълъг може би около седем метра и половина, който не беше тук последния път, когато бе поглеждала натам.

- Откъде се взе това? - попита тя.

Панда хвърли две спасителни жилетки в шкафа на палубата.

- Преди два дни говорих с Големия Майк. Неговите момчета го докараха, докато бяхме на парада, и го скриха под навеса за лодки. Наех го до края на лятото.

- Какво е това? — полюбопитства Темпъл, която слизаше по стълбите.

След като Панда й обясни, Темпъл започна да пресмята колко калории може да изразходва с водни ски.

На Луси й дойде до гуша.

- Хайде да сключим сделка, Темпъл. Ако обещаеш да не използваш думата „калории“ до края на вечерта, утре ще тренирам с теб. Не много дълго - побърза да добави.

- Дадено - кимна Темпъл. - Наистина, Луси, дори не можеш да си представиш какво въздействие оказва една сериозна тренировка върху...

- Освен това не можеш да говориш за тренировки, мастни клетки, целулит или всякакви подобни дивотии - сряза я Луси. -Всъщност можеш да говориш само за мързелуване.

- Аз съм изцяло „за“ - обяви Панда и запали мотора.

Управляваше катера с лекотата, с която се справяше с всичко останало, с изключение на човешките взаимоотношения. Вятърът бе стихнал, небето се бе изяснило и звездите започваха да изгряват. Той увеличи скоростта, когато излязоха в открити води и се насочиха към мястото, което ги отделяше от градското пристанище. След като го заобиколиха, се срещнаха с фло-тилия търговски корабчета, които се полюшваха върху вълните в очакване на спектакъла, а светлините им проблясваха като светулки над водата. На някои от корабчетата се развяваха триъгълните флагчета на яхтклуба; други бяха украсени с патриотични знамена.

Когато влязоха в пристанището - достатъчно близо, за да виждат шоуто, но по-далеч от останалите кораби - Панда обърна носа на катера по течението, пусна котвата и угаси мотора. Във внезапно настъпилата тишина през водата долетяха смях и музика.

Темпъл грабна една възглавница и се устрои на носа на катера, оставяйки ги сами.

16.

Първите фойерверки избухнаха, разтваряйки над главите им чадър в червено и виолетово. Луси отпусна глава на облегалката на тапицираната пейка, разположена покрай кърмата на катера. Панда също се облегна, докато наблюдаваха многоцветната феерия сред удивително успокояваща тишина.

- Това, което направи днес с малката Софи, беше потресаващо - накрая промълви тя, когато над главите им се посипа бляскава дъга от звезди.

Тя долови как той сви рамене.

- Ти си добра плувкиня. Ако аз не бях там, ти щеше да скочиш във водата вместо мен.

Увереността в гласа му и хареса. Погледна към него и видя как в очите му проблеснаха сребристи комети.

- Езерото беше бурно. Не мисля, че щях да я измъкна.

- Щеше да направиш това, което трябва - кратко отвърна той и додаде: - Хората трябва по-добре да бдят над децата си.

Острата нотка в гласа му я изненада.

- Децата са много подвижни - отбеляза тя. - Трудно е за който и да било родител да ги следи всяка секунда. - Мачтите на платноходките подрънкваха в тишината между гърмежите, а водата се плискаше в корпуса на катера. - Ти разбираш децата. Предполагам, че това ме изуми.

Той кръстоса глезени. Пурпурни палми се разпиляха в звездна пътека, разцъфнаха оранжеви божури.

- Не може да си ченге и да не умееш да общуваш с деца.

- Всякакви банди, а?

- Банди. Липса на грижи. Насилие. Каквото ти дойде на ума.

По време на работата си Луси бе видяла много проблемни деца, макар да подозираше, че той се бе срещал с много повече.

Това й се струваше странно. Толкова бе свикнала да гледа на Панда като на съвършено чужд човек, че никога не й бе хрумвало, че двамата биха могли да имат нещо общо.

- Софи не искаше да те пусне.

Сребриста плачеща върба проблесна в тъмната нощ.

- Сладко хлапе.

Дали бяха виновни нощта, фойерверките, емоциите след това, което би могло да се превърне в ужасна трагедия, но следващите думи се изплъзнаха неканени от устните й.

- Някой ден от теб ще стане прекрасен баща.

Кратък, рязък смях.

- Това никога няма да стане.

- Ще размислиш, когато срещнеш подходящата жена. - Думите прозвучаха прекалено сантиментално и Вайпър й се притече на помощ. - Ще разбереш, когато я видиш. Ще е с криви палци, не особено придирчива.

- Не - усмихна се той. - Едно от многото преимущества на съвременната медицина.

- Какво искаш да кажеш?

- Вазектомия. Дар от медиците за такива като мен.

Залп от експлозии разцепи въздуха. Това беше толкова погрешно. Тя го бе видяла днес с децата, беше свидетел колко непринудено се държа с тях. Никога не би трябвало да прави нещо толкова безвъзвратно.

- Не мислиш ли, че си твърде млад, за да вземаш подобно решение?

- Когато става дума за деца, аз се чувствам стогодишен.

Тя твърде дълго се бе занимавала със закрила на деца, за да не знае с какво се налага да се сблъскват полицаите. На мъждивата светлина лицето му й се стори изтерзано, сякаш преследвано от призраците на миналото.

- Виждал съм прекалено много трупове - поде той. - Не само тийнейджъри, но и съвсем малки деца - петгодишни хлапета, на които още не са им паднали млечните зъби. Деца, станали жертва на експлозии, с откъснати крайници. - Тя наклони глава. - Виждал съм родители в най-лошия ден от живота им -продължи Панда. - И си обещах, че никога няма да преживея нещо подобно. Най-доброто решение, което някога съм вземал. Трудно е да изпълняваш добре работата си, ако всяка нощ се събуждаш, облян от студена пот.

- Ти си бил свидетел на възможно най-лошите сценарии. Какво ще кажеш за милионите деца, които израстват щастливи и безгрижни?

- А тези, които нямат този късмет?

- Нищо в живота не е гарантирано.

- Грешиш. Клъц тук, клъц там - това е дяволски добра гаранция.

Небето се освети от пищните финални фойерверки, гърмежите, пукотът и свистенето сложиха край на техния разговор. Тя уважаваше хората, които достатъчно добре разбираха себе си, за да знаят, че никога няма да бъдат добри родители, но инстинктът й подсказваше, че случаят с Панда не бе такъв.

Луси отново надделя над Вайпър. Това нямаше нищо общо с нея, освен като предзнаменование - сурово напомняне, че много мъже изпитват същите чувства по отношение на бащинството. Въпреки това, което бе причинила на Тед, Луси все още искаше един ден да се омъжи и да има деца. Ами ако се влюби в мъж като Панда, който не желае да бъде баща? Нещо, за което нямаше да се тревожи, ако не бе избягала от онази тексаска църква.

Темпъл се върна при тях и те се отправиха към къщи. Панда остана на катера, а Луси и Темпъл тръгнаха заедно към къщата.

- Има нещо в фойерверките - рече Темпъл, когато изкачиха стълбите. - Натъжават ме. Странно, нали?

- Хората са различни. - Луси също не се чувстваше особено весела, но фойерверките нямаха вина за това.

- Фойерверките правят повечето хора щастливи, но има нещо потискащо да наблюдаваш как цялата многоцветна красота умира толкова бързо. Сякаш ако не сме внимателни, това ще се случи и с нас. В един миг сияеш в цялото си великолепие - на върха на успеха. В следващия те няма и никой не си спомня името ти. Понякога се чудиш какъв е смисълът на всичко това.

Мрежестата врата проскърца, когато Луси я отвори. Светлината от лампата в кухнята, нескопосана имитация на „Тифани“, проникваше през прозорците.

- Ти си потисната, защото гладуваш. И между другото... мисля, че изглеждаш страхотно.

- И двете знаем, че това не е вярно. - Темпъл се срути върху един от шезлонгите, който Луси бе застлала с тъмночервена плажна кърпа. - Аз съм свиня.

- Престани да говориш за себе си по този начин.

- Говоря това, което виждам.

Вятърът бе катурнал едно от гърнетата с билки и Луси се приближи до етажерката, за да го вдигне. Уханието на розмарин и лавандула й напомни за Източната градина13 в Белия дом, но тази вечер мислите й бяха заети с нещо друго.

- Да си уязвим, не е грях. Ти ми каза, че си срещнала някого, но не се е получило. При такива случаи много жени изпадат в депресия.

- Мислиш, че съм намерила утеха на дъното на кутия с шоколадов сладолед?

- Доста честа утеха.

- Само че аз съм тази, която сложи край - рече Темпъл горчиво.

Луси взе лейката.

- Това не прави раздялата по-малко болезнена. Говоря от личен опит.

Темпъл бе прекалено погълната от собственото си нещастие, за да се впечатлява от проблемите на Луси.

- Макс ме нарече страхливка. Можеш ли да повярваш? Аз? Страхливка? Макс беше... - Тя изобрази кавички. - „Стига, Темпъл, можем да се справим.“ - Ръцете й се отпуснаха. - Не става.

- Сигурна ли си?

- Повече от сигурна. Някои проблеми никога не може да се разрешат. Но Макс... - Тя се поколеба. - Макс е от тези хора, за които чашата не само е наполовина пълна, но и наполовина пълна с фрапучино. Да гледаш на живота през розови очила, е доста нереалистично.

Луси се запита дали в случая географията няма вина: Макс живееше на Източното крайбрежие, а Темпъл - на Западното. Или може би Макс беше женен. Луси няма да разпитва. Макар че умираше от любопитство.

Но тактичността на предишната Луси стигаше само дотук. Тя остави лейката и се приближи до шезлонга.

- Не съм гледала много епизоди от „Островът на дебелите“... - Всъщност почти не бе гледала реалитито. - Но доколкото си спомням, консултациите с психолог са част от шоуто. - Много добре си спомняше. В предаването участваше жена психолог, която се появяваше в червени бикини и даваше консултации на участниците, живеещи в колибата - разбира се, всичко бе заснето с камера.

- Доктор Кристи. Тя е пълна откачалка. Има сериозни увреждания на хранопровода, благодарение на годините, когато си е бъркала с пръст в гърлото. Всички психолози са откачени.

- Понякога тъкмо жизненият опит ги прави добри в работата.

- Нямам нужда от психар, Луси. Въпреки че наистина съм ти благодарна, задето постоянно изтъкваш колко съм луда. Аз имам нужда единствено от воля и дисциплина.

Този път Луси нямаше намерение да бъде доброто момиченце.

- Ти също се нуждаеш от консултации. Панда не може вечно да виси над главата ти. Ако не разбереш...

- Ако не разбера какво ме измъчва... Дрън-дрън-дрън. Господи, ти говориш също като доктор Кристи.

- Тя все още ли си бърка с пръст в гърлото?

-Не.

- Тогава може би трябва да се вслушаш в думите й.

- Чудесно. - Темпъл скръсти ръце пред гърдите с такъв замах, че беше истинско чудо, че не си пукна някое ребро. - Ти смяташ, че имам нужда от консултации? Ти си нещо като социална работничка, нали?

- От години не съм. Понастоящем работя като лобист.

Темпъл махна пренебрежително, сякаш беше едно и също.

- Давай, консултирай ме. Да чуя. Кажи ми как да се избавя от желанието да поглъщам мазни и сладки храни, с високо съдържание на въглехидрати.

- Боя се, че ще трябва сама да го разбереш.

Темпъл скочи от шезлонга и влетя в къщата, затръшвайки вратата зад гърба си като сърдита тийнейджърка. Луси въздъхна. Тази вечер най-малко искаше подобни разправии.

След няколко минути Панда се качи по стълбите на верандата. Луси реши, че за днес разговорите й стигат, и тихомълком се изсули навън.

Тъкмо беше заспала, когато мобилният й телефон иззвъня. Затърси опипом нощната лампа, после се протегна към телефона.

- Здрасти, Луси. Надявам се, че не те събуждам. - Веселото чуруликане на Мег прозвуча малко фалшиво. - Е, как си?

Луси отметна косата от челото си и се взря в часовника върху нощното шкафче.

- Един часът сутринта е. Как мислиш, че съм?

- Наистина ли? Тук е само полунощ, но понеже нямам представа къде си, не е лесно да пресметна часовата разлика.

Луси схвана сарказма, но Мег нямаше право да я критикува. Вярно, че Луси не бе казала на най-добрата си приятелка къде се намира - всъщност почти нищо не й бе разказала - но Мег беше не по-малко уклончива. При все това Луси знаеше, че Мег се тревожи за нея.

- Няма да е задълго. Аз... ще ти кажа веднага щом мога. Точно сега всичко е малко... объркващо. - Претъркули се настрани. - Нещо не е наред ли? Звучиш ми притеснена.

- О, нещо определено не е наред. - Последва дълга пауза. -Какво ще кажеш, ако... - Гласът на Мег се повиши с половин октава, когато изстреля на един дъх: - Какво ще кажеш, ако се пробвам с Тед?

Луси седна в леглото, вече напълно разсънена, но не напълно сигурна, че е чула правилно.

- Да се пробваш? В смисъл...

-Да.

- С Тед?

- Бившия ти годеник.

- Знам кой е той. - Луси отметна чаршафа и провеси босите си крака от леглото. - Двамата с Тед сте... двойка?

- Не! Не, не сме двойка. За нищо на света. Става дума единствено за секс. - Мег говореше прекалено бързо. - И забрави. В момента изобщо не разсъждавам трезво. Изобщо не трябваше да се обаждам. Господи, как изобщо ми хрумна? Да предам приятелството ни по този начин. Не трябваше...

- Не! Не, радвам се, че се обади! - Луси скочи от леглото. Сърцето й препускаше, душата й летеше. - О, Мег, това е съвършено. Всяка жена би трябвало да прави любов с Тед Бодин.

- Не съм много сигурна, но... Наистина ли? Няма да имаш нищо против?

- Шегуваш ли се? - На Луси й се зави свят, усещаше се някак лека, зашеметена от този удивителен дар на боговете. - Знаеш ли колко виновна се чувствам все още? Ако преспи с теб... Ти си най-добрата ми приятелка. Ще спи с най-добрата ми приятелка! То е, като да получа опрощение от папата!

- Не е нужно да си чак толкова съкрушена- подметна Мег сухо.

Луси прескочи шортите, които бе зарязала на пода.

А после, на заден план, го чу. Гласа на Тед, дълбок и спокоен.

- Поздрави Луси от мен.

- Не съм ти вестоносец - сряза го Мег.

Луси преглътна с усилие.

-Той там ли е?

- Отговорът е „да“ - отвърна Мег.

Чувството на вина отново я обгърна.

- Поздрави го от мен. - Тя се отпусна на края на леглото. - И му кажи, че съжалявам.

Мег не говореше директно в телефона, но Луси я чуваше от-лично.

- Тя каза, че си изкарва страхотно, чука всеки срещнат мъж и това, че те е зарязала, е най-страхотното, което е направила в живота си.

Луси подскочи.

- Чух те. А той ще разбере, че лъжеш. Винаги разбира подобни неща.

Отговорът на Тед на измислиците на Мег беше пределно ясен:

- Лъжкиня.

- Махни се! - озъби му се Мег. - Действаш ми на нервите.

Луси стисна телефона.

- Наистина ли току-що каза на Тед Бодин, че ти действа на нервите?

- Възможно е - промърмори Мег.

Мили боже! Мили боже! Мили боже! Луси се опита да се овладее.

- Леле... Това не го очаквах.

- Кое не си очаквала? - В гласа на Мег прозвуча раздразнение. - За какво говориш?

- За нищо - преглътна Луси. - Обичам те. И приятно прекарване! - Тя затвори, подскочи и притисна телефона към гърдите. После затанцува из стаята.

Мег и Тед. Мег и Тед. Мег и Тед.

Разбира се.

Разбира се, разбира се, разбира се! Тед не беше сваляч. Не спеше с жени, към които не изпитваше привличане. И сега бе привлечен от Мег - ексцентричната, чудата, откачената най-добра приятелка на Луси, която бродеше по света без план и цел и пет пари не даваше за мнението на околните.

Мег Коранда и господин Съвършен. Нейните остри ръбове и неговата гладка повърхност. Нейната импулсивност и неговата предвидливост. И двамата бяха благословени с ум, лоялност и огромни сърца. Това беше безумен, непредсказуем съюз, сключен на небето, въпреки че, съдейки от тона на разговора им, нито един от двамата още не го бе осъзнал. Или поне Мег не го бе осъзнала. За Тед не беше сигурна.

На Луси не й бе трудно да си представи разправиите им. Мег - войнствена, с остър език; Тед - спокоен на повърхността, твърд и непреклонен отвътре. И докато мислеше за тях, липсващите парчета в пъзела, представляващ отношенията й с Тед, най-сетне си дойдоха по местата. Единственият препъникамък помежду им беше неспособността на Луси да се отпусне с него, чувството й, че трябва да се държи безупречно, за да бъде достойна за Тед. На Мег нямаше да й пука за подобно нещо.

Двамата бяха идеални един за друг. Ако не оплескат всичко. Което, имайки предвид характера на Мег, беше много вероятно. Но независимо дали помежду им щеше да се получи, или не, едно бе сигурно - щом Мег и Тед са заедно в леглото, Луси най-после бе напълно свободна.

След разговора, Луси бе твърде развълнувана, за да заспи. Заради зле регулираната климатична инсталация в къщата в нейната спалня беше прекалено топло. Тя отвори плъзгащите се врати, нахлузи джапанките, за да предпази босите си крака от тресчиците на пода, и излезе навън.

Буреносни облаци се тълпяха по небето. Младата жена подръпна влажното потниче от гърдите си. Под поривите на вятъра, с далечните светкавици на хоризонта, в компанията на мрачното тайнствено езеро тя най-после се почувства освободена от вината.

С ъгълчето на окото долови някакво движение, фигура - широки рамене, тесни бедра, с характерна дълга крачка - заобикаляше къщата. Когато мина покрай масата за пикник, той спря и се озърна, но тя се бе притаила в сенките и нямаше как да я види. Той прекоси двора, ускорявайки крачка. Когато стигна до горното стъпало на стълбата, се спря, отново се огледа и заслиза надолу към водата.

Може би той също страдаше от безсъние, но защо беше толкова потаен? Луси реши да разбере. Слезе от верандата. Докато прекосяваше двора, се спъна в кола за играта с подкови. Адски я заболя, но Вайпър за нищо на света нямаше да позволи такава дреболия като ударен палец да й попречи.

Леко накуцвайки, тя се добра до стъпалата. Не го виждаше долу, само самотната лампа на стълба светеше в края на пристана. Сцената й напомни за „Великият Гетсби“ и за възхищението на учителите по английски от тази книга, предпочитайки я пред други, които може би повечето тийнейджъри всъщност искат да изучават.

Докато се спускаше към пристана, тя стъпваше предпазливо, за да не я издаде шляпането на джапанките, въпреки че при брулещия вятър това бе малко вероятно. Когато стигна до най-долното стъпало, Луси внимателно запристъпва по скърцащите дъски към мъждивата жълтеникава светлина, идваща откъм навеса за лодки.

Миризмата на риба от разпенените води се смесваше с тези на старо въже, плесен и бензин, просмукали се в дъските. Разнасяше се тиха мелодия от опера, която тя не разпозна. Докато се прокрадваше в навеса, видя Панда да седи с гръб към нея, на пейката на кърмата на катера, подпрял босите си крака върху хладилна чанта. Носеше тениска и шорти, а ръката му бе заровена в огромен плик с картофен чипс.

- Ще си го поделим - рече той, без да се обръща, - ако обещаеш да мълчиш.

- Сякаш единственото ми удоволствие в живота е да си бъбря с теб - изрепчи се тя. А после добави, защото й харесваше да бъде груба: - Честно, Панда, ти не си достатъчно интелигентен, за да е интересно да се разговаря с теб.

Той разкръстоса глезените си върху хладилната чанта.

- Кажи го на научния ръководител на докторската ми дисертация.

- Ти нямаш научен ръководител на докторска дисертация -заяви тя, докато се катереше на палубата.

- Вярно е. Магистърската степен бе максималното, което мозъкът ми можа да понесе.

- Магистърската ти степен? Голям си лъжец. -Луси се пльосна на възглавницата до него.

Той се усмихна.

Тя се втренчи в него. Дълго и изпитателно.

- Кажи ми, че нямаш наистина магистърска степен.

Усмивката му се стопи и той доби престорено извинителен вид.

- Само от щатския университет в Уейн, не от някой от университетите от „Бръшляновата лига“. - Той пъхна парче чипс между зъбите си и се наведе, за да изключи музиката. - Това е една от онези степени, които получаваш във вечерните и неделните курсове за нас, простите работници, които не се зачитат в твоя свят.

Какво копеле. Тя го изгледа кръвнишки.

- Дявол да те вземе, Панда. Много повече ми харесваше, когато беше глупак.

- Погледни го откъм положителната страна - рече той и й подаде плика с чипс. - Аз все още не съм Тед Бодин.

- Никой от нас не е. - Луси пъхна ръка в плика и награби цяла шепа чипс. - Той спи с най-добрата ми приятелка.

-Мег?

- Откъде познаваш М... - Тя простена с наслада, когато езикът й вкуси солта по чипса. - О, боже, направо е върхът.

- Двамата с Мег си побъбрихме по време на онзи фарс, наречен репетиция на сватбената вечеря.

- Не съм изненадана. Ти си точно нейният тип. - Тя натъпка още чипс в устата си.

- Мег също е мой тип - призна той, когато гръмотевица разтърси навеса за лодки. - Макар че не мога да си я представя с Тед.

Но Луси можеше и сега само това имаше значение. Дъждът забарабани по покрива н навеса. Тя грабна още чипс и подпря крака на ръба на хладнината чанта редом до неговите.

- Имаш ли други лакомства, скрити някъде тук?

- Може би. - Погледът му се задържа върху голите й крака, явно не му харесваше това, което виждаше. Те бяха по-загорели от обичайното, но иначе си бяха съвсем наред, с изключение на една синина върху пищяла, започнала вече да пожълтява. Освен това синият лак на палеца й се бе олющил малко от удара в кола за подкови. Не си бе лакирала ноктите в синьо, откакто беше тийнейджърка. Спомняше си как лакираше в същия цвят ноктите на бебето Трейси, когато бяха само двете.

Погледът му се плъзна нагоре по краката й към раираните пижамени шорти. Смръщените му вежди й напомниха, че отдолу не носеше нито сутиен, нито бикини.

- Ти какво предлагаш? - попита той, а погледът му се задържа върху бедрата й със същото изражение на недоволство.

- Да предлагам? - Луси подръпна надолу крачолите на меките памучни шорти, което не се оказа много мъдър ход, тъй като се оголи значителна част от корема й. Или може би го бе направила нарочно, за да отмъсти за поведението му. Вече не знаеше какво да мисли, когато ставаше дума за Патрик Шейд. Пусна крака върху палубата. - Забрави ли колко хляб ти изпекох?

- Хлябът покрива наема, но не и моята вредна храна.

- Да бе, как не.

- Предполагам, че бихме могли да си я поделим. - Погледът му отново я обхождаше, плъзна се по тялото й, стигна до ключицата, сетне се спря върху гърдите, прозиращи под тънкия плат. Вече не изглеждаше толкова критичен, а когато поредната гръмотевица разтърси навеса, тя почувства как нещо в нея се пропука, предателско треперене, опасен тътен, нямащ нищо общо с бурята навън.

Очите му срещнаха нейните. Панда свали капака на хладнината чанта с босия си крак - жест, който не би трябвало да изглежда толкова съблазнителен. Тя отклони очи и погледна вътре, но вместо очакваните бутилки с бира и сода в лед, видя цяло съкровище - чипсове, солети, „Доритос“, лакрицови пръчки, топчета от малцово мляко, зрънчо със сирене и буркан с фъстъчено масло.

- Елдорадо - прошепна Луси благоговейно.

- Забраненият плод - отвърна той, но когато тя вдигна глава, Панда се взираше в нея, а не в запасите си.

Паянтовият стар навес за лодки се бе превърнал в тайна пещера, тънеща в полумрак, пълна със съблазън. Върху рамото й падна дъждовна капка, процедила се през течащия покрив. Той се протегна, докосна капката с върха на пръста си и я плъзна към ямката на ключицата й. Кожата й настръхна.

- Престани - промълви тя неубедително.

Панда се престори, че не разбира за какво говори тя. Още една капка падна върху бедрото й. Той я видя, но извърна очи и се протегна към хладнината чанта.

- Вероятно това не те интересува. - Извади буркана с фъстъченото масло.

- Грешиш. - Дори тя не бе сигурна дали има предвид фъстъчено масло, или нещо по-опасно.

Закотвеният катер леко се поклащаше във водата, поривът на вятъра запрати облак от водни пръски през отворения край на навеса. Дъждовните капки, стичащи се през покрива, заудряха по палубата и което беше още по-страшно, по хранителните припаси.

- Ела. - Панда взе хладилната чанта и я понесе към каютата, като наведе глава, преди да влезе вътре.

Вайпър го последва.

Каютата беше тясна, с малък камбуз и V-образно легло покрай носа на катера. Панда пусна хладилната чанта на пода и се свлече върху тъмносините винилови възглавници. Той я удостои с ленива усмивка, отвори буркана с фъстъченото масло, загреба малка бучка с една солета и й я подаде.

Двама зрели хора, които знаят какво искат... Една вазектомия... Един бивш годеник, който през същата нощ се любеше с най-добрата й приятелка... Звездите бяха идеално подредени.

Луси взе солетата и се облегна на възглавницата срещу Панда.

- Дори не обичам особено фъстъчено масло.

- Всичко е заради лишението - обясни той. - Това, което е забранено, става още по-желано. - Делеше ги съвсем малко пространство и начинът, по който я погледна, недвусмислено подсказваше какво мисли.

Луси държеше в ръка съвършено неприличен предмет - солета с топчица фъстъчено масло на върха. Друга жена на нейно място би се възползвала от това, но не и Вайпър. Тя бързо отхапа края на солетата.

- Май само аз ям.

- Имаш да наваксваш, аз започнах преди теб. - Той отвори пликче с лакрицови пръчки, но не извади нито една. Просто се взираше в нея. Не в краката или гърдите й. Само в нея, което беше още по-интимно. - Идеята не е добра - прозвуча дрезгавият му глас.

-Зная.

- Старая се да не мисля колко силно те желая.

Кожата й тутакси настръхна.

- И успяваш ли?

- Не особено.

В каютата бе твърде топло, прекалено тясно, ала тя не си тръгваше. Сякаш я пронизваха хиляди горещи стрелички. Искаше този мъж с помътнели очи, мастиленочерна коса и могъщо тяло. Но нямаше да направи първата крачка.

За него това не беше проблем. Сведе глава, скъсявайки и без това малкото пространство помежду им, взе от ръката й това, което бе останало от солетата, и я остави настрани.

- Подлудяваш ме - пророни Панда.

- Радвам се да го чуя - отвърна Луси, - но в момента не желая да разговарям.

Той се ухили с бандитската си усмивка, намести се на възглавниците и я придърпа към себе си в ъгъла. Съвсем слаба светлина се процеждаше в тяхната пещера, но тя успя да види как проблеснаха зъбите му, когато я обърна към себе си и наведе глава, за да я целуне.

Тя не бе искала целувката му в онзи долнопробен мотел в Мемфис, а изпълнената му с вина целувка на летището само я обърка, но тази бе съвършена.

Устните й се разтвориха. Езиците им се преплетоха в лудешки танц, търсеха се и се отблъскваха - великолепна увертюра към греха. Ръцете му се пъхнаха под потничето й - нейните под тениската му. Тя напипа мускулите и ставите, костите и сухожилията. Той откъсна устни от нейните и ги впи в зърното й, набъбнало под тънкия плат. Голото му бедро се намести между краката й. Тя се отърка о него, обви го с ръце.

Съвсем наблизо избухна светкавица, възвръщайки за кратко реалността. Тя плъзна устни по рамото му. - Не можем да го направим без презерватив.

Дъхът му сгряваше зърното й.

- Мислех, че не искаш да разговаряме.

- Независимо дали си си направил вазектомия, или не, трябва да...

- За всичко съм се погрижил - прошепна хрипливо Панда.

Със себе си ли ги носеше? Мисълта за миг я разсея, но в следващия миг той отново я целуваше и въпросът изчезна.

Над главите им отекна гръм. Катерът се поклащаше на котвата. Двамата задърпаха нетърпеливо дрехите си и когато останаха голи, се впуснаха в трескаво проучване. Онази нощ в Мемфис беше не толкова за секс, колкото да прекъсне окончателно връзките с Тед, ала сега бе различно. Вече не беше анонимно съвкупление с почти непознат мъж. Сега тя познаваше своя любовник и тази нощ бе неизбежна.

Гърдите й се гушеха в ръцете му... Дланите й стискаха хълбоците му... Изпиваха се с целувки. Той разтвори краката й, а тя дори не помисли да се възпротиви.

Той потърка женствеността й с пръсти. Разтвори нежната пъпка. Изследва я. Нахлу във влажната и мека плът.

Тя простена. Остави го да поиграе. И когато повече не можеше да издържа, се превърна в агресор, претъркули се настрани и се притисна към него, жадна да го вкуси с устни, да почувства с ръце силата му.

Когато повече не можеше да се сдържа, Панда отново я завъртя под себе си. Пръстите му непохватно се запипкаха с нещо. Възседна я. Ръцете му се пъхнаха под коленете й, разделиха ги, повдигнаха ги. Тялото му се притисна о нейното. Тя усети твърдата му набъбнала мъжественост.

Дрезгаво се отрониха неприлични думи.

Тихи, груби заповеди.

И той проникна в нея.

Отвън бурята бушуваше. Вътре вилнееше с още по-голяма сила. Накрая изригна.

Сладостта й му дойде твърде много. Докато Луси дремеше в сумрака, той изучаваше сенките, които тъмните й мигли хвърляха върху бледата кожа, която изглеждаше още по-бяла на фона на черната коса. Прокара кокалчета по извивката на лицето й. Зад всички тези груби и непукистки фрази, се криеше смутена и уязвима жена.

В главата му завиха предупредителни сирени. Взрив. Облак пясък, вкус на уиски, жегващ спомен. Той пропъди мрака.

Тя отвори очи и се вгледа в неговите.

- Беше приятно.

Прекалено нежно. Прекалено хубаво.

- Приятно? - Панда пъхна ръка под възглавницата и докосна плика с бонбони. Една лакрицова пръчка бе изпаднала. Той я взе и докосна с устни ухото й.

- Приготви се да си вземеш думите назад.

- Защо?

Той залюля пръчката пред очите й.

- Май постоянно забравяш какъв съм гадняр.

Луси се размърда под него, зелените точици в очите й заис-криха с интерес.

- Явно съм попаднала в беда.

- Г оляма.

Панда захапа нежно долната й устна със своята, а сетне бръсна нейната с лакрицовата пръчка. Прокара я по зърната й. По нежната кожа на корема. По разтворените й бедра. Между тях.

- Дявол - простена тя, когато той спря. - Направи го пак.

И той го направи, пак и пак, докато тя не грабна лакрицовата пръчка и не му върна сладкото мъчение. Ала Панда бе отприщил лъвицата в нея и тя не беше толкова внимателна като него. Когато й заяви, че му стига, тя му заповяда да се моли и какво му оставаше, освен да я накаже?

Той я метна върху възглавниците, шляпна я леко по дупето и поиска разплата. Или се опита. Защото всичко ставаше като в мъгла и не беше ясно кой кого наказва.

Отвън бурята започваше да стихва, но вътре едва сега се развихряше.

17.

Луси изсумтя възмутено като недоволна леля.

- Това беше твърде извратено за мен.

- Да бе. - Панда се опитваше да си спомни кога за последен път бе изпадал в такава самозабрава с жена. Двамата лежаха на тясното легло, телата им се притискаха едно о друго, кожата им лепнеше към виниловите възглавници и въпреки че я усещаше, това не му бе достатъчно. Измъкна ръка, подпря се на лакът и включи една от малките лампи, монтирани в дървената обшивка на носа.

Тя лежеше настрани, извивката на голото й рамо, талията и бедрото образуваха златиста дъга, а татуировката с дракона изглеждаше нелепо върху изящната шия. Малкото й носле, слава богу, освободено от противната халка, се смръщи презрително.

- Никога повече не го прави.

Той докосна долната й устна, подута от целувките.

- Утре в полунощ?

- Ако нямам по-интересно занимание.

- Мразя жените, които се правят на недостъпни.

Тя плъзна пръст по вената върху ръката му.

- Всъщност аз искам само да се добера до хранителните ти запаси. Ако се налага да легна с теб, защото ми се е приискало от твоя зрънчо със сирене, какво толкова?

- Обикновен прагматизъм.

- Престани да използваш високопарни думи. Това ме потиска. - Тя пъхна ръка зад главата си, разкривайки розовото петно върху гръдта, където брадата му бе оставила следа върху нежната кожа. Панда за нищо на света не би я наранил, ала тъмната страна на душата му изпита задоволство да види отпечатъка, който бе оставил върху нея.

Въпросът й го изтръгна от блажената му летаргия.

- Откъде се взеха презервативите?

Трябваше да се досети, че тя ще се хване за това.

- От джоба ми. Искаш ли още чипс?

- Разнасяш се наоколо с джобове, пълни с презервативи?

- Невинаги. Понякога. Кой иска да си лепне някое БПП14?

Луси подръпна един от опърпаните си розови дредове.

- Значи, ги мъкнеш със себе си, в случай че двамата с Темпъл решите малко да разнообразите тренировките?

Той я удостои с най-саркастичната си усмивка, надявайки се да я накара да млъкне.

- Точно така.

- Глупости. Вие двамата по-скоро ще си изгризете ноктите, отколкото да се чукате.

- Беше ми приятно да си поговорим.

Тя го прониза с онзи свой изпитателен поглед.

- Ти не знаеше, че тази вечер ще дойда тук, и въпреки това си се подготвил за действие. Това ме кара да вярвам, че наистина ходиш наоколо добре зареден.

- Точно това казах и аз, нали?

- Да, но не обясни защо.

Мамка му. Той се предаде.

- Защото ме подлудяваш, ето защо. Никога не зная, по дяволите, какво ще направиш в следващата минута. Или какво аз ще направя. А сега стига толкова приказки по въпроса.

Тя се усмихна, вдигна ръка и подръпна една от неговите вбесяващи къдрици с нежност, която го върна в суровата реалност. Той беше бившо ченге. Тя - дъщеря на президента. Той беше ръждясал метал. Тя - чисто злато. Освен това в душата му зееше мъртва пустота, широка цял километър, а тя бликаше от живот.

-Луси...

- О, боже... - Тя завъртя очи и се обърна по гръб. - Ето че си дойдохме на думата. Следва речта. - Снижи глас, имитирайки интонацията му: - Преди това да стигне по-далеч, Луси, трябва да съм сигурен, че не храниш напразни илюзии. Аз съм каубой, див и необуздан. Нито едно малко момиченце никога няма да опитоми мъж като мен. - Тя изкриви презрително устни. - Сякаш съм умряла да го правя.

- Нямаше да кажа това. - Всъщност точно това възнамеряваше да каже - не толкова саркастично, но тя бе схванала основната идея.

- Хайде да се изясним, Патрик. - Ръгна го в бицепса с върха на палеца. - В момента може и да съм объркана за бъдещето си, но зная, че то включва деца. А това изключва теб, така че всички усложнения, които твоята параноя поражда, са напразна загуба на и без това ограничените ти умствени способности. Ти си само за развлечение, господин Шейд. Липсващият елемент в моето пропиляно лято. Ето какво трябва да разбереш. - Тя го перна по гърдите. - Когато престанеш да ме задоволяваш, ще намеря някой друг, който достойно да те замести. Ясно ли е?

- Да те задоволявам?

- Харесва ми как звучи. - Погледът й стана сериозен. - Става дума само за секс. Нищо друго. По-добре да си наясно с това или ще сложим край още сега.

-Аз?! - Точно това искаше той да чуе (да й обясни), но никак не му се нравеше поведението й. Къде се бе дянала възпитаната булка беглец, която бе качил на мотора си? - Когато става дума за теб, нищо не може да бъде само секс - обобщи той.

-Ти така мислиш. Аз искам секс. Колкото по-мръсен, толкова по-добре. - Погледът й се прикова върху чатала му. - Имаш ли още лакрицови пръчки?

Панда трябваше в същия миг да я обърне по гръб и да й даде това, което искаше, но пренебрежителният й лекомислен тон го раздразни.

- Уморен съм - чу се да казва, не можейки да повярва, че думите са излезли от неговата уста.

- Цялата работа е в числата - сряза го тя. - Ти си много по-стар от мен.

- Не чак толкова много. - Той звучеше като вкиснат кретен, но преди да реши какво да предприеме, тя вече се плъзгаше от леглото, голата и кожа проскърца, докато се отлепяше от вини-ловите възглавници.

- На трийсет и шест и вече клонящ към залез. Размислих.

Той не искаше тя да размисля, но Луси вече си тананикаше весела песничка и надяваше парцалките, които минаваха за дрехи. Първо нахлузи през глава тясното оскъдно потниче. Долният му край се закачи върху едното розово зърно, задържа се там за миг, после се плъзна надолу. После цяла вечност се пъха в шортите. Когато стигна до вратата на каютата, се извърна към него.

- Почини си добре, любовнико. Имам големи планове за теб. Да видим дали си достатъчно мъж, за да си на ниво.

Той се усмихна, а тя изчезна - щастлива и волна, макар и само за кратко.

Луси се изкачи тичешком по стълбите, вземайки по две стъпала наведнъж, толкова доволна от себе си, че й идеше да се пръсне от радост. Дъждът бе спрял и сребристата лунна светлина се опитваше да проникне през облаците. Никога не бе разговаряла с мъж така, както с Панда. Беше изложила условията си, каза всичко, което искаше, и не й пукаше как се чувства той.

Притича през ливадата, като този път заобиколи отдалеч кола за играта с подкови. Не можеше да си представи Тед някога да прави с нея това, което бе направил Панда. Макар че можеше да си представи как той го прави с Мег. Не че особено й се искаше. Намръщи се и тръсна глава, за да пропъди картината, изникнала пред очите й.

Тя и Панда... Двама напълно различни хора... Една вазектомия... Точно това искаше за своето провалено лято. Възможност да бъде наистина лошо момиче.

Когато стъпи на верандата, тя се замисли за това, как хората правят списъци с нещата, които трябва да направят в живота си, преди да ритнат камбаната. Хрумна й, че в момента тя изпълняваше нещо като обратен житейски списък, вършейки нещата, които би направила още като тийнейджърка, ако живееше в друго семейство. Шантави прически, нелепи дрехи, татуировки. Тя бе зарязала идеален годеник, бе загърбила всичко, а сега се бе сдобила с абсолютно неприемлив любовник. Мислеше, че не вярва в мимолетните авантюри, но дали се бе убедила в това само защото авантюрите за една нощ са невъзможни за дъщерята на президента? Никакъв див животински секс за Луси Джорик.

Досега.

Възможно ли е това да е ключът? Дали извършването на всички неща, които бе пропуснала, е точно това, от което се нуждаеше, за да премине към следващия етап от живота си?

Тя залости плъзгащите се врати зад себе си, преоблече се в сухи дрехи и се покатери на леглото, но беше твърде развълнувана, за да заспи. Обратен житейски списък...

Луси стана от леглото и грабна жълтия бележник. Този път не се затрудняваше да намира правилните думи и преди да се усети, вече бе съставила идеалния списък. Точно такъв, какъвто й бе нужен.

Угаси светлината и се усмихна в мрака. После се замисли за лакрицовата пръчка и потръпна. Обърна възглавницата, стана от леглото и дръпна резето на плъзгащите се врати.

Нямаше никакво съмнение. Тя беше станала лошо момиче. И това я караше да се чувства толкова добре.

-Време за четене - оповести Бри, отваряйки вратата, водеща към малката предна веранда, както правеше през последните две седмици, откакто бе взела това решение.

- Лято е - възрази Тоби. - Не съм длъжен да чета книги през лятото. - Но въпреки мрънкането се надигна от килима във всекидневната и се потътри след нея навън.

На верандата имаше място само за две стари кафяви плетени кресла от ракита и малка дървена маса. Бри беше донесла лампа от спалнята, за да чете, след като Тоби си легне, но в края на деня се чувстваше толкова уморена, че обикновено първа заспиваше. Имаше възможност да почете в почивките между отливането на свещи, рисуването на картичките или експериментите с нова полировка за мебели от пчелен восък.

Докато разтваряше книгата, която четяха, младата жена за кой ли път се запита защо се занимава с това. Имаше достагьчно тревоги на главата. Беше средата на юли. Събирането на новата реколта от мед нямаше да започне преди началото на август, при това, ако имаше късмет, а както винаги, едва свързваше двата края. Опитваше се да създаде нови продукти, но й бяха нужни пари за материали, а и колко продукти щеше да продаде? Поне напоследък виждаше, че неприязънта на Тоби към нея започва да намалява, както се стопяваше и нейното раздразнение към него.

Плетеното кресло проскърца, когато той вдигна мръсните си крака върху ръба на възглавницата върху седалката.

- Аз мога и сам да чета добре. Не е нужно да ми четеш на глас, сякаш съм малко дете.

- Обичам да чета на глас - заяви тя. - Така мога да уча заедно с теб.

- Аз вече зная всичко това.

Това беше опашата лъжа. Той знаеше по-малко дори от нея, макар че тя с всеки изминал ден научаваше все повече нови неща.

С помощта на библиотекарката на острова Бри бе изровила няколко книги за възпитанието на деца от смесена раса, но откри, че повечето автори засягаха най-вече темата дали е пра-вилно, или не бели семейства да осиновяват чернокожи деца. Едва ли щяха да са й от полза. А голяма част от останалите не стигаха по-далеч от препоръки за грижата за косата, нещо, с което Тоби отлично се справяше и сам. Нито един от авторите не отговаряше на най-важния въпрос: как една бледа бяла жена трябва да внуши расова гордост и чувство за идентичност у това дете със златистокафява кожа?

Бри действаше по инстинкт.

Той провеси крак през страничната облегалка на креслото и зачака тя да започне да чете. Досега му бе прочела адаптираните биографии за деца на Фредерик Дъглас15, Букър Т. Вашингтон16 и Мартин Лутър Кинг, както и историята за създаването на Баскетболната лига за чернокожи. Тоби се възпротиви, когато тя намери книга за аболиционистката Соуджьрнър Трут17, затова тя започна да я чете на глас за себе си. След няколко страници той забрави предубеждението си относно „книгите за момичета“ и когато Бри стигна до края на първа глава, настоя да продължи.

Въпреки че беше уморена от ранното ставане днес, Бри чете близо час. Когато най-после затвори книгата, Тоби започна да човърка палеца на крака си.

- Взе ли някой филм, който да гледаме през уикенда?

- „Когато бяхме крале“. - Тя се нацупи. - Филмът е за бокса, за прочутия мач между Мохамед Али и Джордж Форман.

Той забрави за палеца и лицето му грейна.

- Наистина ли?

- Зная. Отвратително. Хайде вместо това да гледаме „Дневниците на принцесата“.

- За нищо на света!

Той й се ухили - истинска усмивка и още една примка в плетеницата от отрицателни чувства, обсебила душата й, се разплете. Понякога - не много често, само понякога - Тоби й се усмихваше така, както се усмихваше на Луси.

- Не му се връзвай на идиотщините - съветваше я Луси. - В същото време търси възможности да го докосваш. Той ще се отдръпва. Но ти въпреки това не се отказвай.

Бри се бе опитала да постави ръка на рамото му, когато той седеше край кухненската маса, но жестът й бе някак си пресилен и както Луси бе предсказала, той се изсули изпод ръката й и тя не повтори. Но от останалото нямаше намерение да се отказва. Беше я завладяло несвойствено твърдоглавие. Той щеше да научи за наследството на своя баща, независимо дали го искаше, или не.

Момчето пусна крака на пода и почеса глезена си с палец.

- Не си длъжна да гледаш филма с мен. Можеш да рисуваш или да се занимаваш с нещо друго.

Точно в момента това „нещо друго“ включваше очакването на десет коледни украшения във вид на стъклени пчели, които не можеше да върне. Всеки път когато Бри си помисляше за поръчката по интернет, която направи по компютъра в библиотеката, сърцето й се свиваше. С всеки изминал ден имаше все повече клиенти, но кой можеше да знае дали някой от тях ще пожелае да купи коледно украшение през лятото?

- Винаги заедно гледаме филмите - рече тя.

- Да, струва ми се би трябвало да гледаш. Тъй като си бяла и всичко останало, имаш много да учиш.

Бри вложи цялото си актьорско умение, за да изобрази един от саркастичните погледи на Луси.

- Като че ли ти пращиш от знания, господин Златистокафяв мъж.

На Тоби му се понрави, че го наричат мъж, и широко се ухили. Тя му се усмихна в отговор, а той продължи да се хили, докато не осъзна какво прави и тутакси се намръщи.

- Двамата с Големия Майк утре отиваме да яздим.

Бри още не можеше да повярва, че Майк се е сприятелил с Тоби само от добро сърце. От друга страна, той спазваше обещанието си и единствените пъти, когато бе разговарял с нея след посещението им в църквата преди две седмици, бяха кратките разговори по телефона, за да се уговорят кога да вземе Тоби.

Тоби й метна сърдит поглед.

- Ако не беше толкова гадна с него, той щеше да ти позволи да дойдеш с нас.

- Не мога да оставя лавката.

- Ако искаш, можеш. Луси ще я наглежда вместо теб.

Тоби наричаше Луси с истинското й име, след като веднъж подслуша разговора им с Бри, но тъй като дъщерите на бившите президенти не попадаха върху радарните екрани на дванайсетгодишните, той само отбеляза, че през цялото време е знаел, че Вайпър не е истинското й име.

Укрепващото приятелство между Бри и Луси означаваше за Бри много повече, отколкото помощта, която Луси й предлагаше. Тя наглеждаше фермерската лавка, за да може Бри да си почине. Двете заедно измислиха как да преместят големите дървени врати на склада за мед, които стърчаха от задната стена на лавката. Сега можеше да го заключва за през нощта, вместо постоянно да разнася бурканите с мед от къщата и обратно. Освен това Бри ценеше това, че Луси не критикуваше опитите й да се справи с възпитанието на Тоби.

Тоби се намести по-удобно в плетеното кресло.

- Майк ми каза да те питам дали имаш нещо против тази седмица той отново да ме заведе на църква, но аз не искам да ходя. Църквите са скучни.

На Бри й бе харесала службата в епископалната църква и с радост би отишла отново, но не искаше да се натъкне на Майк. Бри побутна обложката на книгата за Соуджърнър Трут.

- Може би трябва да намерим църква, която да не е скучна.

- Всички църкви са скучни.

- Не можеш да го знаеш със сигурност. Мислех си да пробваме някоя нова.

- Не искам да пробвам никакви нови църкви. Ще отида в старата с Големия Майк.

- Не и тази седмица. - Бри се колебаеше, когато Луси й подхвърли идеята, но сега взе решение. - В неделя ще отидем в „Милосърдно сърце“.

Очите му се разшириха от възмущение.

- Не можем да го направим. Това е църква за черни!

Няма що, голям успех след всички книги, които бяха изчели. И наистина какъв бе смисълът? След като Тоби не се интересуваше от корените на баща си, защо това трябваше да има значение за нея?

Защото просто имаше.

Луси усети уханието на бадемово масло, което използваше, за да помогне на Бри да приготви домашен крем. То превземаше аромата на прясно изпечен хляб, разнасящ се от торбата, окачена на кормилото на велосипеда. Тя идваше всеки ден, за да отмени Бри във фермерската лавка и да се включи в поредния опит в приготвянето на карамелени бонбони на медена основа. След като остане доволна от резултатите, смяташе да потопи бонбоните в шоколад и да ги поръси с морска сол. Засега усилията й не се увенчаваха с успех, но Луси не губеше надежда. Освен това печеше хляб в кухнята на Бри, под предлог че печката в къщата не поддържа нужната температура. Тя бе готова да сподели тайните си с Бри, но нямаше право да разкрива тези на Темпъл.

Това, с което не се занимаваше, беше писането на книгата. Още не можеше да реши откъде да започне. Нийли беше една от най-обаятелните жени на света, но Луси бе изхвърлила в кошчето всичко написано досега, при това още след първите няколко изречения. Баща й искаше да напише нещо лично, а не статия от Уикипедия. Нещо никак не беше наред, но тя нямаше представа какво.

Когато не се опитваше да пише или да помага на Бри с лавката, мислеше за своя обратен житейски списък. Точно тази сутрин спа до късно и преди да е изгубила смелост, проведе две майтапчийски обаждания. Разговорът се записва. Потвърждавам поръчката ви за четиресет и пет килограма пресен оборски тор. Ако искате да го разтоварим някъде другаде, а не върху алеята ви за коли, незабавно ни се обадете. Нашият номер е... - И тя затвори.

Пълна детинщина. Донякъде удовлетворително. Особено след като бе използвала телефона на Панда, в случай че обажданията се проследят.

Докато се приближаваше към къщата, Луси видя Темпъл да се мярка зад прозорците на горния етаж. Миналата седмица Тоби цъфна без предупреждение и видя Темпъл да тича нагоре-надолу по стъпалата на верандата, помъкнала петкилограмови гири. Както можеше да се очаква, Темпъл се разстрои - първо, задето я видяха, и второ, защото Тоби нямаше никаква представа коя е.

- Той е на дванайсет - опита се Луси да я успокои.

- Така се започва. Първо някое хлапе няма да знае името ти. И докато се усетиш, и четиресетгодишна домакиня от предградията няма да е чувала за теб и с кариерата ти е свършено.

- Ти си откачена - скастри я Вайпър. - Пълна откачалка. -После добави с по-смекчен тон: - Вече си свалила най-малко седем килограма и...

- Шест килограма и триста и петдесет грама.

- ...въпреки това, в което искаш да вярваш, изглеждаш фантастично. - Подмина без внимание подигравателното из-сумтяване на Темпъл. - Постигаш това, заради което си дошла и би трябвало да си на седмото небе от радост. Вместо това си по-вкисната от всякога. Как смяташ да се контролираш, когато минеш на обикновено хранене и Панда вече няма да те надзирава?

- Тогава всичко ще е различно. Ще се справя - отсече Темпъл и се връцна гневно.

Луси знаеше, че много жени, след като скъсат с любимия, намират утеха в храната, и макар че Темпъл почти не споменаваше Макс, явно раздялата им бе коренът на всичките й беди.

Колата на Панда тъкмо завиваше по алеята. Той бе започнал за кратко да оставя Темпъл сама, като обикновено отиваше да потича или излизаше с лодката в езерото. Наскоро на два пъти отскочи за малко до града. Тя слезе от велосипеда и го загледа как излиза от колата.

Мускулите под плътно прилепналата сива тениска изпъкваха отдалеч и въпреки че платът го скриваше, тя знаеше колко невероятно стегнат и корав е коремът му. От друга страна, тя бе качила още два килограма. След като никога в живота си не се бе тревожила за теглото си, тя дебелееше в къща, пълна с диетична храна. И когато й се удаваше случай да хапне истинска храна, като нескопосаните й медени карамелени бонбони, тя губеше контрол.

Обаче допълнителните килограми не бяха повлияли върху настоящия й тоалет - евтин сутиен в синьо и черно, боядисан чрез завързване на възли, разголващ гърдите повече от бански костюм, и шорти с абсурдно ниска талия, все едно беше по бикини.

Панда я приближи лениво и огледа одеянието й от пошлия сутиен до джапанките на платформи. Кимна към гаража.

- Да вървим.

- Да вървим? - С нехаен жест тя свали халката от носа си и я пъхна в джоба.

- Знаеш какъв е редът.

- Това не означава, че съм съгласна с него.

- Чака ме доста работа.

Луси наклони глава и подръпна един от дредовете си.

- Майната й на работата ти.

- Голяма грешка. - Той улови ръката й и я повлече през сянката, хвърлена от къщата, към гаража. Когато стигнаха до изкорубената странична врата, Панда я отвори с ритник. - Вътре!

- Не искам да влизам вътре. Искам...

- Не ми дреме какво искаш. - Той затръшна вратата зад тях.

Лъчите на следобедното слънце с мъка проникваха през покрития с паяжини прозорец. Гаражът беше задръстен със стари мебели, кашони, счупени плажни шезлонги и едно пробито кану. Въздухът бе натежал от миризмата на прах и моторно масло, а Панда ухаеше на боровинки и лятна жега.

- Разтвори крака.

- Плашиш ме.

- Хубаво.

- Нямам нищо непозволено у себе си. Кълна се.

Той й се озъби с най-противната си, най-застрашителната си гримаса.

- Тогава няма защо да се тревожиш.

- Аз... предполагам, е няма. - Тя притисна длани към грубата стена, но не помръдна крака.

Той ги разтвори с коляно.

- Не се прави, че не разбираш. Знаеш какво да правиш. - Дъхът му разроши косата около ушите й, а гласът му прозвуча с тихо хриптене: - На мен ми харесва не повече, отколкото на теб.

Не повече, естествено.

Очите и бавно се притвориха, когато пръстите му се плъзнаха отстрани по тялото й, от подмишниците до бедрата.

- Казах ти, чиста съм - настоя тя.

- Защо ли не ти вярвам? - Обгърна я и ръцете му се спряха под ключицата й. После дланите му се спуснаха надолу и обхванаха гърдите й.

Тя го погледна през рамо.

- Не повтаряй това, което каза миналия път.

- Какво съм казал? - прошепна той в ухото й.

- Ти каза: „Няма нищо тук“.

Той се усмихна, пъхна палци в чашките на сутиена и пощипна зърната й.

- Сгрешил съм.

Когато спря да измъчва гърдите й и се премести на нова територия, коленете й бяха омекнали, а кожата й пламтеше. Той продължи играта, прокарвайки ръце по вътрешната и външната страна на бедрата й, преди да открие главната цел.

- Мисля, че почувствах нещо.

Не беше единственият.

- Това е незаконно - промълви тя и размърда бедра.

- Оказване на съпротива при арест. - Пръстите му дръпнаха ципа на шортите й. - Сега ще се наложи да направя по-щателен обиск.

- О, не. Само не това. - Нямаше накъде да е по-неубедителна.

- Сама си си виновна. - Той събра коленете й и задърпа тесните шорти заедно с бикините.

- Опитвам се да бъда добро момиче, но е толкова трудно да се сдържаш.

- Нямаш представа колко. - Панда се притисна към нея, за да й покаже нагледно.

Беше изумително колко нови неизследвани места откриваше той в нея. Достатъчно, за да възрази тя немощно:

- Едно шоколадово блокче никога не може да се помести там.

- Винаги има първи път - прошепна дрезгаво той, дъхът му се учести като нейния.

- Проява на полицейско насилие - успя да отрони тя, докато той непохватно смъкваше шортите си.

- Ще боли само първата минута.

Изобщо не я заболя. Колкото до „минутата“... Едва ли. Панда притежаваше огромен самоконтрол.

- Приготви се. - Той повдигна бедрата й.

- Почакай...

- Твърде късно. - Облада я отзад.

Стенанието му заглуши вика й. Той долепи устни към тила й. Тя се притисна към него, докато той държеше тялото й в големите си ръце. Сред прахта и останките от живота на други хора те играеха своята игра, слели тела, докато се използваха един друг, даваха, вземаха. Беше примитивен секс. Див и мръсен. Секс за лошо момиче. Точно какъвто тя го искаше.

-Не ми гледай корема - рече тя, докато обуваше бикините си.

Той погали бузата й с палец.

- Защо?

- Закръглен е.

-Ах.

- Не е нужно да го произнасяш с този тон. - Тя напъха крака в шортите, глътна корема и вдигна ципа. Луси беше започнала целия този стриптийз обиск, когато го завлече в гаража след едно негово отскачане до града. Заяви му, че има сведения, че се опитва да внесе тънки пръчици от изсушено месо „Слим Джимс“. Той й каза, че неговият Джим не е нито тънък, нито изсушен. Луси го притисна към стената и обяви, че не той, а тя ще реши. Накрая бе принудена да признае, че той беше прав.

- Ти си виновен, че дебелея - обвини го Луси. - В къщата няма нищо друго освен шибана диетична храна и започвам да полудявам.

Веждата му се изви насмешливо, но той не коментира циничното й изявление.

- А какво ще кажеш за целия боклук, с който те гощавам всяка вечер на катера?

- Именно - тросна се тя. - Ако имах прилична храна, нямаше да се тъпча с твоите боклуци.

- Права си. Вината е моя. Обещавам - повече никакви чипсове. Никакви лакрицови пръчки. Ще се държа прилично.

-Да не си посмял!

Той се засмя и я привлече в прегръдките си, сякаш искаше да я целуне. Но те се целуваха само когато бяха в леглото - дълбоки целувки с езици, които повтаряха случващото се с телата им. Сексът с Панда беше, все едно да се снимаш в порнофилм, но без участието на трети лица. Той я пусна и отиде да огледа купчината боклуци. Неспокойствието му се бе завърнало. За разлика от нея, принудителното заточение на острова го изнервяше. Той имаше нужда от по-активни действия.

Луси нахлузи джапанките, докато той изучаваше огледалото в рамка от натрошени миди.

- Това не висеше ли в банята на долния етаж?

- Не. - Тя обожаваше да лъже. Това беше съвършено ново преживяване.

- Глупости. Вчера беше там.

- Наистина, Панда, за ченге имаш много скапани наблюдателни способности.

- Как ли пък не. Престани да пренареждаш моята къща. И стига си кепазила прасето ми.

- Не ти харесва превръзката на окото? Мисля, че е... -Луси млъкна, когато видя как Панда вдигна от пода на гаража сгънат жълт лист от бележник. Пристъпи бързо към него с протегната ръка.

- Сигурно е паднало от джоба, когато направо съдра шортите ми, докато ги събуваше.

- Не съм ги съдирал... Какво, по дяволите, е това? - Бидейки подозрителна персона, той разгъна листа и зачете.

- Дай ми го! - Тя се опита да го измъкне от пръстите му, но той го вдигна над главата й и зачете.

- „Обратен житейски списък“?

- Това е лично.

- На никого няма да кажа. - Прегледа написаното и се ухили. - Признавам, че и аз щях да се засрамя.

Когато най-после отпусна листа, вече бе твърде късно. Беше прочел всичко.

ОБРАТЕН ЖИТЕЙСКИ СПИСЪК

Избягай от къщи. *

Обличай се като уличница. *

Чукай се с когото ти падне.

Ругай колкото може по-често. *

Напий се на публично място.

Натискай се с мъже на публично място.

Пуши джойнт.

Предизвикай някого на бой. *

Майтапчийско обаждане по телефона. *

Легни, без да си сваляш грима. *

Плувай гола.

Спи до късно. *

Чеши се, оригвай се и прочее. *

- „Легни, без да си сваляш грима“ - подсвирна той. - Това се казва да живееш на ръба.

- Имаш ли представа колко е вредно за кожата?

- Сигурен съм, че в най-скоро време ще събереш смелост за подобен подвиг. Какво означават звездичките?

Добрата Луси щеше да се опита да смени темата, но Вайпър не я бе грижа какво ще си помисли той.

- Звездичките означават това, което съм вършила до четиринайсетата си година, но за съжаление, после съм зарязала. Възнамерявам да коригирам тази грешка и ако мислиш, че е тъпо, проблемът си е твой.

Ъгълчетата на устните му се повдигнаха.

- Тъпо? Майтапчийско обаждане по телефона? Откъде накъде ще си помисля, че майтапчийското обаждане по телефона е тъпо?

- Може би ще пропусна тази точка - заяви тя с невинно изражение.

Той огледа оскъдния й евтин топ.

- Затова пък отлично ти се удава да се обличаш като уличница. Имай предвид, че не се оплаквам.

- Благодаря. Наложи се да поръчам някои неща по интернет, но се получи.

- Определено. - Той посочи с пръст към списъка. - Пушенето на трева е незаконно.

- Оценявам загрижеността ви, полицай, но съм сигурна, че това не ви е попречило да пробвате.

Погледът му се плъзна по-надолу по листа.

- Никога не си плувала гола?

- Съди ме.

- Ще ме уведомиш, когато си готова да опиташ, нали?

- Мамка му, имам слаба памет.

- Ако смяташ да псуваш, прави го на място. Звучи нелепо. -Панда се намръщи. - Да се натискаш с мъже на публично място? С мен няма да стане.

- Бива. Ще намеря някой друг.

- Ще намериш, ама друг път - изръмжа той. - И можеш да зачеркнеш „чукай се с когото ти падне“, след като го правиш с мен.

- Няма начин. „С когото ти падне“ означава с повече от един партньор.

- Вече забрави ли Тед?

- Не се брои. Той ми предложи брак.

Панда доби такъв вид, сякаш се канеше да каже нещо по въпроса, но се отказа. Вместо това посочи рисунката, която тя бе надраскала в полето.

- Какво е това?

По дяволите. Луси изобрази новата си саркастична усмивка.

- „Хелоу Кити“18.

Той се подсмихна.

- Лошо момиче.

Босилекът върху металната етажерка изглеждаше малко повехнал. Тя скочи от шезлонга, за да го полее, откъсна няколко изсъхнали листа от здравеца и отново седна. Повъртя химикалката между пръстите си и започна да пише.

Отдадеността на моята майка на каузата за закрила на децата се корени в тийнейджърските ù години, когато е посещавала болни деца в болници и бежански лагери...

Нещо, което дядото на Луси подробно бе описал и нямаше да приветства плагиаторските й напъни.

Тя скъса страницата, извади обратния житейски списък от джоба и дописа още една точка:

Зарежи домашното.

После добави звездичка.

Бри никога не се бе чувствала в небрано лозе, както сега. Беше нормално афроамериканци да посещават църкви за бели -това пораждаше у бялото паство приятното чувство на единение - но да бъде единствената бяла в единствената църква за черни на острова я караше да се чувства неудобно. Никога не й бе харесвало да изпъква. Обичаше да се слива с тълпата. Но докато разпоредителят я водеше надолу по централната пътека на мисионерската църква „Милосърдно сърце“, Бри не забеляза нито едно лице толкова бяло като нейното.

Разпоредителят им подаде псалтирите и посочи пейката във втората редица. Дотук с плановете й да седнат отзад.

След като се настаниха, неудобството й нарасна. Така ли се чувстваше чернокожият, когато е сам в света на белите? Или може би вината бе в собствената й неувереност и всички прочетени книги, които я караха да се замисля много повече за расовите предразсъдъци, отколкото би трябвало.

Мисионерската църква „Милосърдно сърце“ беше втората най-стара църква на острова - ниска сграда от червени тухли, която никога нямаше да спечели награда за изящен стил, макар че олтарът изглеждаше наскоро обновен. Стените бяха боядисани в цвят на слонова кост, а високият таван беше облицован със светла дървена ламперия. Върху олтара бе застлано пурпурно покривало, а на предната стена висяха три сребърни кръста. Енориашите бяха малко, а въздухът ухаеше на парфюм, одеколон за бръснене и ориенталски лилиум.

Хората наоколо се усмихнаха приветливо. Мъжете носеха костюми, по-възрастните жени шапки, а младите жени бяха издокарани в пъстроцветни летни рокли. След първия химн една жена, за която Бри предположи, че е пастор, но се оказа дякон, поздрави паството и обяви темата на днешната проповед. Бри усети как се изчервява, когато жената я погледна.

- Днес имаме гости. Бихте ли се представили?

Бри не го очакваше и преди да събере смелост да заговори, чу гласа на Тоби:

- Аз съм Тоби Уийлър - рече той. - А това е Бри.

- Добре дошли, Тоби и Бри - каза жената. - Бог ни благослови, като днес ви доведе при нас.

- Все тая - промърмори Тоби под нос, докато енориашите хорово изрекоха „Амин“. Но за разлика от циничния си спътник, Бри почувства как се отпуска.

Службата започна. Тя бе свикнала със сдържаната интелектуална религия, но тази беше изпълнена със страст както в молитвите, така и във възхвалата на Бога. След края на службата дойдоха да я поздравят толкова много хора, че Бри им изгуби бройката, и нито един от тях не попита какво прави такава бледолика особа в тяхната църква. Една жена поговори с Тоби за програмата в неделното училище, а един свещеник - мъжът, когото Бри бе виждала в магазина за подаръци в града - изрази надежда, че те пак ще дойдат.

- Какво мислиш? - попита тя Тоби, когато се отправиха към стария шевролет „Кобалт“.

- Всичко мина добре. - Той извади ризата от колана на панталона. - Но моите приятели са в църквата на Големия Майк.

Единствените приятели, за които Тоби й бе говорил, бяха братята близнаци, които в момента не се намираха на острова. Майра му бе направила лоша услуга, като го бе държала настрани от връстниците му.

- Може би тук ще намериш нови приятели - предположи тя.

- Не желая. - Момчето отвори със замах вратата на колата. -Ще се обадя на Големия Майк и ще му кажа, че другата неделя ще отида на църква с него.

Бри зачака да я обземе привичното примирение. Ала не стана така. Вместо това тя хвана дръжката на колата, преди той да я затръшне, и се наведе към него.

- Аз съм шефът, аз харесвам тази църква и следващата седмица пак ще дойдем.

- Не е честно!

Той се опита да избута ръката й от вратата, но тя не помръдна и без да трепне, заяви с тона на Луси:

- Нито пък животът. Свиквай.

-Единственото, за което тя може да мисли, е черно, черно, черно - оплака се Тоби на Луси. Златистите му очи, обрамчени с гъсти мигли, изпускаха гневни искри. -Като че ли аз съм само това. Едно черно хлапе. Дори не съм аз. Тя е тъпкана с предразсъдъци. Тя е рейсист.

- Расист - поправи го Бри иззад тезгяха, където заковаваше нова редица рафтове, след като бе прибрала на сигурно място коледната украса, безценните си стъклени пчели. Те бяха пожънали огромен успех и тя бе поръчала допълнителни бройки.

- Расист - повтори Тоби. - Също като Еймс от сериала „Корени“.

- Надзирателят садист - поясни Бри.

- Правилно - усмихна се Луси. Тази седмица Бри заедно с Тоби гледаха стария минисериал и беше трудно да се каже кой от двамата бе по-запленен. - Децата трябва да знаят корените си - додаде Луси. - Да си афроамериканец, е част от твоето наследство, както и за моя брат Андре.

- Ами белите корени? - възрази Тоби. - Какво ще кажеш за тях?

Главата на Бри отново изникна изпод тезгяха.

- Вече ти казах. Родителите на твоята баба са били фермери от Върмонт.

- Тогава защо не изучаваме живота на върмонтските фермери? - тросна се Тоби. - Защо едните ми корени да са по-важни от другите?

Но Бри не се огъна.

- Не са по-важни. Но имат значение. - Отново се наведе зад тезгяха.

Въпреки дрязгите им Луси забеляза промяна в отношенията им. Двамата се гледаха един друг в очите и разговаряха по-често, макар че споровете им нямаха край. Освен това забеляза промяна и в самата Бри. Тя стоеше по-изправена, пушеше по-малко и говореше с по-голяма увереност. Като че ли терапевтичните свойства на меда й бяха вдъхнали сили.

Днес Луси се бе опитала да убеди Темпъл да тренира само по пет часа на ден и сериозно да обмисли принципа й „достатъчно добре“, но както можеше да се очаква, Темпъл не се съгласи. Много повече й провървя с хляба, който изпече в кухнята на Бри. Сега помагаше на Бри да довърши боядисването на четирите стари градински дървени стола в цветовете за великденските яйца - бледолилаво като зимзелен, светлосиньо, прасковено и нежножълто. На тях клиентите можеха да отдъхват в сянката на стария дъб, надвиснал над лавката. Бри се надяваше жизнерадостните им цветове да привлекат вниманието на шофьорите на преминаващите коли.

И може би столовете имаха ефект, защото една кола спря зад нея. Тя се обърна и видя тъмносив сув с илинойски номера. Сърцето й подскочи. Доколкото знаеше, Панда за пръв път се спираше тук на път към града, откакто бе отпуснал юздите на Темпъл. Той слезе от колата и с бавни крачки се насочи към нея.

- Ето къде прекарваш времето си. - Кимна към Тоби. - Здравей, Тоби. Луси днес изпече ли още хляб?

Тоби започваше да свиква с Панда. Миналата седмица двамата дори бяха излезли заедно с лодката.

- Пълнозърнест. Но пак е вкусен.

- Зная. Аз обичам крайшниците.

- Аз също.

- Готово. - С последен удар на чука Бри се изправи иззад тезгяха. - О, извинете - смотолеви тя, когато видя Панда. -Вдигах толкова шум, че не съм чула колата. С какво мога да ви помогна?

Луси пристъпи напред.

- Бри, това е Патрик Шейд, известен като Панда. Панда, запознай се с Бри Уест.

- Уест? - Усмивката на лицето на Панда се стопи. Той застина. После кимна отривисто и без да каже нито дума, се качи в колата и потегли.

18.

Сувът изчезна от погледите им. Бри побърза да се върне при рафтовете, опасващи фермерската лавка, и се зае да окачва коледните стъклени пчели върху клонките, които бе подредила зад бурканчетата с балсам за устни, восъчните свещи и сапуните във формата на цветя. Окачваше ги накриво и дори не се опитваше да спазва някаква аранжировка.

Когато Тоби отиде да вземе нещо за пиене, Луси се опита да разгадае току-що разигралата се сцена.

- Вие двамата с Панда познавате ли се?

Композицията с клоните опасно се наклони. Бри грабна две украшения и ги премести.

- Никога не сме се срещали.

- Но ти го познаваш?

Бри пренареди още едно от украшенията.

-Не.

Луси не й повярва.

- Смятам, че досега си разбрала, че можеш да ми вярваш поне малко.

Бри бутна кошничката със сапуните няколко сантиметра наляво. Раменете и се повдигнаха, когато пое дълбоко дъх.

- Някога живеех в къщата.

Луси се слиса.

- В къщата на Ремингтън?

Бри затършува в джоба за цигарите.

- Сабрина Ремингтън Уест. Цялото ми име.

- Защо никога не си го споменавала?

Бри зарея поглед към дърветата в посока на стария й дом. Мълча толкова дълго, че Луси реши, че няма да й отговори. Най-накрая приятелката й тихо изрече:

- Не обичам да говоря, нито дори да мисля за това, което е налудничаво, защото постоянно го мисля.

- Защо?

Бри пъхна по-надълбоко ръце в джобовете.

- Имам много спомени, свързани с къщата. Сложни спомени.

Луси разбираше от сложни спомени.

- В детството си прекарвах там всяко лято - заговори Бри. -Спрях да идвам, когато станах на осемнайсет, но останалите членове на семейството ми използваха къщата още дълги години след това, докато баща ми почина, а мама отиде в старчески дом. Накрая поддръжката стана твърде скъпа и братята ми я обявиха за продажба.

- И Панда я е купил.

Тя кимна.

- Знаех за него, но никога не сме се срещали. За мен беше шок да го видя. - Тя заби поглед в изпочупените си нокти. -Трудно е да зная, че там живее някой друг. - Погледна извинително Луси. - Трябваше да ти кажа, но не съм свикнала да споделям с хората.

- Всъщност не ми дължиш обяснение.

- Не е вярно. Не можеш да си представиш колко много означава за мен твоето приятелство. - Тя отново се зае да потупва джобовете си. - По дяволите, къде са ми цигарите?

- Ти ги остави в къщата, не помниш ли? Опитваш се да ги откажеш.

- Мамка му. - Бри се свлече върху бледожълтия дървен стол и добави почти предизвикателно: - Знаех, че Скот ми изневерява.

Луси се сепна за миг от смяната на темата.

- Твоят съпруг?

- Само на хартия. - Устните й се извиха в горчива насмешка. - Бях поласкана, когато той се влюби в мен, но не бяха минали и две години, когато той започна да кръшка. Разбрах го почти веднага.

- Сигурно те е заболяло.

- Заболя ме, но аз все го оправдавах. Той имаше магистърска степен. Аз напуснах колежа още през първата година, за да се омъжа за него, затова реших, че не съм достатъчно умна, за да задържа интереса му. Но той продължаваше да сменя любовниците си и повярвай ми, всички онези жени не бяха чак толкова умни.

- И какво ти каза той, когато го обвини в изневяра?

Бри подпря лакът на страничната облегалка на стола и обви другата си ръка около китката.

- Не го обвиних. Преструвах се, че нищо не зная. - Гласът й бе изпълнен с болка. - Можеш ли да си представиш? Какво съм мекотело, нали?

- Сигурно си имала причина.

- Разбира се. Не исках да се откажа от добре уредения си живот. - Тя се втренчи невиждащо в шосето. - Аз съм от онези жени, които феминисткото движение е подминало. Нямах амбиции за кариера. Исках това, което имаха жените, с които бях заобиколена, докато растях. Съпруг, деца. С последното не ми провървя. Скот дори отказваше да говорим за деца. - Тя се надигна от стола. - Исках красива къща. Никога да не се тревожа за пари. Да зная своето място. Исках онази сигурност толкова много, че бях готова да продам самоуважението си заради нея. Дори накрая... Преди година... - Бри замълча, обгърна се с ръце, лицето й помръкна. - Не аз го напуснах. Той ме заряза. Аз продължавах да се вкопчвам в брака. Вярната съпруга, която се оставя да я тъпчат.

Сърцето на Луси се сви от жалост.

- Бри...

Приятелката й избягна погледа й.

- Що за жена ще позволи да се отнасят така към нея? Къде беше гордостта ми? Достойнството ми?

- Може би сега си ги намерила.

Но Бри беше прекалено погълната от себеомраза, за да се вслуша в утешителните думи.

- Когато се погледна в огледалото, изпитвам единствено отвращение.

- Почисти огледалото и отново погледни. Аз виждам една невероятна жена, която успешно гради бизнес и е поела отговорността за едно трудно дете.

- Голям бизнес, няма що. Паянтова лавка насред пущинака.

- Изобщо не е паянтова. Огледай се. Това е Тадж Махал сред фермерските лавки. Медът е най-добрият, който някога съм вкусвала, постоянно спират нови клиенти, а ти продължаваш да добавяш нови продукти и вече си на печалба.

- Която тутакси влагам в нови буркани и коледни украси, без да споменавам калъпите за сапуни и няколкото килограма какаово масло за лосионите. Какво ще стане, когато дойде Денят на труда и туристите си заминат? Какво ще се случи, когато настъпи зимата и Тоби достигне върха на тийнейджьрския бунт?

Луси нямаше лесни отговори на тези въпроси.

- Досега с всичко си се справила. Обзалагам се, че ще се справиш и с това.

Луси виждаше, че Бри не й вярва, но тъй като изпитваше потребност да помага на другите хора да се чувстват по-добре, попита:

- Ами ако Скот се появи днес и ти признае, че е сгрешил? Ако те помоли да го приемеш обратно и ти обещае, че никога повече няма да ти изневерява? Какво ще направиш?

Бри се замисли.

- Ако Скот се появи? - попита тя бавно.

- Просто да допуснем.

- Ако Скот се появи... - Тя стисна челюсти. - Ще му кажа да върви на майната си.

Луси се ухили.

- Точно това мислех и аз.

Луси изчака, докато Панда завърши следобедната тренировка, преди да се качи на горния етаж. Историята на Бри обясняваше нейната реакция при срещата с него, но не и неговата. Той стоеше насред малката, претъпкана с мебели спалня, която бе избрал за себе си. Когато изхлузи мократа тениска през глава, потното му мускулесто тяло я разсея за миг. Но само за миг.

- Защо беше толкова груб с Бри?

Той седна на ръба на леглото, за да свали маратонките.

- Не разбирам за какво говориш.

- Със сигурност разбираш. - Една от маратонките тупна на пода. - Когато те запознах с Бри, ти скочи в колата и офейка като гимназист, закъсняващ за вечерния час. Дори не я поздрави.

- Нямам добри маниери. - Втората маратонка последва първата.

- Когато ти изнася, имаш отлични маниери.

Панда свали чорапите и ги сви на топка.

- Трябва да взема душ.

- Душът може да почака.

Но очевидно не можеше, защото той мина покрай нея, прекоси коридора и хлътна в банята. Ключалката щракна зад него.

През остатъка от следобеда всячески я избягваше. Луси лакира ноктите си с черен лак, боядиса бретона си в ярколилаво и освежи татуировката с дракона. После се качи на горния етаж, за да досажда на Темпъл, което се оказа огромна грешка. Злата кралица беше плувнала в пот заради тежката тренировка и още по-напушена след хапливата си лекция относно тъпия физкултурен принцип на Луси „достатъчно добре“.

Тя отхвърли всички предложения на Луси да й приготви нещо друго освен гола зелена салата и тази вечер те изядоха поредната замразена вечеря от суха пуйка, скашкан кафяв ориз, всичко гарнирано със слузесто пюре от пащърнак. Луси надяна любимото си нацупено изражение - нейната запазена марка, когато беше на четиринайсет.

- Това е пълна гадост.

- Както и това, да си дебел - тросна се Темпъл самодоволно.

- Ти също си гадна - уточни Луси.

Панда повдигна вежда. Темпъл се пресегна през масата, за да потупа успокоително ръката на Луси.

- Някого го е гепил предменструалният синдром.

Панда трясна лакът върху масата.

- Кълна се в Бога, че ако още веднъж чуя за предменструа-лен синдром, спазми или дори за женски пъпки, ще взривя нещо.

Темпъл махна безгрижно към вратата. Панда изръмжа. Луси още не бе успяла да го приклещи насаме, а не желаеше да говори за случилото се при фермерската лавка в присъствието на Темпъл, затова избра нов обект за заяждането си.

- Мразя тази маса.

- Супер - промърмори Панда.

- Той обича да тъне сред мизерия - изсумтя Темпъл. - Напомня му за отвратителното детство.

- Колко отвратително? - живна Луси. - Той никога нищо не ми е разказвал.

- Баща ми беше наркодилър. Когато съм бил на две години, го застрелял недоволен клиент - заяви той безстрастно. - Майка ми беше наркоманка. Апартаментът ни гъмжеше от плъхове. Това е любимата част на Темпъл.

- А той е крадял храна, за да не умрат от глад - допълни Темпъл жизнерадостно. - Не е ли тъжно?

Луси отмести чинията си. Не и се струваше редно Темпъл да знае за него много повече от нея.

- И какво друго ти е известно?

- Завършил е колежа с отличие - осведоми я Злата кралица.

Панда се намръщи, очевидно възмутен до дън душа от подобна

информация, която не го описваше като заплаха за обществото.

- А ти откъде знаеш?

- Гугъл - нацупи се Темпъл пренебрежително. - Не мислиш, че щях да продължа да те наемам, ако не съм те проучила?

- В Гугъл? Страхотен детектив си се извъдила.

- Освен това е служил в армията - продължи Темпъл с разкритията. - Пълна скука. За нещастие, не успях да изровя нито една романтична история. Обаче смятам, че спокойно можем да предположим, че пътят зад гърба му е осеян със стотици разбити женски сърца.

- Или безименни женски гробове - вметна Луси, което го накара да се усмихне.

Как можеше Темпъл всеки божи ден да тренира с Панда и да не изпита желание да разкъса дрехите му? Вместо това през всяка свободна минута зяпаше мрачно през прозореца. Луси се взираше изпитателно в дългата жила отстрани на врата му. Същата, която обичаше да хапе. Той забеляза интереса й и я погледна така, сякаш бе прочел мислите й.

Тази нощ Панда не се промъкна в спалнята й през плъзгащите се врати, а навесът за лодки остана тъмен. За пръв път от началото на авантюрата им не бяха заедно, което я караше да се пита... Ако с Бри го свързваше само къщата, защо той беше толкова потаен?

Дъждът, пръскащ по прозорците на следващата сутрин, напълно съответстваше на настроението й. Какво беше това, което той не желаеше да й разкаже? Луси искаше отношенията им да са ясни и открити - без неясни кътчета или мрачни тайни, над които да си блъска главата, когато не бяха заедно. Извади един стар жълт дъждобран, който някой от семейство Ремингтън, може би самата Бри, бе забравил в дрешника на горния етаж, и пое през мократа трева. Но вместо да се отправи към гората, зави към участъка земя на север от къщата - каменист район, простиращ се на площ около дванайсетина декара, за който отначало не подозираше, че принадлежи към имота. Когато стигна до върха на склона, вече се бе задъхала.

Панда стоеше на ръба на отвесната скала. Луси бе започнала да подозира, че това е любимото му място за усамотение. Носеше модно тъмносиво водонепромокаемо яке и дънки. Главата му бе открита, косата мокра и разрошена от вятъра. Тя огледа смуглото, покрито с дъждовни капки лице. Не изглеждаше особено радостен да я види.

- Миналата нощ пропуснах своя секс - заяви тя. - Сериозно се замислям дали да не те уволня.

Панда знаеше, че тя ще поиска обяснение, но се надяваше да спечели малко време, преди това да се случи. Би трябвало да я познава по-добре. Мамка му. Ако в най-скоро време не се махне от това място - по-далеч от нея - беше изгубен. Опита се да убеди Темпъл да прекратят договора, но тя отказа. Когато тази скапана работа най-после приключи, щеше да се върне към това, което умееше най-добре - да защитава клиентите си от истинска опасност.

Вятърът развя яката на якето му.

- Не бих те посъветвал да ме уволняваш - отвърна той. -Разполагам с порнозапис на игричките ни.

Тя не се усмихна. С жълтия дъждобран с качулка с черна подплата, надяната над нелепата й коса, и черните навити маншети, широки около пет-шест сантиметра, тя приличаше на мокра пчела.

- Лъжеш - каза Луси. - Кажи ми защо се изнерви, когато видя Бри,

- Щях ли да лъжа за нещо толкова сериозно като порнозапис?

- Без да ти мигне окото. Зная, че семейството на Бри е притежавало къщата. Тя ми разказа за това.

Панда трябваше да направи връзката между жената, на име Бри, която Луси посещаваше в малката съседска къща, и Сабрина Ремингтън Уест, но тази глупава задача бе притъпила мисленето му.

- Видео камерите са малки-рече той. - Аз много добре умея да ги крия.

Тя отново не се усмихна. Наумила си бе да разнищи всичко докрай, а това никак не му харесваше.

- Бри ми каза, че никога не сте се срещали - подхвана Луси. -Тогава защо побягна така?

Той й сервира най-правдоподобното обяснение.

- Тя ми заприлича на едно старо гадже.

- Какво старо гадже?

Панда потисна желанието си да изтрие дъждовната капка, плъзнала се по бузата й, и вместо това изкриви насмешливо устни.

- Аз не те разпитвам за твоето тъмно минало. И ти не рови в моето.

- Ти не ме разпитваш за тъмното ми минало, защото знаеш, че ще заспиш от скука, ако започна да ти разказвам. - Тя замълча за миг. - Нещо, което възнамерявам да поправя.

Той се намръщи.

- Разкрила си на онази жена коя си. Наистина ли мислиш, че тя няма да каже на никого?

- Не е казала вече един месец. И ако не се смята съмнителното общуване с Темпъл, Бри е единствената приятелка, която имам на острова.

В такъв случай той какъв беше?

- Кой се нуждае от приятели тук? - сви рамене Панда. -Всички ще заминем след няколко седмици. - Той продължи да я притиска. - Ти прекалено много се доверяваш на хората. Ходиш в града, когато ти скимне, говориш с когото искаш. Това не е разумно.

- Обичам да общувам с хората, пък и в момента не говорим за мен. А за теб и ако не ми казваш истината, ще започна да ровя наоколо. Повярвай ми, разполагам с много по-могъщи източници, отколкото Гугъл.

Той изтръпна, тъй като тя се бе приближила прекалено много до края на скалата, но ако й кажеше да се отдръпне, тя щеше да го наругае. Панда копнееше за по-кротката и сговорчива жена, с която се бе запознал.

- Защо това те интересува? - попита той.

- Не обичам тайните.

- Зарежи това, Луси.

Вятърът издуха качулката й.

- Ето какво мисля. Мисля, че ти по някакъв начин си свързан със семейство Ремингтън. Затова си купил тази къща и затова не искаш да променяш нищо в нея.

- Къщата има корени, а аз - не. Точно това ми харесва в нея и затова няма да изхвърля масата, от която ти си толкова обсебена.

За щастие, тя се бе отдръпнала на няколко крачки от ръба на скалата.

- Може да е вярно - кимна Луси, - а сега ми разкажи останалото.

Как ли пък не, да й разкаже останалото. Докато гледаше как вятърът развяваше жълтия дъждобран около малкото й тяло, Панда не можеше да си представи да й сподели дори частица от всичко, което терзаеше душата му. Къртис, армията, какво е чувството да бъдеш ченге, да влезеш в мизерен апартамент и да кажеш на майката, че синът й е мъртъв. Какво е чувството да не можеш да вярваш на себе си. По-скоро щеше да й каже колко е красива. Дори кошмарната коса и фалшивите татуировки не можеха да развалят това сладко, бликащо от живот лице или да затъмнят блясъка на тези кафяви очи със зелени точици.

Той си напомни, че цялата тази сладост, този дух са предопределени за някой друг. Някой, който не е прахосал толкова много години, спотаен в сенките. Някой, който никога не би й причинил болка.

- Няма нищо останало за разказване. - Панда се протегна и вдигна качулката. Ручейчетата дъждовна вода се стекоха по тила й. - Ти сама определи условията на тази авантюра. Не ми казвай, че си се размекнала и си се влюбила в мен.

Наблюдаваше я внимателно - не беше сигурен какво иска да види - едновременно облекчен и разочарован, когато изражението на лицето й не се промени.

- Влюбих се в тялото ти - рече тя, - независимо че започваш да приличаш на ходещо предупреждение за вредата от непозволените стероиди. Тялото ти наистина е великолепно, до последния сантиметър, с изключение на онази част между ушите.

Тя беше толкова пълна с живот, толкова умна, толкова объркана. Дълги години се е опитвала да се помести в калъп, който не й е бил по мярка. Толкова ревностно се бе опитвала да бъде идеалната дъщеря, а сега се бе оплела като пате в кълчища. Колкото до тях двамата... С всичките й нахакани приказки за глупавия й „обратен житейски списък“, тя не беше създадена за мимолетни и безперспективни авантюри. Тя се нуждаеше от истинска близост, която той не можеше да й даде, и по дяволите, щом като тя не се грижеше за себе си, то той щеше да го стори вместо нея.

Лепна си възможно най-похотливата усмивка.

- Ти си горещо парче, бейби. Истинска фурия, когато си гола но трън в задника, когато си с дрехи. Ако искаш истинско общуване, сваляй гащичките.

Тя примигна, сепната от грубостта му. Стомахът му се бе свил на топка, но трябваше да стигне докрай. Въпреки това му струваше огромно усилие на волята да не я грабне в прегръдките си и да не попие с целувки дъждовните капки по страните й.

_ Интересно. - Луси отметна качулката и вирна брадичка. -Запази тайните си, Панда. Наистина не ме вълнуват чак толкова.

Тя изчезна, оставяйки го в отвратително настроение.

Небето се проясни и Луси позволи на Тоби да я убеди да се повози с него на лодката на Големия Майк. Перспективата да прекара следобеда сред удушливите пари на одеколона на сладкодумния търговец, не беше особено примамлива, но беше по-добре, отколкото напразно да беснее из къщата.

Наистина ли Панда вярваше, че тя няма да разгадае глупавите му номера - преднамерената обида и онази нелепа усмивка? Това бе неговият начин да й напомни да спазва дистанция, като че ли можеше да забрави. Тази авантюра трябваше да бъде още една отметка в обратния й житейски списък, но като пазеше толкова ревниво тайните си, той я принуждаваше да прави точно това което тя не искаше - да мисли прекалено много за него.

Насили се да се усмихне, когато двамата с Тоби приближиха синьо-белия катер, закотвен до градското пристанище. Очите ми нетърпеливо блестяха.

- Моля за разрешение да се качим на борда.

- Разрешавам. - Майк се усмихна широко, разкривайки равните си блестящи зъби. Беше облечен в шорти в цвят каки, бяла тениска със зелено лого и яхтени обувки. Скъпи слънчеви очила „Рево“ висяха на каишка от загорелия му врат.

Тя бе заменила хулиганските си одежди с черен бански костюм и бял хавлиен плажен халат, но бе оставила халката на носа. Той пое чантата й, в която бе напъхала слънцезащитен крем, кърпа, бейзболна шапка и кесия с курабийки, които бе купила от „Петнистата жаба“. За нещастие, той й протягаше ръка, за да се качи на борда, но отвратителната воня на одеколона му, която помнеше от предишната им среща, бе изчезнала ведно с масивната златна гривна и големия колежански пръстен.

- Радвам се, че ни удостоихте с компанията си, госпожице Джорик.

Прободе я разочарование.

- Бри ви е казала коя съм. Да си говорим на „ти“.

- Съгласен. Не беше Бри. Спомняш ли си, когато ти казах, че никога не забравям лица? Преди две седмици най-после си спомних. - Посочи татуировката й с огнедишащия дракон. -Отлична дегизировка.

Тоби хукна към кърмата, за да провери риболовните такъми. Луси извади бейзболната шапка от чантата.

- В града никой не ме е разпознал, така че явно новината не се е разнесла из острова.

- Предположих, че ако си искала хората да знаят коя си -прямо заяви той, - щеше да им кажеш.

Откровеността му й се понрави и тя почувства как сърцето й се изпълва с топлина към него.

Когато катерът излезе от пристанището, Майк позволи на Тоби да поеме управлението. Накрая заобиколиха южния край на острова. Когато наближиха брега, Тоби взе въдицата и я хвърли във водата, следвайки указанията на Майк. Луси отиде от другата страна, за да поплува и да не мисли за Панда.

Следващите няколко часа бяха много приятни, но рибата не кълвеше и накрая Тоби се отказа и също реши да поплува. Докато се приличаше на палубата, Луси осъзна, че първото й впечатление от Майк е било погрешно. Той изобщо не беше фалшив и лицемерен. Напротив, този привлекателен, общителен търговец беше един от тези хора, които искрено желаеха доброто на всеки, дори на шестнайсетгодишния хлапак, който предишната седмица бе блъснал кадилака му отзад, докато изпращал есемес на гаджето си.

- Всички тийнейджъри вършат глупости - каза той, докато закотвяха катера, а Тоби се гмуркаше във водата. - Аз също.

- Ти си прекалено добър, за да е истина - усмихна се Луси.

- Боя се, че не. Попитай Бри.

Тя не можа да измисли любезен начин да му каже, че Бри никога не го споменава, но Големия Майк не беше такъв наивен глупак, какъвто изглеждаше.

- Не ти е разказала за мен, нали?

- Не съвсем.

Майк дръпна ципа на хладилната чанта, която бе донесъл.

- Отраснах на този остров. С изключение на годините, когато бях в колежа, съм живял тук през целия си живот. - Катерът подскочи от вълната, надигната от преминаващ скутер. - Родителите ми бяха алкохолици - нямаха воля да спрат пиенето - а аз бях едър, тромав дебелак, който нямаше представа как да печели приятели. - Извади плик със сандвичи от деликатесния магазин на острова и го остави върху масата, завинтена на палубата. - Бри беше едно от децата, които летуваха на острова. Всяка година броях дните, докато тя и братята й пристигнат. Те бяха страхотни момчета, точно какъвто мечтаех да бъда и аз. Винаги знаеха точно какво да кажат и с лекота се вписваха във всяка компания. Но най-вече очаквах Бри.

Майк извади от хладилната чанта бутилка совиньон блан и взе тирбушона.

- Да можеше да я видиш тогава, толкова бликаща от жизне-радостност, винаги засмяна, не беше напрегната и гьжна като сега. Не стъпваше по земята, а сякаш летеше. - Той извади тапата. - Стар, майката на Тоби, се смяташе за най-красивото момиче на острова, но когато Бри беше наоколо, аз не забелязвах никоя друга, макар да знаех, че тя е прекалено добра за мен.

- Не е вярно. - Двамата не бяха забелязали Тоби, който се изкачваше по стълбичката, висяща от кърмата, вдигнал маската и шнорхела на темето.

- Тя е преживяла много трудности, Тоби - рече Майк, докато наливаше вино в пластмасовата чаша, преди да я подаде на Луси. - Трябва да погледнеш на случилото се от нейна гледна точка.

Тоби скочи на палубата, от слабичкото му телце се стичаше вода.

- Тя никога не те защитава. Не разбирам защо ти винаги толкова й трепериш и я защитаваш.

Защото Майк беше такъв човек, помисли Луси. Той бе простил на хлапака, ударил колата му, на своите родители алкохолици, а сега оправдаваше Бри, задето не отвръща на чувствата, които, изглежда, още изпитваше към нея.

Майк разкъса пакета с картофен чипс.

- По-добре грабвай сандвича, преди аз да съм го излапал.

Тоби и Майк си разменяха шеги, докато омитаха чипса и сандвичите заедно с курабийките, които Луси бе донесла. Когато беше с Майк, Тоби ставаше съвсем различен - забавен и общителен, нямаше и следа от обичайното му цупене. След като се нахраниха, Тоби се изтегна на задната пейка и задряма под лъчите на слънцето, вече спускащо се към хоризонта.

Майк взе руля и заплаваха към брега. Луси седеше до него, отпиваше от третата си чаша с вино и се любуваше на проблясъците на залязващото слънце върху водата.

- Извърших голяма подлост към Бри, когато бях на седемнайсет - тръсна изведнъж Майк. Говореше достатъчно високо, за да го чуе Луси, въпреки шума на двигателя, но така, че Тоби да не долови разговора. - Тя беше влюбена в Дейвид, бащата на Тоби, а аз толкова ревнувах, че започнах да ненавиждам и двамата. - Намали скоростта на катера. - Една нощ аз ги проследих, после ги издадох на майка й какво правеха или поне какво знаех, че ще направят, ако бях продължил да ги дебна. На следващия ден Бри си замина. Никога повече не стъпи на острова. Допреди два месеца, когато отново се появи. Затова не е трудно да се разбере защо не може да ме понася.

Луси обви пръсти около пластмасовата чаша.

- Още ли я обичаш?

Той се замисли.

- Вярвам, че истинската любов трябва да е взаимна, а в нашия случай не е така. Но не ми е приятно да я гледам как се мъчи да оцелее. - Усмихна се извинително на Луси. - Май все за себе си говоря. Обикновено не съм такъв, но с теб е леко да се говори.

- Аз нямам нищо против. - Само за един следобед Майк й бе разказал много повече, отколкото Панда за цялото време, откакто се познаваха.

Когато наближиха пристанището, Майк доволно въздъхна.

- Пътувал съм по много места, но тази гледка никога няма да ми омръзне. Не мога да си представя да живея някъде другаде.

- Няма да мислиш така през зимата.

- Всяка година прекарвам по няколко седмици в Маями, но винаги нямам търпение да се върна. Каране на ски, риболов в леда, снегоходи. В другите части на страната хората през зимата сякаш заспиват зимен сън. Тук, в Мичиган, тогава започва голямата веселба.

- Ти би могъл да продадеш пясък в пустинята - засмя се Луси.

- Хората знаят, че може да ми вярват. - Той погледна към нея, но за разлика от Панда, погледът не слезе под шията й. -Аз съм най-богатият човек на острова - заяви той делово. - Не възприемам това за даденост. Всички, които живеят тук, знаят, че ако изпаднат в беда, ще направя всичко по силите си, за да им помогна.

- Не се ли случва хората да злоупотребяват с добрината ти?

- От време на време се случва някой да ме вземе за балама, но ето какво ще ти кажа... Предпочитам да е така, отколкото да не помогна някому, който наистина се нуждае от помощ.

Което обобщаваше всичко за Майк Муди. Това, което тя отначало бе възприела като самохвалство, се оказа истинско благородство на душата. За разлика от Патрик Шейд, Големия Майк не се страхуваше хората да го видят такъв, какъвто беше, заедно с всичките недостатъци.

Панда чу стъпките й върху верандата. Както обикновено, тя влезе в къщата през вратите на спалнята, вместо през входната врата като всеки нормален човек. Облекчението да знае, че тя е в безопасност, донякъде притъпи гнева му. Тревогата за нея бе съсипала следобеда му.

Той съсредоточи вниманието си върху трилъра с меки корици, който бе подпрял на гърдите си, и се престори, че чете. Не вдигна глава, когато се разтвориха плъзгащите се врати, но с крайчеца виждаше всичко, което му бе нужно.

Тя беше с разрошена коса и сияещо лице. Върху белия хавлиен плажен халат, наметнат над банския й костюм, се мъдреше някакво мазно петно, навярно от храна. Беше го завързала накриво на талията, така че разкриваше едната й гърда. Банският обгръщаше толкова съблазнително нежната й закръгленост, че би могла да краси корицата на всяко еротично списание.

Тя огледа неканения гост, излегнал се върху леглото й, но нищо не каза. Панда кръстоса глезени и наклони глава към скрина.

- Донесох си прасето, за да освежи стаята.

- Не ти искам прасето.

- Не говориш сериозно. Такова великолепно прасе.

- Въпрос на вкус. - Тя подръпна долната част на банския си. Ухаеше на слънцезащитен крем и езеро.

Той остави книгата настрани и провеси крака от ръба на леглото, самото въплъщение на невъзмутимостта.

- Дълго време те нямаше.

- Казах на Темпъл къде отивам. - Луси се прозина и захвърли чантата в ъгъла. - Трябва да си взема душ.

Той я последва в банята и се облегна на рамката.

- Тя ми каза, че си отишла да ловиш риба с Майк Муди. Той е кретен.

Думите му силно я подразниха.

- Не, не е. Изглежда така само защото е прекалено напорист. Той е прекрасен човек.

Точно това той не желаеше да чуе.

- Аха, според самия него.

Тя дръпна колана на халата.

- Ти нищо не знаеш. Майк е добър човек с огромно сърце. И за разлика от теб, не се страхува от откровени разговори.

Панда изсумтя. Мъжете не откровеничеха с жени, освен ако не искаха да се напъхат в гащите им.

Луси нацупи устни, самото олицетворение на превзетостта и благоприличието.

- Ако обичаш, излез, за да си взема душ.

Двамата вземаха душ заедно. Тя го знаеше. Но проклет да е, ако сега започне да спори с нея за това.

- Както искаш.

Той затвори вратата зад гърба си, грабна книгата, която нямаше намерение да чете, и излезе от спалнята.

Работи на компютъра до един през нощта, опитвайки се да навакса с бумащината, но въпреки това не можа да заспи. Всеки път щом затвореше очи, виждаше онзи проклет списък, сякаш бе залепен върху вътрешната страна на клепачите му. А думите „Чукай се с когото ти падне“ пулсираха насреща му.

19.

Кухненската маса й се присмиваше от обичайното си място върху напукания линолеум на пода. Напомняше й на дебел зелен африкански глиган със счупен крак. Луси шляпна кърпата за бърсане на чинии върху плота.

- Поне веднъж може ли да направиш кафе, без да оплескаш навсякъде с утайката?

Панда се извърна от кухненския прозорец, през който оглеждаше двора да не би някъде да са се спотаили въоръжени крадци, избягали от затвора убийци или бесен скункс - всичко, което би могло да задоволи жаждата му за действие.

- А ти поне веднъж не можеш ли да направиш кафе вместо мен? - тросна се той.

- Опитвам се да се храня - оплака се Темпъл от масата. -Може ли да млъкнете и двамата?

Луси се извърна към нея.

- А ти... Ще умреш ли, ако на масата има кутия „Чириос“19, или това е прекалено голямо изкушение за нейно величество?

Темпъл облиза лъжицата с йогурт.

- Панда, отърви се от нея.

- С удоволствие.

- Не си прави труда. Аз излизам. - Луси профуча през кухнята. - Отивам там, където ме ценят. - Опита се да се оригне, както подобава, но се провали.

- Чух, че в града са открили нова детска градина - подвикна след нея Панда.

- Е, ти би трябвало да знаеш. - Луси затръшна вратата и се отправи към малката къща на съседите. Единственото удовлетворяващо в този разговор беше невероятно приятното усещане да се държи детински.

Нещо се бе променило между тях и не само защото Панда не я чакаше в леглото миналата нощ, когато тя излезе изпод душа. Започваше да се изпълва с негодувание към него, а това чувство не подхождаше на едно неангажиращо лятно приключение. Темпъл знаеше за него много повече, отколкото Луси и това никак не й се нравеше. Искаше той да й споделя. Да й се доверява. Навярно би трябвало да й стига, че той е готов да рискува живота си за нея, но не и когато знаеше, че ще направи същото за Темпъл или за всеки, за когото е поел отговорност.

Бри тъкмо отваряше лавката, когато Луси се появи пет минути по-късно. Докато Бри окачваше табелата „Медена въртележка“, Луси огледа новите картички. Те изобразяваха старомоден плетен кошер, предшественик на съвременния кошер, под разцъфнало черешово дърво, около което жужаха причудливи пчели.

- Това е възхитително, Бри. Най-доброто ти постижение досега.

- Мислиш ли? - Бри оправи малката метална масичка под сянката на дъба. Тя рисуваше там, когато нямаше клиенти.

- Определено. Ще се разпродават като топъл хляб.

- Надявам се. До Деня на труда остава само месец, а след това... - Направи неясен, безпомощен жест.

Луси искаше Бри да й позволи да поеме част от разходите по отпечатването на първата партида картички. Но макар че Луси го представи като делово предложение, приятелката й беше прекалено горда, за да приеме. Хубавото беше, че Бри бе намерила ново място, където да продава стоката си, благодарение на пастор Сандърс от мисионерската църква „Милосърдно сърце“, който беше и собственик на местния магазин за подаръци. Той наскоро бе започнал да предлага някои от продуктите на Бри.

- Как мина морският ти излет с Майк вчера? - попита Бри с престорена небрежност.

- Прекрасно. Забавлявах се.

- В такъв случай Майк сигурно е паднал зад борда.

Луси се престори, че не забелязва язвителната нотка в гласа на приятелката си.

-Не.

- Много лошо. - Бри грабна пакет с малки лъжички за проба на меда и ги изсипа в кошничката, поставена редом до чиния с увити поотделно карамелени бонбони, потопени в шоколад, които Луси най-после бе усъвършенствала.

- Аз го харесвам - заговори предпазливо Луси.

- Защото не си била прекалено дълго с него. - Тя отвинти капачката на буркана е парчета восъчни пити с мед, който бе поставила на сергията за проба. - Познавам го от времето, когато беше по-малък от Тоби.

- Да, той ми каза, че далеч не е бил господин Популярност.

- Нямаш представа колко далеч.

- Донякъде имам. Той ми разказа какво ти е причинил.

Бри застина.

- Разказал ти е?

Луси кимна.

- Майк е интересен човек. Необикновен. Говори открито за грешките си, както и за постиженията си.

- Да, сигурна съм, че с удоволствие ти е разказвал каква важна личност е.

- Всъщност не.

Бри приключи с подреждането на буркана, лъжичките и солетите, които можеше да се топят в купички с мед, подправен с какао. Това беше последният й експеримент.

- Не ми харесва, че Тоби прекарва толкова много време с него.

- Майк обича Тоби.

- Да, между двамата цари истинска любов - рече Бри горчиво.

Луси наклони глава.

- Ревнуваш ли?

- Разбира се, че ревнувам. - Тя отпъди една муха, насочила се към буркана с меда. - На Майк не му се налага да го убеждава да вземе душ или да си легне навреме. Майк само го забавлява, а аз съм злата вещица. - Тя замълча, лицето й доби угрижено изражение. - Зная, че съм права за Майк. Хората не се променят чак толкова. Но... - Отново онзи безпомощен жест. - Не зная... Всичко толкова се обърка. Дори не съм сигурна защо.

Луси имаше няколко обяснения, но реши да ги запази за себе си.

Бри заключи лавката за през нощта. Рамките в кошерите бяха натежали от мед. По-рано през деня тя бе почистила старата ръчна преса за отделяне на мед на Майра и утре рано сутринта щеше да започне да събира първата реколта за тази година. Работата щеше да бъде тежка, но не това я тревожеше толкова, колкото очертаващата се перспектива да събира мед догодина. Вече се бе примирила с факта, че трябва да остане на острова, но не беше сигурна, че има достатъчно пари, за да оцелее през зимата, докато започне продажбата на новата реколта.

Огледа това, което бе създала със собствените си ръце -малката фермерска лавка, която приличаше на вълшебен замък от приказките с живописно украсения перваз, и дървените градински столове, боядисани като великденски яйца. Беше удивена от това, колко щастлива я правеше този свят, плод на нейния груд. Изпитваше радост, докато гледаше клиентите, насядали по столовете, да опитват с наслада от нейния мед. Вълнуваше се, докато пробваха лосионите й, миришеха сапуните, разглеждаха свещите. Само ако можеше да живее във вечно лято, без заплахата от неизбежната зима, без да се притеснява за пари, нито да се тревожи за Тоби. Младата жена въздъхна, погледна към дърветата, през които се процеждаха лъчите на залязващото слънце, и се отправи към къщата.

Първото, което усети, когато пристъпи вътре, бяха апетитните миризми, носещи се откъм кухнята. Ухаеше на истинска храна.

- Тоби?

Той беше с любимите си дънки, тениска и бейзболна шапка, надянал готварски ръкавици, едната от които се беше скъсала на палеца. Вадеше от фурната пръстения гювеч и го остави върху печката редом с два сбръчкани печени картофа.

- Приготвих вечеря - обяви той.

- Сам? Не знаех, че можеш да готвиш.

- Баба ме научи на някои неща. - От гювеча се вдигаше пара и той свали алуминиевото фолио. - Исках да поканя Майк да вечеря с нас, но той имал работа.

- Той е много зает - успя да изстиска тя, този път без сарказъм. - Какво си сготвил?

- Задушено по каубойски, нудъли и печени картофи. Остана малко и от хляба, който Луси изпече днес.

Не беше особено диетично меню, но тя нямаше намерение да критикува. Бри си изми ръцете, стараейки се да не напръска с вода охладените нудъли в мивката, после извади две чинии от шкафа. Бутна настрани книгата „Чернокожите войници в Гражданската война“, за да освободи място на масата.

- Ухае много вкусно.

Задушеното по каубойски се оказа смес от телешка кайма,

лук, шарен боб и съдейки по празната консерва върху плота, доматена супа. Преди половин година никога не би хапнала нещо подобно, но въпреки полусуровия лук и загорялото месо, Бри си сипа допълнително.

- Отлична храна, шеф Тоби - похвали го тя, когато най-после остави вилицата. - Не знаех, че съм била толкова гладна. Когато пак поискаш да сготвиш нещо, развихри се на воля в кухнята.

Тоби се изпъчи доволен, че усилията му са оценени по достойнство.

- Може би така и ще направя. Ти защо не можеш да готвиш?

И как да вмести готвенето в ежедневния си график? Но истината беше, че Бри никога не бе обичала да готви.

- Аз не си падам много по яденето.

- Затова си толкова кльощава.

Тя огледа кухнята със старите шкафове от светъл дъб и жълтия линолеум на пода. Колко странно бе, че се чувстваше много по-уютно в тази овехтяла къщурка, отколкото някога в разкошната къща, която й бе купил лъжливият й съпруг. А колкото до парите, които някога толкова безгрижно харчеше... Нито цент от тях не беше толкова ценен, както парите, които печелеше със своя тежък труд и творческа фантазия.

- Твоята майка също обичаше да готви - каза тя.

- Наистина ли? - Тоби спря да се храни, вилицата му застина във въздуха. Светналото му от интерес лице я накара да се засрами, че не му говори много за Стар. Както я бе помолил Майк.

- Баба никога не ми го е казвала - сподели момчето.

- Истина е. Майка ти винаги опитваше нови рецепти, не само курабийки и кексове, но и по-сложни блюда като супи и сосове. Понякога се опитваше да ме примами да й помагам, но аз най-вече ядях това, което тя бе сготвила.

Той наклони глава и се замисли.

- Както омете това, което аз сготвих.

- Точно така. - Бри се зарови в спомените. - Тя не обичаше пчелите, но обичаше котки и кучета.

- Също като мен. Какво още знаеш за нея?

Тя открадна мъжа, когото обичах. Или по-скоро Бри искаше да вярва в това, защото беше по-лесно да мисли колко е лоша Стар, отколкото да признае, че Дейвид никога не я бе обичал истински?

Зае се да сгъва старателно салфетката си.

- Тя обичаше да играе на карти. Джин руми. - Стар мамеше, но Тоби и без това се бе наслушал на достатъчно лоши неща за майка си. - Харесваха и Джанет Джаксън и „Нирвана“. Една година цяло лято танцувахме под звуците на „Лъха на младост“ на „Нирвана“. Никак не я биваше на софтбол, никой не я искаше в отбора си, но винаги я допускахме, защото ни разсмиваше. Обичаше да се катери по дърветата и когато бяхме по-малки, се скри от мен сред клоните на онова старо дърво в предния двор.

- Моето дърво - промълви с такова удивление момчето, че сърцето й се сви.

После Бри му каза това, което тя трябваше да разбере от самото начало.

- Твоята майка не беше идеална. Понякога не вземаше живота на сериозно, както би трябвало, но ето какво ще ти кажа. Тя никога не е възнамерявала да те изостави. Винаги е смятала да се върне.

Тоби сведе глава, за да не види тя сълзите в очите му. Бри понечи да го докосне, но се отказа.

- Хайде да отидем да хапнем десерт в „Догс енд Молтс“.

Той вдигна глава.

- Може ли?

- Защо не? - Тя беше толкова преяла, че едва можеше да се движи, но поне веднъж в живота си можеше да зарадва Тоби.

Качиха се в нейната кола и Бри подкара към града. Тоби си поръча огромна порция сладолед с шоколадови дражета, посипан със захарни пръчици, с фъстъци и залят с разтопен шоколад. Тя си избра най-малката фунийка с ванилов сладолед. За добър или лош късмет, Майк цъфна малко след като се настаниха зад една от масите за пикник.

- Здравей, Тоби. Сабрина.

Сабрина?

Тоби скочи от пейката.

- Седни при нас, Майк!

Майк погледна към Бри. Нямаше да бъде лошото момиче, затова кимна.

- Разбира се, заповядай при нас.

Майк се върна след няколко минути с малък шоколадов сладолед със сметана и бадеми и седна до Тоби, или точно срещу нея. Сърцето й се сви, когато Тоби й хвърли жалостив поглед, умолявайки я да не разваля момента. Майк се стараеше изобщо да не я поглежда.

Фунийката й започна да тече, но тя не можеше да се застави да я близне. Не й харесваше странното усещане, като че ли нещо с нея не е наред, щом не желаеше да се присъедини към фен клуба на Майк Муди. Дори Луси го харесваше. Но как можеше Бри да забрави миналото? Макар че не започваше ли да се случва точно това? С всеки изминал ден ставаше все по-трудно да свърже възрастния Майк Муди с момчето, което тя помнеше.

Млада двойка - съпругът носеше бебе в раница - се спря да поговори с него, последвана от възрастен мъж с кислородна маска. Всички се радваха да видят Майк. Всички искаха да го поздравят. Тоби чакаше търпеливо, сякаш вече бе свикнал. Накрая останаха сами.

- Тоби, този сладолед е толкова вкусен, че мисля да хапна още един. - Майк бръкна в джоба си и му подаде петдоларова банкнота. - Може ли да ми купиш?

Когато Тоби се отправи към бара, за да изпълни поръчката, Бри забеляза, че Майк почти не бе докоснал сладоледа си. Най-после я погледна.

- Смятах утре да намина да те видя.

- Мислех, че си приключил с мен - отвърна Бри, стараейки се да не звучи прекалено сприхаво.

- Става дума за Тоби. - Той побутна сладоледа настрани. -Момчетата на Бейнър няма да се върнат да живеят на острова.

Бяха й нужни няколко минути, за да си спомни за кого става дума.

- Близнаците, които са най-добрите приятели на Тоби?

- Единствените му приятели. Родителите им се развеждат и майка им ще остане в Охайо с тях. Тоби още не знае и това ще бъде тежък удар за него.

- Страхотно. Още един проблем, който нямам представа как ще разреша - въздъхна тя.

Той изтри устни със салфетката.

- Може би ще съумея да ти помогна.

Разбира се, че ще може. Майк можеше да се справи с всичко. Нещо, за което трябваше да помисли по-добре, преди да отхвърли приятелството му.

Той смачка салфетката на топка.

- Никога не съм одобрявал това, че Майра го държеше толкова изолиран, но в това отношение тя беше странна и не желаеше да го обсъжда. Тоби дружеше с останалите деца в училище, но тя не му разрешаваше да ги кани у дома или да им ходи на гости. Сприятели се с близнаците само защото живееха наблизо, за да ходи пеша до дома им. Тя прекалено го закриляше.

- И какво да направя аз? - Беше странно да иска съвет от Майк, ала той, изглежда, не смяташе така.

- Аз съм треньор на футболен отбор - каза той. - Това е отлична възможност за Тоби да се сдобие с нови приятели. Позволи му да се присъедини към отбора.

Тя вече беше пчеларка. Защо да не добави към биографията си графата „футболна майка“?

- Добре.

Той изглеждаше изненадан, че тя се съгласи толкова бързо.

- Сигурен съм, че имаш някои въпроси. Аз не съм единственият треньор. Има още един...

- Всичко е наред. Имам ти доверие.

- Наистина ли?

Бри се престори, че оглежда изпочупените си нокти.

- Ти беше добър приятел на Тоби.

- Заповядай. - Тоби изникна до Майк със сладоледа в ръка. Майк бутна крадешком първия сладолед под салфетката, взе пластмасовата лъжичка и се зае с втория. Тоби го попита за въдиците и двамата много скоро потънаха в оживен разговор.

Дълго време, след като вече трябваше да е заспала, Бри все още седеше на едно от задните стъпала, взряна в мрака, замислена за Майк и предстоящата зима. Медът й се продаваше по-добре, отколкото очакваше, а коледните играчки - стъклените пчели - се оказаха изненадващ хит. Пастор Сандърс предлагаше продуктите й в магазина си, без да й взема процент. Заяви, че ще вземе полагащия му се от печалбата дял във вид на мед, за да го раздаде на енориашите си, които имаха нужда от повдигане на духа.

Бри спестяваше всеки цент, но имаше и разноски. И не само за още буркани. След няколко дни на мъчителни колебания тя направи голяма поръчка за безумно скъпи, ръчно изработени стъклени топки, които смяташе да изрисува с пейзажи от острова и - скръсти палци за късмет - да продаде три пъти по-скъпо, отколкото бе платила за тях. Но тъй като до Деня на труда оставаше един месец и туристите скоро щяха да изчезнат, инвестицията и беше много рискова.

Все още продължаваха да постъпват малки суми от магазина на сушата, където тя бе оставила голяма част от дрехите си за продан. Ако имаше късмет, тези пари заедно с доходите от продажбата на мед до края на месеца и голямата печалба от ръчно изработените украси може би щяха да й стигнат да преживее зимата. Ако дрехите на Тоби не умаляват непрекъснато и старият котел за отоплението не се развали, покривът не протече още повече, ако колата й не се нуждае от нови спирачки...

Тук зимите са дълги и се налага хората да разчитат един на друг.

Много по-лесно бе да пренебрегне думите на Майк през юни, отколкото сега, когато зимата чукаше на вратата. Ако най-лошото се случи, тя нямаше към кого да се обърне. Нуждаеше се от Майк.

Колкото повече Бри мислеше за това, толкова повече осъзнаваше, че нежеланието да общува с него бе разкош, който не можеше да си позволи. Трябваше да смени тактиката. Трябваше да го убеди, че вече не го мрази и в червата. Дори това да я убиеше.

През мрежестата врата до нея достигна сънливият глас на Тоби.

- Какво правиш там?

- Аз... не можах да заспя.

- Да не си сънувала лош сън?

- Не. А ти? Защо ти не спиш?

- Не зная. Просто се събудих. - Той се прозина и дойде да седне до нея. Рамото му докосна ръката й. Сънното му ухание, пропито с момчешка пот, й напомни за летните нощи с братята й, когато се гонеха из стаите и си разказваха страшни истории за духове.

- Благодаря за тазвечерния сладолед - изрече Тоби с още една прозявка.

Тя преглътна буцата, заседнала в гърлото й.

- Няма защо.

- Много деца се страхуват от тъмното, но не и аз - обяви момчето.

Нито пък тя. Имаше прекалено реални страхове.

Той се наведе, за да огледа драскотината на глезена си.

- Може ли някой път да поканим Майк на вечеря?

Бри се наежи, но после осъзна, че той й поднася на тепсия идеален начин да подобри отношенията си с Майк. По един или друг начин, трябваше да го накара да повярва, че е загърбила миналото.

- Разбира се. - Бри за миг се запита кога се бе превърнала в такава коравосърдечна лицемерка, но да отстоява принципите си сега беше лукс, достъпен само за богаташите. - Мисля, че е време и двамата да спим. - Тя се надигна от стъпалото.

- Предполагам. - Тоби я последва. - Мислиш ли, че ще му хареса задушеното по каубойски?

- Определено.

Двамата влязоха вътре и когато Тоби се отправи към спалнята си, тя му извика, както правеше всяка вечер:

- Лека нощ, Тоби.

Този път той й отговори:

- Лека, Бри.

Настъпи август, който донесе със себе си още слънчеви и влажни дни, а понякога и краткотрайни летни бури. През повечето нощи Луси и Панда се срещаха на катера или в нейната стая, но някакво стаено напрежение бе изместило ексцентричните им еротични игри. Вече нямаше стриптийз обиски, нито лакрицови пръчки. А през деня двамата постоянно се дърлеха.

- С вчерашната утайка ли си направила кафето? - изръмжа Панда, докато изсипваше съдържанието на току-що налятата чаша в мивката.

- Заяждаш се, ако направя кафето. Недоволстваш и ако не го направя - сопна се Луси.

- Защото не спазваш указанията.

Темпъл изпусна дълга страдалческа въздишка от високата табуретка, върху която се бе настанила, докато похапваше тънки като пергамент резени ябълка. Беше прибрала косата си в обичайната дълга конска опашка; прическата й още повече подчертаваше бадемовидните й очи и острите й скули. Живееше на острова малко повече от шест седмици. Двойната брадичка бе изчезнала, а дългите й, стройни, загорели крака бяха ярко свидетелство за усилените тренировки. Но вместо да е доволна от постигнатите резултати, тя ставаше все по-напрегната, все по-сприхава и по-тъжна.

- Твоите указания - изтъкна Луси язвително.

- Които са дяволски по-добри от това, което ти правиш -озъби се той.

- Ти така смяташ.

- Деца! - възкликна Темпъл. - Не ме карайте да ви напляскам.

- Нека аз - изрече Панда провлачено.

Луси изви ехидно устни и се изнесе от кухнята, за да поплава с лодката. Дразнеше я напрежението помежду им. Искаше да се върне предишното непринудено забавление. Без забавление какъв смисъл имаше тази авантюра?

Зарадва се, когато в езерото се надигнаха пенести вълни, тъй като се наложи да съсредоточи цялото си внимание върху гребането.

На вечеря Темпъл се появи с изпрана версия на дрехите, с които тренираше през целия ден. Мускулите на тялото й бяха образец на съвършенство. Черният спортен топ подчертаваше идеално изваяните й ръце, а еластичните шорти с ниска талия разкриваха хлътналия мускулест корем. Двамата с Панда си бяха лика-прилика - и двамата супертренирани, неспокойни и вкиснати.

За разлика от Панда, Луси нямаше оплаквания от задушеното говеждо без никакви подправки - благодарение на пържените сладки картофи и огромната курабия, обилно посипана със захар, които беше изяла в града. Темпъл подхвана унила лекция за връзката между болестите в детството и имунитета в зряла възраст и когато попита Панда дали някога е боледувал от варицела, Луси не можа да се сдържи и се намеси:

- Това е нахлуване в личния живот. Панда не говори за миналото си.

- И това адски те дразни - процеди Панда язвително. - Не можеш да мирясаш, докато не си навреш носа в работите на другите.

Но той не беше някой друг. Той беше нейният любовник.

- Той е прав, Луси - обади се Темпъл. - Ти обичаш да се ровиш в главите на хората.

Панда посочи с вилицата към своята работодателка.

- Някой трябва да се порови в твоята - заяви той, минавайки в лагера на противника. - Колкото по-дълго стоиш тук, толкова по-непоносима ставаш.

- Пълна лъжа - възрази Темпъл. - Винаги съм била непоносима.

- Но не чак толкова - включи се Луси. - Свалила си девет килограма, а...

- Десет килограма и осемстотин и деветдесет грама - уточни предизвикателно Темпъл. - Но не благодарение на някого от двама ви. Имате ли представа колко е потискащо да слушам как се зъбите един на друг?

- Нашите разправии нямат нищо общо с твоя проблем - обобщи Луси. - Ти имаш класически случай на дисморфия20.

- Пфу! - изсумтя Темпъл. - Големи думи.

Луси избута чинията си.

- Ти изглеждаш фантастично навсякъде, освен в главата.

- Ти така смяташ. - Темпъл махна небрежно към тялото си. -Можеш да говориш каквото си щеш, но аз все още съм дебела!

- И кога ще престанеш да се смяташ за дебела? - изкрещя Луси. - Кое нелепо число трябва да засвети върху дисплея на кантара в главата ти, за да се почувстваш добре?

Темпъл облиза пръсти.

- Не мога да повярвам, че госпожица Дебеланка ми чете лекции за теглото.

Коментарът не се хареса на Панда.

- Тя не е дебела.

Луси подмина защитата му.

- Тялото ти е красиво, Темпъл. Нямаш нито един излишен грам тлъстина.

- За разлика от твоите бедра - върна й го Темпъл, но без злоба.

Луси се втренчи отвратено в недокоснатата си чиния.

- Бедрата ми ще бъдат съвсем наред, щом отново започна да ям нормална храна.

Темпъл се извърна към Панда.

- Тя трябва да е извънземна. Как може да напълнее с девет килограма, без да откачи?

- Не съм напълняла с девет килограма - възмути се Луси. -Най-много с четири и половина. - Но сладките пържени картофи и курабийките не бяха истинският й враг. Нейният враг беше вината, която изпитваше за ненаписаните страници, за семейството, което на практика пренебрегваше, и паниката, която изпитваше винаги щом си помисляше за заминаване от Черити Айланд.

Панда се надигна от масата.

- А сега, ако двете ме извините, ще изляза навън, за да се застрелям.

- Иди по-близо до водата - посъветва го Луси, - за да не се налага да разчистваме след теб.

Двете с Темпъл довършиха жалкото подобие на вечеря в мрачно мълчание. Темпъл се взираше през прозореца, а Луси лющеше отвратителната зелена боя на кухненската маса.

В късния следобед на следващия ден, докато Луси скубеше някакви плевели около верандата и обмисляше дали да отскочи до някой бар в града, за да поработи върху „обратния житейски списък“, чу някаква кола да спира на входната алея. Шумът на двигателя не приличаше на обичайните микробуси за доставка. Тя остави градинската лопатка и заобиколи къщата, за да разузнае обстановката.

Една жена с къса яркочервена коса и набита фигура излезе от сребристо субару. Носеше широка бяла туника, здрави светлобежови тричетвърти панталони, които биха стояли по-добре на жена с дълги крака, и спортни сандали. От кожената каишка около врата й висеше голям къс тюркоаз, а по пръстите й блестяха сребърни пръстени. Луси кимна за поздрав и зачака жената да се представи. Ала преди това да стане, предната врата се отвори и господин Бодигард пристъпи навън.

Непознатата загърби Луси и се извърна с лице към него.

- Патрик Шейд?

Той спря на горното стъпало.

- С какво мога да ви помогна? - попита, без да отговаря на въпроса й.

Тя заобиколи и застана пред колата си.

- Търся една приятелка.

Той кимна към Луси.

- Ако не търсите един от нас, сте сгрешили къщата.

- Тя е тук. Зная, че е тук.

Набитата фигура на гостенката наведе Луси на мисълта, че Темпъл имаше доста врагове. Ами ако тази жена беше недоволна бивша клиентка? Или страстна почитателка на „Островът на дебелите“, обсебена от Темпъл?

Панда закриваше входната врата с тялото си.

- Бяха ми нужни няколко седмици, за да я открия - рече упорито жената. - Няма да си тръгна.

Той заслиза бавно надолу по стълбите.

- Това е частна собственост.

Не беше повишил глас, но това не го правеше по-малко страховит. Непознатата отстъпи към колата по-скоро отчаяна, отколкото изплашена.

- Трябва да я видя.

- Трябва да си вървите.

- Просто й кажете, че съм тук. Моля ви. Кажете й, че Макс е тук.

Макс? Луси я зяпна сащисано. Това беше Макс?

Но Панда не изглеждаше изненадан от разкритието на посетителката. Дали бе надянал професионалната си безстрастна маска, или през цялото време е знаел, че обектът на тъгата на Темпъл е жена?

Разбира се, че е знаел. Професионалист като Панда не би пропуснал подобен детайл.

Жената се обърна към къщата и извика:

- Темпъл! Темпъл, аз съм Макс! Не прави това. Излез и говори с мен!

Болката й бе толкова осезаема, че сърцето на Луси се сви. Със сигурност Темпъл я е чула и ще излезе. Но къщата остана безмълвна - нямаше нито звук, нито движение. Вратата не се отвори. Луси повече не можеше да издържа. Заобиколи къщата и влезе през плъзгащите се врати.

Откри Темпъл в спалнята й на горния етаж, застанала пред прозореца, откъдето можеше да вижда алеята за коли, но без нея да я видят.

- Защо й трябваше да идва тук? - В гласа прозвучаха едновременно яд и болка. - Мразя я.

Всичко, което Луси не разбираше, сега й се изясни.

- Не, не я мразиш. Ти я обичаш.

Темпъл се завъртя толкова рязко, че кичур от косата й се измъкна от шнолата. Всеки мускул в претренираното й тяло се напрегна.

- Ти пък какво знаеш за това?

- Зная, че това те измъчваше през цялото лято.

- Ще се оправя. Въпрос на време.

- Защо се разделихте?

Ноздрите на Темпъл се издуха.

- Не бъди наивна. Мислиш ли, че искам целият свят да узнае, че аз... аз съм се влюбила в друга жена?

- Едва ли ще бъдеш първата треньорка на знаменитости, която разкрива тайните си. Съмнявам се, че това ще съсипе кариерата ти.

- Ще съсипе мен.

- По какъв начин? Не разбирам.

- Аз не искам да бъда такава.

- Лесбийка?

Темпъл потръпна.

Луси вдигна ръце.

- За бога, Темпъл, добре дошла в двайсет и първи век. Хората се влюбват.

- Лесно ти е да го кажеш. Ти си се влюбила в мъж.

За миг Луси си помисли, че тя говори за Панда, но сетне осъзна, че Темпъл навярно имаше предвид Тед.

- Ние невинаги избираме в кого да се влюбим. Много жени са лесбийки.

Устните на събеседницата й се извиха, а в очите й заблестяха непролети сълзи.

-- Аз не съм от многото жени. Аз съм Темпъл Реншо.

- И това те поставя над обикновените хора?

- Аз не се задоволявам с второ качество. Така съм устроена.

- Наистина ли мислиш, че Макс е второ качество?

- Макс е прекрасна - заяви тя яростно. - Най-добрият човек, когото познавам.

- Тогава какъв е проблемът?

Темпъл упорито мълчеше, но Луси нямаше намерение да отстъпва.

- Хайде, кажи го.

- Не е нужно. Политическата коректност не променя действителността. Хомосексуалността е дефект. Недостатък.

- Разбрах. Ти си прекалено съвършена, за да бъдеш хомосексуална.

- Повече няма да говоря с теб за това.

Луси бе преизпълнена с жалост към нея. Стандартите, които Темпъл бе наложила за себе си, бяха непостижими за когото и да било. Нищо чудно, че беше нещастна.

По чакъла изхрущяха гуми. Темпъл затвори очи и се облегна на завесата. Луси погледна през прозореца.

- Поздравления. Най-добрият човек, когото познаваш, току-що си замина.

Панда режеше едно мъртво дърво, наежен и готов за битка, когато Луси излезе да поговори с него.

- Навярно смяташ, че е трябвало да ти кажа и за Макс? -процеди той.

- Да, но разбирам, че си длъжен да пазиш поверителната информация за клиента си. Зная...

Силен грохот се разнесе от къщата. Той захвърли триона и хукна натам. Луси затича след него. Когато стигна до преддверието, над главата й се чу силно тупване, после нещо тежко се удари в пода. Луси се стрелна след Панда нагоре по стълбите.

Темпъл стоеше насред гимнастическата зала, с безумен поглед в очите й, разрошени коси, а наоколо се въргаляха отломките от кралския й затвор. Преобърната лежанка за вдигане на тежести, разпилени постелки за пода, зееща дупка в стената. Темпъл бе грабнала петкилограмова гира и тъкмо се канеше да я метне през прозореца, когато Панда сграбчи ръката й.

Това беше битка между боговете. Херкулес срещу разбесняла се амазонка. Но колкото и да бе силна тя, той беше много по-могьщ и не му отнеме много време да я притисне към гърдите си.

Цялата й ярост се бе изляла. Когато той най-после я пусна, тя се скупчи в краката му. Панда метна безмълвен поглед към Луси, умолявайки я за помощ, и тя направи единственото, което й хрумна.

Нейният хляб бе скрит в кабинета, откъдето Панда можеше да го вземе. Беше го изпекла същия следобед в къщата на Бри. Отнесе го в кухнята, разви го, отряза хрупкавия крайшник и го топна в буркана с мед, скрит в шкафа.

Темпъл се бе свлякла до стената, отпуснала глава върху ръцете си, обвиващи коленете. Луси коленичи до нея и и подаде къшея хляб.

- Изяж това.

В зачервените и насълзени очи на Темпъл се мярна болка от предателството.

- Защо ме саботираш? - промълви тя дрезгаво.

- Това не е саботаж. - Луси се напрягаше да намери подходящите думи. - Това е... това е живот.

Темпъл го изяде. Не го излапа лакомо наведнъж, а бавно, наслаждавайки се на всяка хапка. Докато Панда стоеше облегнат на рамката и наблюдаваше, Луси седеше със скръстени крака до Темпъл, опитвайки се да измисли какво да каже. Накрая реши да не казва нищо.

- Беше хубаво - тихо отрони Темпъл. - Може ли още малко?

Луси се замисли за миг.

- Не, но довечера ще приготвя вечеря.

Раменете на Темпъл се отпуснаха примирено.

- Повече не мога така.

- Зная.

Темпъл зарови лице в шепи.

- Всичко ще рухне. Всичко, за което съм работила.

- Не и ако ти сама не го пожелаеш - рече Луси. - Ти оправи тялото си. Сега трябва да оправиш главата си. - Тя стана и се извърна към Панда. - Ще се върна след час. Отключи килера.

20.

В къщата бе тихо, когато Луси се върна от града. Разопакова продуктите и извади малката скара с дървени въглища от багажника на колата на Панда. Докато въглищата се разпалваха, тя постла стара покривка върху масата за пикник, подреди чиниите от различни сервизи и изчисти четири кочана царевица.

Върна се в кухнята, наля си пълна чаша вино и разви прясната пъстърва - слава богу, изчистена и без глави - която бе купила на пристанището. Напълни пъстървата със спаначени листа, див лук, който набра в задния двор, и няколко резенчета лимон. След като намаза пестеливо рибата със зехтин, я подреди върху един поднос, докато чакаше да се разгори скарата. Не беше сигурна дали постъпва правилно, но знаеше, че Темпъл повече не можеше да продължава да живее така - обсебена, изтерзана и осъдена да качи обратно всичките килограми веднага щом напусне този „остров на дебелите“, който сама си бе създала.

Панда се появи, докато тя режеше салата, към която реши да добави кедрови ядки, резенчета зряла круша и трошички от забраненото сирене фета.

- Наистина ли мислиш, че идеята е добра ? - попита той.

- Имаш ли по-добра?

Той наблюдаваше мрачно, докато тя смесваше лекия дресинг от зехтин и няколко капки оцет балсамико.

- Защо изобщо приех тази работа?

- Защото си и задължен. - Тя му подаде подноса с пълнената пъстърва. - Скарата е на двора. Гледай да не я прегориш.

Той се втренчи в пъстървата с леко озадачено изражение.

- Приличам ти на мъж, който знае как да пече на скара?

- Само не ги боди с вилицата, преди да са готови да ги обърнеш. Сам ще налучкаш как се прави. Заложено ти е в мъжката природа.

Той се изсули навън, мърморейки под нос. Луси провери дали е завряла водата за царевицата. Вместо да саботира диетата на Темпъл, тя искаше да събуди сетивата й за нещо друго освен за лишения.

Темпъл се потътрузи в кухнята с провиснала коса и зачервени очи - приличаше повече на кухненска помощница, отколкото на Злата кралица. Луси й наля половин чаша вино от току-що купената бутилка совиньон блан и мълчаливо й я подаде. Темпъл я поднесе към носа си, вдъхна, после отпи малка глътка. Затвори очи и се наслади на вкуса.

- Тази вечер ще вечеряме отвън и искам цветя за масата. -Луси й подаде малка кръгла синя керамична ваза, която приличаше на творението на някой гимназист. - Огледай се из двора и намери нещо.

Темпъл бе прекалено изтощена, за да протестира.

Върна се с китка от листа от хоста, див морков и няколко стръка китайско слънце. Напълно очаквано, крайният резултат от усилията й не съответстваше на високите й стандарти и

Темпъл беше недоволна, но Луси не можеше да си представи аранжировка, която да подхожда повече на избелялата червена покривка и разнородните чинии.

Поставената под дъба маса за пикник гледаше към езерото. Панда седна на пейката срещу Луси и Темпъл. Луси бе сервирала на себе си и Темпъл по един кочан варена царевица, а в неговата чиния имаше два.

- Забравих да купя масло - излъга тя. - Опитай това вместо него. - Посочи към резените лайм, подредени в детска пластмасова чинийка, изрисувана с героите от „Улица Сезам“.

Както се надяваше, експлозивната сладост на царевицата, съчетана с острия вкус на прясно изстискания лимонов сок и щипка морска сол, компенсираше напълно липсата на масло. Луси искаше да нахрани душата на Темпъл, без да навреди на тялото й. Въпреки че отгоре рибата малко бе поизгоряла, Панда се бе справил със задачата и отвътре пъстървата беше сочна и много ароматна.

- Господи, колко е вкусно. - Темпъл произнесе думите като молитва.

- Амин. - Панда се бе заел с втория кочан царевица и ядеше много по-акуратно от Темпъл или Луси.

Темпъл огледа своя кочан, за да се увери, че не е пропуснала някое зрънце.

- Как се научи да готвиш така?

Луси нямаше желание да описва уменията на майстор готвачите на Белия дом.

- С опити и грешки.

След като Темпъл най-накрая лапна последната кедрова ядка, която дълго бе гонила в празната чиния с влажния си пръст, се вторачи в Луси с неподправено любопитство.

- А теб какво те е грижа за всичко това? Всички знаем, че аз съм луда. Защо те интересува какво ще се случи с мен?

- Защото колкото и да е странно, се привързах към теб. - Освен това опитите да реши проблемите на другите хора й помагаха да не мисли за своите. До крайния срок за предаване на книгата оставаше по-малко от месец, а тя не бе написала нито една страница от материала, за който я бе помолил баща й, дори не и се мислеше как ще се върне на работа и почти не бе разговаряла с членовете на семейството си. Единствените й успехи се ограничаваха до печенето на много хляб, усъвършенстването на карамелените бонбони с мед и безперспективната любовна афера с мъж, когото използваше за сексуална утеха.

- Луси през целия си живот се е грижила за другите - заяви Панда. - Това е в кръвта й. - Той я погледна изпитателно и тя се почувства неудобно. - Спасила е малката си сестричка. Събрала е родителите си. По дяволите, ако не е била Луси, може би майка й нямаше да стане президент. - Отпъди една муха. -Може да се каже, че когато е била на петнайсет, Луси е променила хода на американската история.

Мнението му за нея я притесни още повече и тя стана от масата.

- Какво ще кажете за десерт?

- Има десерт? - Темпъл го изрече така, сякаш току-що бе научила, че великденският заек съществува.

- Животът трябва да се живее.

Луси се върна от кухнята с блокче черен шоколад, което раздели на три малки парчета.

- На него даде повече - нацупи се Темпъл, после побърза да добави: - Забрави, че съм го казала.

Но докато Луси и Темпъл дъвчеха бавно лакомството, парченцето шоколад на Панда остана недокоснато. Той смачка салфетката и я хвърли върху чинията.

- Подавам оставка.

Шоколадът заседна в гърлото на Луси. Сривът на Темпъл... храната, която Луси бе приготвила... Той бе намерил идеалното извинение, което търсеше, за да замине от острова и същевременно да избяга от нея.

- Как ли пък не, по дяволите. - Темпъл облиза шоколадовото петно от пръста си.

- Ти ме нае, за да те пазя от подобни неща - рече той спокойно. - Сирене, шоколад, царевица... Не се справих с работата.

- Работата ти се промени.

От спокойствието му не остана и следа.

- И как точно се е променила?

Тя махна неопределено.

- Ще го реша.

- Забрави! - Той скочи от стола и профуча през двора към мястото си за мрачен размисъл.

Когато изчезна нагоре по стръмния склон, Темпъл погледна Луси.

- Ако искаш да заковеш този тип, трябва да действаш по-бър-зо. Времето ти изтича.

- Да го закова? Не желая да го заковавам.

- Сега кой се крие от истината? - Темпъл посегна към шоколада, който той бе оставил, сетне размисли и го избута по-на-далеч. - Патрик Шейд те обожава, въпреки постоянното му мърморене. Той е един от най-сексапилните мъже на планетата. Освен това е почтен, грижовен и достатъчно изчанчен, за да е интересен. Ти си влюбена в него.

- Не съм!

- И сега кой се нуждае от психар?

Луси преметна крака през пейката и грабна чинията си.

- Това е благодарността, задето те нахраних с истинска храна.

- Освен ако не искаш да изгубиш най-готиния мъж, когото някога си срещала, ти препоръчвам да се вземеш в ръце и да се включиш в играта.

- Няма никаква игра. Освен това Тед Бодин е най-готиният мъж, когото някога съм срещала.

- Сигурна ли си за това?

Луси се втурна към къщата.

- Ти разчисти масата! - извика през рамо. - Аз отивам в града. И повече никакви тренировки за тази вечер.

Заведението „Компасът“ се намираше на една пряка от булевард „Бийчкомбър“ - стара, очукана едноетажна постройка с рибарски мрежи върху фасадата и медни корабни фенери от двете страни на вратата. Табелата обещаваше: ЖИВА МУЗИКА И ЩАСТЛИВ ЧАС, ПРОДЪЛЖАВАЩ ЦЯЛ ДЕН.

Да е влюбена в Панда! Пълна глупост. Луси отлично знаеше разликата между истинската любов и краткотрайната авантюра.

Вътре миришеше на бира и панирани пилешки крилца. По стените висяха още рибарски мрежи в компанията на пластмасови лодки, фалшиви компаси, копия на корабни рулове и колекция от сутиени. Дървените маси бяха събрани една до друга, така че в дъното да остане място за музикантите. Барът, любимо място на младежите, почиващи на острова, току-що бе започнал да се пълни.

Докато отпиваше от коктейла „Маргарита“ с диня, Луси наблюдаваше как музикантите настройват инструментите си.

Откъде на Темпъл бе хрумнала подобна мисъл? Само защото Панда е секси? Много мъже бяха такива, е, не чак толкова - определено не чак толкова - но любовта е много повече от секс. Любовта предполагаше общи интереси, непринудено общуване, споделянето на едни и същи ценности. Добре де, между тях двамата имаше нещо от това - даже много - но...

Тя изпита облекчение, когато един хлапак с мускулестото телосложение на спортист се приближи до нея.

- Как се казваш, красавице?

- Известна съм като Вайпър.

- Като чистачки за коли21? - Тоя явно вече беше доста под-пийнал, защото гръмко се засмя, пръхтейки като магаре.

- Не - отвърна тя. - Като Вайпър-ако-ме-вбесиш-ще-ти-из-ритам-задника - изпръхтя на свой ред тя и го измери застрашително с поглед.

След като натрапникът подви опашка и се омете, я осени прозрението, че с дредовете, татуировките и нахаканите приказки тя може би плаши повечето мъже, което донякъде възпрепятстваше постигането на целта, заради която бе дошла тук. Но докато гледаше как мускулестият хлапак се отдалечава, трябваше да признае, че се чувства доволна, задето добричката Луси Джорик може да уплаши някого.

Беше надянала пълно готическо бойно снаряжение: мини-атюрна черна поличка, която едва покриваше задника й, асиметричен топ с едно рамо, украсен с гумени и метални халки, и единственият й чифт обувки - черно сабо с големи кабари на платформата. С цялото великолепие на изложените на показ татуировки, халките на носа и веждата, плътната черна очна линия тя определено изпъкваше сред тълпата от студентки в симпатичните си къси шортички и джапанки.

Погледът й се плъзна по мъжката глутница: голдън ретривър, хрътка, питбул и двойка мелези. Всички я наблюдаваха. Луси едва не помоли за разрешение да се присъедини към тях, когато си спомни коя е.

- Аз съм Вайпър. - Тръшна чашата с бира и се настани на единствения празен стол. - Каквито и истории да сте чули за мен, навярно са истина.

По дяволите, къде беше тя? Към полунощ Панда бе проверил всеки бар в града, преди да си спомни за „Компасът“. Луси бе взела колата му, така че се наложи да дойде с катера, оставяйки Темпъл сама. Нищо чудно Темпъл да омете всичкия шоколад, който Луси бе купила. Вече не му пукаше.

Огледа тълпата и веднага я забеляза. Танцуваше пред музикантите с мършав, дългокос хлапак, който приличаше на младия Еди Ван Хален. Ако, разбира се, това търкане на тазове можеше да се нарече „танц“. И соло и бас китаристът изпълняваха само за нея кавър на песента на Бон Джоуви „Бегълка“. Тя приличаше на корава гангстерка, опасна, почти малолетна в кичозния си топ и още по-кичозното сабо. Полата и не беше по-голяма от носна кърпа и оставяше открити почти целите й крака с новата татуировка във вид на змия, обвиваща единия й прасец, извила зъбатата си глава към надпис „Нирвана“. Трудно можеше да се повярва, че преди два и половина месеца тази жестока мъжеядка е носела перли и се е подготвяла да свие блажено домашно гнездо с най-уважавания мъж в Тексас.

Самият той привличаше достатъчно внимание, но Панда отдавна бе изгубил интерес към студентките. Песента свърши. Тя обви ръце около шията на младия жребец, притисна се към него и целуна кучия син. Дълго и страстно.

Панда се промуши през тълпата и потупа келеша по рамото.

- Изчезвай.

Тя извърна глава, достатъчно, за да повдигне към него веждата с фалшивия пиърсинг, сетне се вкопчи още по-плътно в шията на никаквеца и притисна устни към ухото му.

- Не му обръщай внимание. Той не е толкова як, колкото изглежда.

Панда се взря в хлапето за не повече от една-две секунди и то загря, че последното беше опашата лъжа. Побърза да се освободи от прегръдката на Луси.

- По-късно, става ли?

Луси го погледна как се отдалечава, после се вторачи свирепо в Панда.

- Махай се! - изкрещя тя, надвиквайки музиката. - Аз съм пияна и тъкмо възнамерявах да се понатискам с него и да го изчукам.

Той скръцна със зъби.

- Поздравления. Както си го подкарала, много скоро ще изпълниш списъка си.

Луси тропна със сабото с кабари.

- Мамка му, той си тръгва, а аз смятах да преспя с него. Сега ще трябва да се задоволя с Хрътката.

На куково лято. Панда нямаше представа кой е Хрътката, знаеше единствено, че този дявол в женски образ тази вечер нямаше да спи с никой друг, освен с него.

- Ето каква е играта, бейби... Аз не деля с никого своята жена.

- Аз не съм твоята жена! - кипна тя. - Нито пък съм ти бейби!

Той я целуна, преди тя да успее да каже още нещо. Имаше вкус на алкохол и канелено червило. Но тя не отвърна на целувката, както той искаше. Вместо това го ухапа за долната устна и се отдръпна.

- Добър опит, Патрик, но тая няма да я бъде. Аз купонясвам с новите си приятели, а ти не си поканен.

- Задръж малко. Ти ми каза, че искаш да се натискаш на публично място.

- А ти каза, че с теб няма да стане.

- Размислих. - Не го биваше по танците, но това, което правеше тя, едва ли можеше да се нарече танц, затова Панда я придърпа към себе си.

Тя отказва да се включи.

- Първо ми купи едно питие.

- Пила си достатъчно.

Луси заби пети в пода.

- Няма питие, няма танц. Донеси ми „Камикадзе“22.

Панда стисна зъби и се отправи към бара.

- Забъркай ми нещо, което има вкус на „Камикадзе“ - поръча той на барманката, която приличаше на надзирателка от женски затвор. - Но без алкохол.

- А ти какъв си? - озъби се тя. - Някаква религиозна откачалка?

- Просто направи проклетото питие.

Крайната смес имаше вкус повече на портокалов сладолед скрежко, отколкото на истинско „Камикадзе“, но Луси може би нямаше да забележи. Видя, че се е сгушила в скута на някакъв тип. Младокът беше висок и почти комично кльощав, с дълъг нос и още по-дълъг врат. Хрътката.

Панда купи за себе си бира и се отправи с ленива крачка към масата. Хрътката го видя и толкова бързо скочи, че едва не я изръси на земята. Панда кимна към него и подаде на Луси питието й.

- Виждам, че пак си се захванала със старите номера, бейби!

Тя му метна отровен поглед.

- Единствен съвет, момчета... - Той отпи от бирата. - Проверете портфейлите си, преди да си тръгне. Тя не може да се контролира.

Докато те пребъркваха джобовете си, той остави бирата и я повлече към дансинга, където бандата дрънкаше фалшиво някаква балада. Тя му се ухили мазно.

- Не е нужно да се натискаш с мен. Както ти казах, вече го направих. С двама от тях.

- Впечатлен съм. - Той обви длани около стегнатото й дупе и приближи устни към ухото й. - Какво ще кажеш за едно яко чукане на публично място? И това е в списъка ти, нали?

- Не е, но...

Той я стисна по-силно.

- Би трябвало да го прибавиш.

Надяваше се, че тя поне малко ще се засрами, но не видя никакви признаци на смущение. Панда я притисна към стената редом с дървения кит и яростно я целуна. Този път тя откликна. Обви ръце около шията му, където им беше мястото. Изглеждаше леко замаяна или може би неговата глава се въртеше. Подръпна ухото й с устни.

- Да се махаме от тук.

Луси реагира така, сякаш бе излял кофа с ледена вода върху главата й.

- Няма начин, пич. Аз оставам.

- Я си помисли пак, пич - парира той. - Идваш с мен.

- И как точно ще ме принудиш?

Тя беше права. Колкото да му се искаше, не можеше да я метне през рамо и да я понесе през тълпата, без да привлече вниманието на неколцина добри самаряни ведно с надзирателката на женския затвор зад бара, която навярно бе скрила някъде пистолет.

Луси се отдалечи, въртейки задник. Намери друга маса, зад която се бе настанила по-зряла и по-опасна публика. Чашата преля. Тя беше голямо момиче и щом си търсеше белята, можеше да върви по дяволите.

Започна да си проправя път към вратата, после спря. Някои от жените я разглеждаха прекалено изпитателно, навярно не им харесваше мъжкото внимание, което тя привличаше. Но не бе изключено да се опитват да си припомнят лицето й и ако това се случи... Панда си представи как трескаво се вадят мобилни телефони, щракат камери, хората се тълпят около нея...

Поръча чаша сода, облегна се на бара и впери поглед в нея, докато мъжете около масата не се почувстваха неудобно и спряха да говорят с нея. Тя опита късмета си на друга маса, но погледът му беше твърд и непреклонен, така че там също не я посрещнаха особено радушно. Вместо да миряса, тя приближи към него, този път зарязала всякакво въртене на задника. Стъпките й бяха твърди, погледът - нетрепващ. Под целия този грим тя приличаше на жена, която знае как да накара светът да играе по свирката й.

- Благодарение на това, което ми поръча, напълно изтрезнях - процеди с убийствена сериозност. - Зная точно какво правя и твоята закрила не ми е нужна. - Вирна брадичка. - Десетина години съм живяла с охрана. Това ми е повече от доста-тъчно. От сега нататък всичко между нас приключи. Искам да си тръгнеш.

Завладя го заслепяваща ярост, такава, каквото смяташе, че никога няма да изпита. Остави с трясък чашата върху бара.

- Както кажеш, сестричке.

Луси се бе отървала от Панда, но купонджийският й дух бе отлетял. Защо му трябваше да се натресе и да развали всичко? И все пак тя не биваше да избухва така. За всичко беше виновна Темпъл. Нейната самодоволна увереност, че Луси се е влюбила в Панда, я бе накарала да се паникьоса.

Не би могла да е влюбена. Темпъл грешеше. Луси не беше от жените, които се влюбват в един мъж два и половина месеца след като са били влюбени в друг. Още повече не беше от тези жени, които се влюбват в мъж, който бе толкова затворен, че не желаеше да разкрива нищо за себе си. При все това една част от нея се измъчваше, задето му заяви, че се разделят, макар че лятото клонеше към край и той скоро щеше да замине.

Изчака достатъчно дълго, за да се увери, че няма да се натъкне на него навън, и излезе от бара. Паркингът беше пълен.

Тъй като тя бе взела колата му, донякъде очакваше той да е отпрашил с нея, оставяйки я без транспорт, но Панда не го бе направил. Все още бе загрижен за нея. Очите я засмъдяха от напиращите сълзи, макар тя да знаеше, че е по-добре да скъсат сега и завинаги.

Не и се искаше да се прибира, не и се искаше да говори с никого. Погледна към колата, но не можа да се застави да се качи в нея. Ако беше с маратонките, щеше да тръгне пеша, за да проясни главата си, но сабото с висока платформа не беше подходящо за среднощни разходки. И все пак въздухът бе топъл, а на небето грееше пълна луна. Луси се провря между колите и заобиколи страничната стена на заведението, осветена от една самотна лампа.

Сградата бе кацнала на малко възвишение, надвиснало над залива. Ако тя беше собственица на мястото, тук щеше да разположи открита тераса. Вместо това видя два контейнера за боклук, барака за инструменти и строшена маса за пикник. Съдейки по смачканите цигарени кутии и фасовете по земята, това бе любимото място за пушене на персонала на бара.

Тя закрачи внимателно по неравната земя към пейката за пикник и седна. Влажното дърво студенееше под голите й бедра, а въздухът миришеше на езеро и пържено олио. Чу рева на мотоциклети и за миг й се прииска да повярва, че един от тях принадлежи на Панда - нейния личен сър Галахад, дошъл да я спаси от мрачното тресавище на собствените й мисли.

Взря се в светлините на къщите, блещукащи на другия бряг. След скандала му с Темпъл, Луси нямаше да се изненада, ако утре Панда си замине. Но какво ще прави тя? Докога смяташе да остане тук? Представи си как стои на скалата зад къщата, есенните листа падат около нея, после се сипят снежинки. Видя как идва пролетта; после друго лято. Видя как се изнизват годините. Косите й сивееха, лицето й се покриваше с бръчки, странната стара госпожа, която пристигна едно лято на острова и никога не го напусна. Накрая щяха да намерят мумифицираното й тяло под планина от вкаменен домашен хляб.

Тя потръпна. Силен глас я изтръгна от вцепенението.

- Чакай малко. Трябва да пусна една вода.

- Постоянно трябва да пускаш вода.

- Майна ти.

Чакълът захрущя под нечии стъпки. От бара излезе мъж с рошава брада и бандана около главата. Когато спътникът му спря до единия контейнер за смет, брадатият я забеляза.

- Здрасти.

Двамата бяха с ботуши, мърляви дънки и сплъстени коси. Тези мъже не бяха адвокати или училищни наставници, които през уикендите се превръщаха в рокери. Те бяха истински рокери и от нестабилната им походка си личеше, че и двамата са пияни.

Луси Джорик щеше да е изплашена, но Вайпър знаеше как да се справя в подобни ситуации.

- Здрасти и на вас.

- Имаш ли нещо против, ако пусна една вода? - попита брадатият, по-високо от необходимото. - Ако искаш, можеш да гледаш.

Мъжът до контейнера се изкикоти.

- Само ти можеш да намериш мацка на подобно място.

Вайпър не се плашеше лесно, но не беше глупачка. В бара беше прекалено шумно, за да я чуе някой, затова трябваше да приключи по-бързо този разговор.

- Имам по-интересни неща за вършене. - Тя стана от пейката.

Контейнерджията се заклатушка наперено към нея.

- Той ще ти разреши да му държиш оная работа.

Блъсна я силна воня на алкохол и тревогата й нарасна, но Вайпър не показваше страха си.

- Сигурно е толкова малка, че едва ли ще я намеря.

И двамата избухнаха в смях. Макар че коленете й започнаха да омекват, и харесваше да бъде груба непукистка. Това лято не беше напълно пропиляно.

Макар че духовитата й реплика бе открехнала вратата към другарство, което тя не желаеше, двамата пристъпиха към нея.

- Харесваш ми - заяви брадатият.

Контейнерджията имаше тясно, скосено чело и сключени вежди.

- Ела вътре да цапнеш по едно питие с нас.

Тя преглътна.

- Става. Да вървим.

Но те не помръднаха, а от вонята на алкохол и пот й се повдигна.

- Имаш ли си някой? - Брадатият се почеса по корема, както правеше Панда, само че този път беше наистина.

- Някоя - изрепчи се тя. - Не си падам по мъже.

Тя си помисли, че е налучкала правилния отговор, но двамата се спогледаха, което никак не я успокои, а брадатият я опипваше с очи.

- Просто не си срещнала подходящия мъж. Не е ли така, Уейд?

- Да бе, сякаш не съм го чувала и преди - успя да изсумти презрително Луси.

Далечната страна на бара бе оградена от ограда, така че тя трябваше да се промуши между двамата, за да стигне до паркинга. Досега никога не се бе страхувала на острова, но в момента не се чувстваше в безопасност, а бойката Вайпър сякаш се топеше пред очите й.

- Да вървим да цапнем онова питие.

- Няма закъде да бързаме. - Уейд, контейнерджията, се по--чеса по чатала. - Скоти, пускай водата.

- Не мога. Надървих се.

От смрадта, разнасяща се от тях, й се доповръща. Сърцето й запрепуска.

- Трябва да пийна нещо - избъбри тя. - Можете да дойдете с мен или да останете тук.

Но докато се опитваше да се промуши покрай тях, мъжът, на име Уейд, я сграбчи за ръката.

- На мен тук ми харесва. - Стисна я толкова силно, че я заболя. - Наистина ли си лесбийка?

- Пусни ме. - Гласът й прозвуча пискливо, цялата й твърдост се стопи.

Един мъж се намеси. Рицар в блестящи доспехи изкрещя откъм ъгъла на бара.

- Ей, там всичко наред ли е?

- Не! - извика тя.

- Гаджето се е натряскало - изкрещя в отговор Уейд. - Не й обръщай внимание. - Хвана я за тила и натисна лицето й в миризливата си тениска, за да запуши устата й.

Нейният рицар в блестящи доспехи не се оказа рицар, а поредният мъж, който не искаше да се намесва.

- Добре тогава. - Луси чу отдалечаващите му се стъпки.

Нямаше го Панда да я защити, нито Тайните служби. Внимавай какво си пожелаваш. Натискът върху главата й не отслабваше. Тя не можеше да вика. Едва си поемаше дъх. Беше съвсем сама.

Опита се да се отскубне. Блъсна мъжа, изви се, но нищо не постигна. Опита се да поеме дъх, но се задави. Колкото повече се съпротивляваше, толкова по-здраво я държеше той. Луси се заизвива по-силно. Ритна го със сабото. От удара го заболя.

- Кучка! Хвани краката й.

Главата й внезапно се оказа свободна, но когато се разпищя, една ръка притисна устата й отзад, извивайки врата й. Единият от тях хвана краката й. Обувките й се изхлузиха, а краката й се отделиха от земята. Писъците изпълваха главата, но безмълвният й протест нямаше да я спаси.

- Къде искаш да я отнесем?

- Зад дърветата.

- Аз съм първи.

- Как ли пък не. Аз пръв я видях.

Щяха да я изнасилят. Повлякоха я, единият държеше краката й, другият стискаше врата й, оставяйки я без дъх. Тя се вкопчи в ръката му, заби ноктите си, но менгемето на шията й не се охлаби. Те я влачеха все по-нататък към дърветата. Луси усети как хватката около глезена й се отпуска. Кракът й задра в земята и нещо остро поряза петата й. Почувства една ръка върху бедрото си. Чу грухтене и ругатни. Тя се опита да поеме въздух, за да извика. Ритна силно.

- Мамка му! Дръж я.

- Кучка!

- Запуши й устата.

- Млъквай, кучко.

Ръце я притискаха, пръсти шареха по тялото й, започваше да губи съзнание...

Изведнъж светът експлодира.

- Пуснете я!

Рокерите я пуснаха на земята и се извърнаха, за да посрещнат тази нова заплаха.

На ръба на припадъка, Луси пое глътка въздух и болка. Като през мъгла видя Панда. Той запрати единия от двамата в прахта. Другият се хвърли към него. Юмрукът на Панда го накара да се олюлее, но мъжът беше достатъчно глупав, за да му отвърне. В отговор Панда го удари с такава сила в корема, че го запокити към близкото дърво.

Това не беше джентълменска схватка. Панда беше убиец и знаеше точно какво прави. Мръсникът на земята се опита да се изправи. Панда настъпи лакътя му. Рокерът зави от болка.

Другият все още бе на крака, а Панда бе с гръб към него. Луси се опита да стане, да извика, за да го предупреди, но Панда вече се извърташе, кракът му се изстреля като снаряд, уцели мъжа в слабините и той рухна на земята. Панда се наведе, сграбчи го за врата и блъсна главата му в дървото.

Рокерът със счупения лакът изпълзя на колене. Панда го улови за ранената ръка, повлече го към дългия склон, спускащ се към езерото и го хвърли във водата. Чу се далечен плисък.

Панда дишаше тежко. Приближи към втория и също го помъкна към водата. Гласът й най-сетне се възвърна, накъсан и немощен.

- Ще се удавят.

- Техен проблем. - Той метна и втория от ръба. Последва още един силен плисък.

Панда се приближи към нея, гърдите му тежко се повдигаха и спускаха, от ъгълчето на устата му се процеждаше струйка кръв. Клекна до нея, ръцете му - толкова безмилостни допреди малко - се движеха нежно по тялото й, от шията до краката и раната на петата.

- Ще те боли - рече тихо, - но не мисля, че има нещо счупено. Ще те отнеса до колата.

- Мога да вървя. - Ненавиждаше се, задето прозвуча толкова немощно.

Той не възрази. Просто я вдигна и я сгуши до гърдите си. Образите не си пасваха - любовникът, когото познаваше, и жестокият професионален убиец, справил се с голи ръце с двама мъже.

Сигурно имаше резервен ключ, защото не поиска нейния, който бе пъхнала в джоба. От бара излезе една двойка и ги зяпна. Той отвори пасажерската врата и внимателно я настани на седалката. Без да бърза, закопча предпазния колан, продължаваше да се грижи за нея.

Не я попита нищо по обратния път до дома, не й натякна каква глупачка е била да дойде тук сама, нито я упрекна за отвратителното й държане към него. Луси не знаеше защо се бе върнал в бара, не искаше да мисли какво щеше да се случи, ако не се бе появил. Сви се на топка до вратата, разтърсена, ужасена, още й се гадеше.

- Имах природен брат - прозвуча гласът му в притихналия мрак. - Казваше се Къртис.

Сепната, тя извърна глава към него.

- Беше със седем години по-малък от мен. - Ръцете му се преместиха върху волана. - Мечтателно, нежно хлапе с развито въображение. - Говореше тихо, докато се носеха по тъмното шосе. - Майка ни или беше надрусана, или скиташе някъде на лов за мъже, затова аз се грижех за него.

Това беше нейната история, но излизаше от неговата уста. Тя отпусна глава върху вратата и заслуша, сърцето й заби по-спокойно.

- Накрая се озовахме в приемни домове. Аз правех всичко възможно, за да останем заедно, но се случваха разни неща, аз растях и започнах да се забърквам в неприятности. Биех се, крадях. Когато бях на седемнайсет, ме спипаха, докато се опитвах да продам половин грам марихуана. Сякаш исках да попадна в затвора.

Тя го разбираше.

- Добър начин да избягаш от отговорност - рече меко.

Той я стрелна с поглед.

- Ти също си носила подобна отговорност.

- Да, но в живота ми се появиха двама ангели хранители. А ти не си имал такива, нали?

- Не. Никакви ангели хранители. - Минаха покрай „Догс енд Молтс“, затворен за през нощта. Тя вече не трепереше толкова силно, ръцете й не бяха конвулсивно стиснати. Той включи дългите светлини. - Къртис бе убит, докато бях в трудововъзпитателно училище.

Тя подозираше, че следва нещо подобно, но от това не й стана по-леко.

- Застреляли са го от преминаващ автомобил - продължи Панда. - Тъй като не съм бил наоколо, за да го пазя, той е започнал да нарушава вечерния час. Пуснаха ме, за да отида на погребението. Къртис беше на десет години.

Ако не бяха Нийли и Мат, това можеше да бъде историята на тях двете с Трейси. Тя облиза пресъхналите си устни.

- И ти все още се опитваш да живееш със случилото се. Въпреки че тогава си бил още дете, все още се обвиняваш. Разбирам това.

- И аз мислех, че ще разбереш. - Двамата бяха сами на тъмния път.

- Радвам се, че ми разказа - рече тя.

- Още не си чула всичко.

От месеци Луси се опитваше да го накара да сподели тайните си, но сега не бе сигурна, че иска да ги чуе.

Панда намали при най-острия завой на шосето.

- Когато донорът на сперма на Къртис разбрал, че майка ми е бременна, й дал петстотин долара и офейкал. Тя обичаше негодника и не потърси адвокат. Къртис беше почти на две години, когато тя най-после осъзна, че голямата й любов няма да се върне. Тогава започна да се друса.

Луси набързо пресметна наум. Панда е бил на девет, когато е започнал да се грижи за брат си. Още тогава е бил закрилник.

- Когато пораснах - продължаваше той, - открих кое е копелето и два пъти се опитах да му се обадя, да му кажа колко е зле синът му. Той се държа, като че ли не разбираше за кого говоря. Заяви, че ще ме пъхне зад решетките, ако продължавам да му досаждам. Накрая открих къде живее и отидох да го видя. -Панда поклати глава. - Не е лесно за едно дете от бедните квартали да се добере до Грос Пойнт с обществения транспорт.

Грос Пойнт? Луси се изправи, обхваната от странно чувство.

- Той живееше в голяма къща, която за мен беше като дворец. Сиви каменни стени, четири комина, басейн и всички онези деца, тичащи в предния двор с водни пистолети. Трите момчета бяха тийнейджъри. И едно момиче. Дори по шорти и тениски, си личеше, че са богати.

Всички парчета от мозайката си дойдоха на място.

- Ремингтън - каза той. - Идеалното американско семейство.

Светлините на фаровете пронизваха нощта.

- Бях вървял поне няколко километра от автобусната спирка - не спираше да разказва той. - Скрих се от другата страна на улицата. Всички бяха стройни, бели, типични американци от висшата класа. Двамата с Къртис бяхме мургави и тъмнокоси като майка ни. - Вляво се мерна затворената фермерска лавка. - Докато ги гледах, пред къщата пристигнаха цяла бригада озеленители, а в каросерията на камиона имаше моторна косачка. В семейството имаше четири деца, а те наемаха чужди хора да им косят тревата.

Панда сви по алеята за коли. Тъмната къща изникна пред тях, не светеше дори лампата на предната врата, за да ги посрещне.

- Намерих още едно скришно място, откъдето да ги наблюдавам, докато играеха в задния двор. Останах там до смрачаванe. - Изключи двигателя, но не излезе от колата. - Имах чувството, че гледам телевизионен сериал. Беше рожденият ден на съпругата му. Навсякъде имаше балони и подаръци, голямата маса със стъклен плот бе украсена с цветя и свещи. На скарата цвърчаха пържоли. Умирах от глад, а те всички изглеждаха така, сякаш нямаха никаква грижа на този свят. През по-голямата част от вечерта той бе прегърнал жена си през рамото. Беше й подарил някакво колие. Не можех да го видя, но по начина, по който тя реагира, реших, че струваше много повече от петстотин долара.

Сърцето й се сви от жал към него. И нещо повече. Нещо, за което Луси не искаше да мисли.

- Най-лошото от всичко е, че продължих да се връщам там. Може би повече от десетина пъти през годините. Стана по-лесно, когато си взех кола. Понякога ги виждах, понякога не. -Пръстите му се вкопчиха във волана. - Една неделя ги проследих до църквата и седнах на задния ред, за да ги наблюдавам.

- Ненавиждал си ги и в същото време си искал да бъдеш част от тях - промълви тя. - Ето защо си купил тази къща.

Той пусна волана и устните му се изкривиха.

- Глупаво решение. Тогава бяха лоши времена за мен. Не биваше да го правя.

Сега Луси разбираше защо той не искаше да променя нищо в къщата. Съзнателно или подсъзнателно, той искаше да живее в музея на техния живот.

Панда слезе от колата и заобиколи, за да й помогне. При все че се чувстваше по-стабилна, беше благодарна, когато й предложи ръка и я поведе към входната врата, а сетне към спалнята.

Той разбираше, без тя да му казва, че няма търпение да отмие мръсотията на онези мъже. Помогна й да се съблече. Пусна водата.

Когато беше под душа, Панда свали дрехите си и влезе при нея. Но нямаше нищо сексуално в нежния начин, по който я изми, подсуши, почисти и дезинфекцира раните по краката й. Нито веднъж не й напомни за това, което му каза в бара, нито я упрекна за поведението й.

Когато я настани в леглото, докосна бузата й.

- Трябва да отскоча до полицейския участък. Къщата е заключена, а Темпъл е на горния етаж. Мобилният ти телефон е на нощното шкафче. Няма да се бавя.

Луси искаше да му каже, че може да се погрижи за себе си, но това щеше да бъде безсрамна лъжа, затова премълча. Вайпър, въпреки цялата й нафуканост, се бе оказала напълно безпомощна.

По-късно се събуди от стъпките му, докато се качваше по стълбата. Погледна часовника. Беше четири и половина. Нямаше го почти два часа. Тя потръпна, когато се опита да се намести по-удобно, но ребрата я боляха, вратът й бе скован, усещаше пробождане в гърба. Но никаква болка не можеше да се сравни с мисълта за това, което беше преживял Панда в детството си.

Накрая се отказа от опитите да заспи и стана от леглото. Той умело бе превързал порязаното ходило и почти не я заболя, докато стъпваше. Излезе на остъклената веранда и се сви на дивана.

Докато небето на изток просветляваше, мислите й се насочиха от Панда към собствената й глупост - последното, за което искаше да размишлява. Но отвратителното преживяване от тази нощ бе разкъсало булото на самоизмамата и й бе показало абсурдността на фалшивия образ, който си бе изградила. Каква горчива ирония - цялата онази разпасаност и войнственото поведение. Никога не се бе чувствала такава глупачка - най-голямата шарлатанка на острова. Когато се наложи да се защити, тя се провали най-безславно. Оказа се безпомощна, хленчеща слабачка, която трябваше да бъде спасена от мъж. Истината остави горчив вкус в устата й.

Намери жълтия бележник. След няколко несполучливи опита, написа кратка бележка. Дължеше му това - и много повече. Нахвърли набързо малко дрехи в раницата и докато слънцето се издигаше над хоризонта, закрачи през гората.

Когато стигна до малката къща, маратонките й бяха мокри от утринната роса, а Бри тъкмо излизаше от пчеларницата. Косата й не бе вчесана, дрехите й бяха измачкани, а лепкавите й ръце бяха разперени по-далеч от тялото. Но тревожният й възглас навеждаше на мисълта, че Луси изглежда още по-зле.

Луси смъкна раницата от рамото си.

- Може ли да остана у вас за известно време?

- Разбира се, че може. - Бри замълча. - Влез вътре. Ще направя кафе.

По-късно същата сутрин, докато Бри беше в лавката, Луси влезе в банята и отряза дредовете от косата си. Застана гола върху белите керамични плочки и грижливо изтърка татуировките със смес от чист спирт и бебешко олио. Накрая и последните следи изчезнаха.

Панда смачка бележката, която тя бе написала, и я хвърли в кошчето. Но това не му помогна да изтрие проклетите думи от ума си.

21.

Благодаря за всичко, което направи за мен миналата нощ. Никога няма да го забравя. Ще остана за известно време в дома на Бри и ще се опитам разумно да премисля всичко. Радвам се, че ми разказа за брат си.

Л.

Какво бе това, по дяволите? Няма нито „скъпи Панда“, нито „искрено твоя“. Посланието беше кратко и ясно. Тя искаше да я остави на спокойствие. Което той щеше да е повече от щастлив да направи.

Затръшна вратата на шкафа, опитвайки се да не мисли какво можеше да се случи, ако миналата нощ не се бе върнал в бара. Когато стигна до лодката в пристанището, вече се бе успокоил достатъчно, за да започне да се тревожи за нея. Реши да я измъкне от онзи бар, без значение какво казваше тя.

Наля кафе в чашата, свястно кафе, защото сам го бе приготвил. Чакаше го работа и Панда си заповяда да отиде в кабинета, където включи компютъра. След като я остави миналата нощ, той отиде в полицейския участък, за да установи кои са двете отрепки, които я бяха нападнали. Знаеше, че водата не е достатъчно дълбока, за да потънат, когато ги хвърли там. И разбира се, много скоро ги откриха да се клатушкат обратно към бара, за да вземат мотоциклетите си. Не беше изненадващо, че имаше заповеди за арест и на двамата, което му помогна да убеди началника на полицията да не намесва името на Луси в разследването.

Панда не можа да се концентрира върху работата и се надигна от стола зад бюрото - бюрото на стария Ремингтън, макар че отдавна бе престанал да мисли за това. Реши да се качи горе в гимнастическата зала и да излее гнева си върху Темпъл. Ако тя не го бе убедила да дойдат тук, нищо от това нямаше да се случи.

Вместо това се отправи към езерото. Бъди най-добрият в това, което умееш, и стой далеч от това, в което не си. В момента прекалено силните му чувства към дъщерята на президента на Съединените щати оглавяваха списъка на нещата, в които никак не беше добър.

Органистът свиреше познат химн, макар че Бри не можеше да си спомни името. Усмихна се на жената, с която бе разговаряла по време на почивката за кафе миналата седмица. Бри бе започнала да обиква мисионерската църква „Милосърдно сърце“. Макар че понякога все още се чувстваше тук като чужда, наситената с емоции служба й действаше успокояващо. Жалко, че Луси не бе дошла с нея тази сутрин, но след като приятелката й изтри татуировките си, Бри подстрига косата й, опитвайки се да скрие местата, където са били отрязаните дре-дове, и сега лесно можеха да познаят Луси.

Когато Бри излезе от пчеларницата и видя Луси да стои там бледа и в синини, си помисли, че Панда я е пребил. Луси бързо разсея заблуждението й, като разказа накратко случилото се в „Компасът“, но не се впусна в подробности и Бри не настоя.

Тоби се обърна на скамейката и тя разбра защо той не се бе размърморил както обикновено, преди да тръгнат за църквата.

- Ти дойде! - прошепна гръмко той, когато Майк седна до него.

- Разбира се, че ще дойда. - Въпреки че температурата наближаваше трийсет градуса, той бе облечен в светлобежово спортно сако, бледосиня риза, с вратовръзка на сини и кафяви райета. Бри не беше сигурна кога точно бе захвърлил големия колежански пръстен и кичозната златна гривна. Тя никога не бе споменала нито за едното, нито за другото, независимо колко й се искаше, но украшенията бяха изчезнали. Освен това той ухаеше великолепно. На приятен крем за бръснене.

Майк кимна учтиво към Бри. Каквито нежни чувства да е изпитвал някога към нея, явно напълно се бяха изпарили. Koгато той се извърна, тя се втренчи изпитателно в него - нещо, което често правеше през изминалите две седмици. Не се чувстваше добре, задето го използваше. Като се държеше приятелски и се преструваше, че е забравила за миналото, единствено за да й помага, когато се нуждаеше от него, тя се превръщаше в най-противната лицемерка.

От вечерта, когато се бе появил в „Догс енд Молтс“ , Майк бе станал чест гост в малкия им дом. Оказа се, че не е толкова трудно да общува с него по време на вечерите. През по-голямата част от времето той разговаряше с Тоби. Държеше се любезно с нея, но това бе всичко. Повече нямаше извинения, нито споменаване на миналото. Той беше от мъжете, които казваха само веднъж каквото имаха да казват и повече не се повтаряха. Бри дори отиде на разходка заедно с него и Тоби на лодката, след като Луси настоя да наглежда лавката.

За нейна изненада, това се оказа най-хубавият й ден от цялото лято. Тримата се гмуркаха заедно в езерото. Майк беше отличен плувец, а Тоби обичаше да се качва на раменете му и заедно да порят водата. Тя наблюдаваше как се движат раменете на Майк, когато хвърляше Тоби във водата, и изпитваше странна възбуда - все едно беше пиленце в яйце, готово да се излюпи и да пробие първата пукнатина в черупката. По-късно същия ден, докато лодката се поклащаше на котвата и тримата омитаха вредната, но вкусна храна, Бри с труд сдържа сълзите си, когато Тоби й напомни да се намаже с още слънцезащитен крем.

Пастор Милър се изправи и поздрави енориашите. Бри и Тоби вече не се нуждаеха от специално представяне, но Майк беше новодошъл.

- Бог ни благослови, че днес те доведе при нас, Майк - каза пастор Милър. - Всички си спомняме колко много ни помогна да купим новия орган.

Вкупом богомолците произнесоха радостно „Амин“.

- Това е най-малкото, което можех да направя след всички ваши гощавки - отвърна непринудено Майк, без следа от неудобството, което изпитваше Бри при първото си посещение в църквата. - Най-добрата църковна храна на острова.

Всички дружески закимаха. Имаше ли поне един, който да не го харесва?

Пастор Сандърс стана и прочете приветствената молитва. Продуктите й се предлагаха в магазина му само от две седмици, но лосионите и медът се продаваха доста бързо и той бе поръчал още - малка поръчка, защото наближаваше Денят на труда, но все пак беше поръчка.

За неин лош късмет, днешната му проповед беше за прошката, което й напомни за Майк.

- Аз съм вярващ - бе казал той. - Вярвам в греха, вярвам в покаянието. Опитах се всячески да изкупя вината си, но това не промени нищо.

- И няма да промени - бе отвърнала тя.

Сега, седнала в това свято място, Бри вече не изпитваше толкова непоколебима увереност в правотата си.

Когато службата свърши, Тоби се залепи за Майк, който омайваше тълпата, както в епископалната църква. Той познаваше всички и всички го познаваха. Представи я на енориашите, с които още не се познаваше, включително и на един от агентите по недвижими имоти, който работеше за него, и на неколцина бивши клиенти.

Накрая дойде време да тръгват и тримата излязоха под палещите лъчи на късното следобедно слънце.

- Може ли да взема Тоби със себе си, за да му покажа новото си куче? - попита Майк, за пореден път забравил молбата й да не й задава подобни въпроси в присъствието на Тоби.

Тоби тутакси грейна. Изоставеното малко кученце бе честа тема на разговорите помежду им. Тоби ревностно се опитваше да убеди Майк да не го дава в приюта на острова. И накрая бе победил.

- Ти трябва също да дойдеш с нас, Бри - заяви той, преди тя да даде съгласието си момчето да отиде. - Нали може, Майк?

Бри подръпна обицата на ухото си, без да поглежда към Майк.

- Аз трябва... да се прибера, за да сменя Луси.

- Луси вече каза, че може цялата сутрин да наглежда лавката - заинати се Тоби.

Отново излизаше, че тя разваля всичко. Дойде й до гуша.

- Прав си. Ще се радвам да видя кученцето.

Тоби се ухили и хукна към тротоара.

- Аз ще пътувам с Майк.

Майк се взря в нея. Беше надянал слънчевите очила, така че тя не виждаше очите му.

- Не е нужно да идваш с нас.

- Знам. - Не можеше да се насили да каже, че й се иска да отиде. - Но Тоби го иска, затова ще дойда.

Майк кимна кратко и побърза да настигне Тоби, оставяйки я да ги последва с колата си.

Разкошната дървена къща на Майк бе разположена на хълм над езерото, в по-малко населения западен бряг на острова. На всеки етаж имаше балкон от полирани греди. Майк ги поведе към задната част на къщата, където в сянката на покрития вътрешен двор бе разположена дълга дървена маса, достатъчно голяма да побере дванайсетина души. Докато се любуваше на гледката към езерото, Майк влезе вътре и след няколко минути се върна с малко кутре - симпатичен мелез с къса козина и притеснително големи лапи.

Бри не можа да сдържи усмивката си, докато наблюдаваше как Тоби се сприятелява с кученцето.

- Интересно как би се почувствал доктор Кинг23, ако знаеше, че куче е наречено в негова чест? - подхвърли тя.

Майк се престори, че приема на сериозно забележката й. Или поне тя си помисли, че се преструва.

- Мартин е невероятно куче. Мисля, че доктор Кинг не би имал нищо против.

- Взел си кучето заради Тоби, нали?

Майк само сви рамене.

Тя се нуждаеше от Майк много повече, отколкото той от нея, затова продължи:

- Той беше разстроен, задето приятелите му няма да се върнат. Благодаря ти за добрата новина. Мартин наистина разсея тъгата му.

Домакинът бе захвърлил спортното сако върху близкия стол. По ризата му нямаше нито една гънка, а под мишниците му не се виждаха потни петна, както би трябвало да се очаква в толкова горещ ден.

- Май трябва да ти кажа, че отново направих нещо, което може да те ядоса - промърмори той, без да я поглежда, докато разхлабваше вратовръзката си. - Исках да има нещо, което да го радва и очаква с нетърпение, затова... - Леко виновното му изражение не вещаеше нищо добро. — Помолих го да се грижи за Мартин, когато отсъствам от острова.

- И какво лошо има в това?

Той свали вратовръзката.

- Работата е в логистиката.

Тя разбра. Майк живееше доста далеч, за да ходи Тоби с велосипеда до къщата му, особено през зимата, а за Бри би било неудобно да го откарва до там по няколко пъти на ден.

- Така че кучето трябва да остане с нас у дома — заключи тя.

- Извинявай - смотолеви той. - Първо трябваше да те попитам.

Бри се застави да кимне, въпреки че огромните лапи на Мартин я плашеха.

- Всичко е наред - рече тя.

Тоби се бореше с кутрето за една пръчка. Момчето доста бе пораснало и единственият му приличен панталон му беше умалял, а и много скоро щеше да има нужда от нови обувки. Тя пропъди потискащите мисли.

- Разкажи ми за къщата си - подкани Майк.

- Тя е една от най-скъпите на острова и една от най-големите... - Той млъкна, обичайният му ентусиазъм го напусна. -Извинявай, нямах намерение да се хваля. Когато си агент по продажби на недвижими имоти, свикваш да говориш със заучени фрази.

Бри беще изненадана, че той е осъзнал колко се е увлякъл, но Майк изглеждаше по-скоро уморен, отколкото засрамен. Тя не разбираше какво се крие зад това, затова го помоли да я разведе из къщата.

Майк подхвърли на Тоби каишка за куче.

- Какво ще кажеш да изведеш Мартин, докато аз показвам къщата на Бри?

Докато Тоби закопчаваше каишката около врата на кутрето, Бри последва Майк през стъклените врати. Двамата пристъпиха в просторна стая със стени, облицовани с дървени греди, високи тавани и масивна каменна камина. Декорът, достоен да краси страниците на списание по обзавеждане, изглеждаше едновременно семпъл по мъжки и уютен; цветовете бяха издържани в шоколадов, канелен и карамелен тон. Върху една от стените висяха старомодни снегоходки, топографски карти и свещници от ковано желязо; друга бе заета от голям панорамен прозорец с изглед към езерото. Кръгла маса за кафе бе разположена пред дълбок кожен диван, покрит с тъкано карирано вълнено одеяло в златисто и черно. На полицата над камината стоеше плетена кошница с подпалки редом с грубо издялана дървена статуетка на черна мечка.

- Красиво е - отбеляза Бри.

- Винаги съм искал да имам дървена къща, като в дълбока северна гора. Хладна и тъмна през лятото. Топла и уютна през зимата.

- Типично за Мичиган - усмихна се тя. - Бих казала, че си постигнал целта си.

- Наех дизайнер. Страхотен тип. Двамата с партньора му идват веднъж в годината и изхвърлят вещите, които съм купил сам. Още не мога да проумея какво лошо има в няколко плаката на „Ю Ту“ или препариран шаран. - В очите му танцуваха весели искри, но когато тя му се усмихна в отговор, той се извърна. - Истината е, че не притежавам това, което ти наричаш първокласен вкус. Сигурен съм, че вече си го забелязала.

Вярно беше. Майк притежаваше само първокласна доброта.

- Къщата е прекалено голяма за ерген - подметна Бри.

- Когато я строих, мислех за голямо семейство. Тогава бях сгоден.

Признанието му я удиви, макар че не би трябвало. Толкова привлекателен и успешен мъж като Майк едва ли би се затруднил да си намери жена - поне такава, която не го е познавала като дете.

- Аз познавам ли я? - полюбопитства тя.

- Не. - Той отмести с крак табуретката, за да не й се налага да я заобикаля. - Семейството й почива през лятото в Петоски. Да разваля годежа, се оказа най-трудното нещо, което съм правил.

- Ти си развалил годежа?

- Помисли, че аз съм зарязаният, нали?

- Не. Съвсем не. - Точно това си бе помислила. - Просто не знаех, че някога си бил сгоден.

- Имахме различни ценности. Тя не харесваше живота на острова, както и повечето от местните ми приятели. Но имаше добри качества.

- Ала недостатъчно, за да се ожениш за нея.

Той не желаеше да говори лошо за бившата си годеница.

- Тя го прие много тежко. Още изпитвам вина за случилото се.

Не се учудваше. Възрастният Майк Муди не обичаше да наранява хората. Може би никога не бе обичал.

Той вдигна ръка, за да разкопчае горното копче на ризата -прост жест, но толкова мъжки, че тя се почувства малко неловко. Това усещане толкова я стъписа, че от устните й се изплъзна въпросът, който никога не би задала при други обстоятелства:

- Много жени ли си имал?

- Много? Не. Колкото и да се наслаждавам на секса, никога не съм спал с жена, към която не изпитвам някакви чувства. Ако това ме прави откачен смотаняк, ще го преживея.

Не го правеше откачен смотаняк; правеше го порядъчен мъж. Но Бри съжали, че той повдигна въпроса за секса. Добре де, тя го бе повдигнала, но не бе нужно той да се впуска в подробности. Тя искаше да вярва, че той...

Не знаеше в какво искаше да вярва и се зарадва, когато мобилният му телефон иззвъня.

- Клиент - рече той, когато погледна дисплея. - Трябва да вдигна.

Той се оттегли в съседната стая. Тя разгледа разместената купчина книги върху масата. Джон Стайнбек, Кърт Вонегът, две мотивационни книги и Библията. Имаше няколко новинарски списания, „Спортс Илюстрейтид“, „Джентълменс Куотър-ли“. Всички изглеждаха четени и Бри си спомни как Майк често увличаше Дейвид в разговори за книги.

През стъклените врати тя можеше да вижда как домакинът говори по телефона. Той бе единственият мъж, който бе неизменен пример за подражание в живота на Тоби, почти като по-голям брат. Или баща. Бри вече не се съмняваше в искрената привързаност на Майк към момчето, но колко дълго щеше тя да продължи? Как щеше да реагира Тоби, ако Майк се отдалечи от него?

С всеки изминал ден й ставаше все по-трудно да вярва в преценката си. Вече не беше сигурна дали Майк е искрен, или се ръководи от користни подбуди. Но съвсем точно знаеше какви са нейните користни подбуди... Бодна я угризение на съвестта.

Той приключи телефонния си разговор и се присъедини към гостенката си, но много скоро стана ясно, че много повече се вълнува от завръщането на Тоби и кучето, отколкото да бъбри с нея.

Луси седеше на старата плажна кърпа под черешата в съседната овощна градина, която не се виждаше от къщата. От три дни проверяваше местните новини, но никъде не се споменаваше за намерени тела край морския бряг, затова предположи, че негодниците, които я бяха нападнали, са оживели. Жалко. Днес въртя манивелата на центрофугата за мед, пълни буркани с мед и готви, но преди да се заеме с вечерята, реши да прекара малко време тук и да се полюбува на облаците, мержелеещи се през клоните на дърветата.

Една от пчелите на Бри кацна върху поляната с детелини недалеч от ръката й и заби хоботчето си в сърцевината на едно цвете. Синините от нападението бяха започнали да избледняват, всичко, което бе забулено в мрак, бе започнало да се прояснява. От години тя живееше сякаш в чужда кожа, но и тази, в която се бе напъхала това лято, се бе оказала също толкова чужда. Наистина ли си мислеше, че като си изрисува няколко татуировки и се прави на безстрашна непукистка, някак си ще се превърне в свободната личност, която искаше да бъде? Това лято не беше нищо повече от фантазия. Панда не беше нищо повече от илюзия.

Претъркули се настрани. Ръката й изглеждаше различна без розата, тръните и мастилените капки, като че ли не беше нейната. Тя взе жълтия бележник с девствено бели листа, който лежеше редом. Този път не изпита желание да го захвърли и да се втурне да пече хляб или да плава с лодката по езерото. Младата жена седна, нагласи бележника върху коленете си, щракна химикалката и най-после започна ревностно да пише.

Много от случилото се през онова лято вече е известно на всички. Срещата между мен, Трейси, Нийли и Мат е подробно описана от журналистите, учените, биографите, неколцина писатели, дори бе заснет ужасен телевизионен филм. Но това винаги е била историята на Нийли и Мат, а аз изпълнявах поддържащата роля. Тъй като това е книга на моя баща за Нийли, навярно очаквате нещо подобно, но аз не мога да пиша за майка си, без да разкажа за себе си...

Панда бе увеличил тренировките, за да запълни дните си, докато му се удаде възможност най-после да напусне острова. Когато не вдигаше тежести или не тичаше, той работеше из къщата. Поправи скъсаната мрежа на задната веранда, смени изгнилите первази на прозорците и разговаря по телефона с десетина потенциални клиенти. Днес беше сряда. Луси се бе изнесла едва в петък, но той имаше чувството, че я нямаше от седмици. Няколко пъти ходи с колата до фермерска лавка, но видя само Тоби или Сабрина Уест, никога Луси. Всяка частица от него копнееше да нахлуе в малката къща на съседите и да я довлече обратно тук, където й бе мястото.

Погледна през прозореца. Темпъл отново седеше на пристана. Беше минало толкова дълго време от последната й язвителна забележка, че Панда започваше да се тревожи за нея. През последните дни тя не тренираше много и почти не говореше. Той се нуждаеше от присъствието на Луси в къщата, за да поговори с нея. Да поговори с него. Въпреки всичките й оплаквания, че той никога нищо не й споделял за себе си, тя умееше да чете мислите му, както никой друг.

Ами ако не обърне достатьчно внимание на онова порязано на петата си? Нищо чудно да имаше мозъчно сътресение. Десетки неща можеха да й се случат в онази къщурка и все лоши. Бри знаеше коя е Луси, а той подозираше, че и Майк Муди - също. Беше достатьчно само един от двамата да се обади по телефона и пресата щеше да дотърчи. Той искаше Луси да е там, където може да я наблюдава, по дяволите. И да я отведе в леглото.

Панда винаги е бил моногамен. Беше свикнал дълго време да живее без жена и рано или късно, щеше да привикне и към липсата на Луси. Но не искаше. Искаше да усеща как тя се движи под него, над него, да чува пресекливото й дишане, тихите стонове, молбите й. Искаше да я притиска в прегръдките си. Да я вкусва. Да я разсмива. Искаше да говори с нея, наистина да говори.

Изведнъж се сепна. Тя беше толкова дяволски мекосърдечна. Ако говори откровено с нея, тя навярно щеше да се загрижи за неговото благополучие вместо за своето. А Панда не можеше да го допусне.

Бри се връщаше от лавката към къщата. Луси бе изчезнала, а Тоби я заместваше в лавката. Той горчиво се жалваше, че го експлоатират, но напоследък Бри се бе превърнала в строг и безкомпромисен възпитател и без да й мигне окото, му бе тръснала, че обича да тормози деца.

- Внимавай да не се излъжеш, като връщаш рестото - напомни му тя.

Той я изгледа с един от онези свои многозначителни погледи, тъй като и двамата знаеха, че Тоби е много по-бърз в смятането и по-скоро това можеше да се случи с нея.

Беше стигнала почти до средата на входната алея, когато нещо я накара да спре и да викне през рамо:

- Хей, приятел!

- Какво искаш пък сега?

- Майка ти също много я биваше по математика - рече тя.

Тоби застина за миг, после се извърна.

- Все тая.

Въпреки привидното му безразличие, Бри знаеше, че момчето обича да му разказва за родителите му, и тя бе започнала да споделя с него всяка история, за която се сетеше.

Не си спомняше кога точно бе престанала да посяга към цигарите всеки път когато си помислеше за Дейвид. Болката и онова мъчително чувство на съжаление бяха избледнели толкова постепенно, че тя дори не бе забелязала.

Малко преди да стигне до пчеларницата, чу някакво шумолене. Клоните на един от дебелостволите кленове в края на гората се размърдаха. Този следобед нямаше никакъв вятър, затова сигурно беше катерица, но...

Клоните се разлюляха отново и тя зърна някаква жена - навярно туристка, която се е изгубила? Реши да провери.

Поток от цветисти ругатни достигна до слуха й, докато се провираше между храсталаците и избуялите плевели. Натъкна се на тъмнокоса жена, която се опитваше да откачи пурпурния си клин за йога от шиповете на една къпина. Когато жената вдигна глава, Бри се втрещи, като я позна. Първо цъфва Луси Джорик, а сега Темпъл Реншо? Какво ставаше тук? Побърза да й се притече на помощ.

Жената продължаваше да се бори с бодливия къпинак.

- Защо държите такива зверски трънаци наоколо?

Бри реши да се придържа към непринудения тийнейджьрски стил.

- Ъ, ами може би заради къпините?

Реншо изсумтя, после отново изруга и засмука драскотината върху опакото на дланта си.

Бри я познаваше от „Островът на дебелите“ - риалити шоу, което тя мразеше, но Скот обичаше. Доставяше му удоволствие да гледа как Темпъл измъчва състезателите, докато се хвалеше с идеалната си физическа форма. Лигите му течаха, като зяпаше в захлас онази блудкава психоложка, нагиздена в миниатюрни бикини, която би трябвало да ги консултира. Това се казва секси психарка - постоянно повтаряше той. - Ако и ти имаше като нейните цици, щях да съм най-щастливият мъж на земята.

Вместо да му отвърне, че ако той притежаваше поне капка приличие, тя щеше да бъде най-щастливата жена на света, Бри мълчаливо понасяше обидата.

Темпъл най-накрая се откопчи от къпините. Погледът и се плъзна покрай Бри и се насочи към къщата.

- Търся една приятелка.

Бри тутакси настръхна.

- Приятелка?

- Черна коса. Татуировки. Закръглени бедра.

Темпъл можеше да говори само за Луси - въпреки че Луси имаше страхотни крака - но Бри нямаше намерение да й снася каквото и да било информация.

- Закръглени бедра?

Темпъл си запроправя път през гъсталаците към малката къща, без да чака покана.

- Доста жени имат тлъстини там. Много не на място.

Бри я последва, подразнена от високомерното й държане и в същото време изпълнена с любопитство. Темпъл стигна до двора и огледа кошерите и зреещите домати в градината. Нямаше грим, който да скрие торбичките под очите й, а косата й - дълга и лъскава върху екрана - бе небрежно вързана на конска опашка. Ако питаха Бри, мускулите и сухожилията в горната част на тялото й изпъкваха прекалено, а плътно прилепналият спортен екип подчертаваше неестествено стегнатия корем. Върху телевизионния екран изглеждаше по-добре.

Темпъл огледа драскотината върху ръката си.

- Оставила е бележка в къщата, че се мести тук. Трябва да говоря с нея.

Луси бе споменала за приятелка, която е отседнала в къщата, но без да навлиза в подробности, и Бри бе забравила за това. Разбира се, никога не си бе представяла, че приятелката на Луси може да е Темпъл Реншо.

Темпъл я погледна право в очите.

- Тя тук ли е?

Бри никога не бе умеела да се противопоставя на нападателни и самоуверени хора, но не знаеше дали Луси иска да види жената, или не.

- В момента тук няма никого освен мен.

Темпъл отметна един тъмен кичур, измъкнал се от опашката.

- Добре. Ще почакам.

- Предпочитам да си вървиш.

Неканената гостенка не й обърна внимание. Прекоси двора и се свлече на долното стъпало на стълбите към задната веранда -същото място, където Бри бе прекарала толкова много време.

Бри не можеше да я изхвърли от земята си, затова сви рамене и изрече в стила на Тоби:

- Все тая.

Тоби беше разтревожен. Стъклените украшения, които Бри бе изрисувала със сцени от острова и предлагаше на цена от трийсет и пет долара за бройка, се разпродадоха като топъл хляб, но вместо да спести парите, тя купи още бои. Това беше глупаво. Денят на труда беше след три седмици и след това туристите щяха да си заминат. Тя нямаше време да продаде повече украшения и тогава как щяха да изкарат пари? Това беше най-лошото лято в живота му. Никога повече нямаше да види Ели и Итън. Дори Майк напоследък не се мяркаше. Беше прекалено зает с клиенти.

Един сив сув спря. Вратата се отвори и момчето видя, че шофьорът е Панда. Сега, след като вече го познаваше по-добре, Тоби не се страхуваше толкова от него. Панда му позволяваше да взема лодката и двамата плаваха около залива, дори понякога излизаха в езерото. Освен това Панда бе разрешил на Тоби да му помогне да отсекат едно изсъхнало дърво. Тоби се надяваше, че когато порасне, ще стане готин като Панда. Харесваше му походката на Панда, като на истински корав и як пич, на когото всичко му е наред. Харесваха му тъмните очила на Панда. Никой нямаше да се заяде с тип като Панда.

- Как я караш, приятел? - попита Панда, когато се приближи. - Заработи ли нещо?

- Този следобед шейсет и осем долара.

- Това е добре. - Мъжът се огледа. - Мислех, че днес Луси ще работи в лавката.

Тоби сви рамене.

- Не зная къде е.

Панда кимна, сякаш обмисляше отговора му, макар че Тоби не се сещаше какво има да му мисли.

- Как е тя? - попита той.

- Предполагам, добре. - Коричката на раната върху коляното го засърбя и момчето я почеса.

- Тя нормално ли върви?

- Какво ще рече това?

- Ще рече дали накуцва, или нещо такова?

- Не зная. Предполагам, че не.

Панда прокара ръка през косата си, сякаш нещо се притесни. Държеше се странно.

- Но тя говори с теб, нали?

- Ъхъ.

- Ами... каза ли ти нещо за... каквото и да е?

- Много неща.

- Например?

Тоби се замисли.

- Тя каза, че според нея никой не бива да използва думата „чернилка“, дори ако някой е черен като мен. Брат и Андре е черен. Ти знаеше ли го?

-Да.

- Тя не смята, че повечето от хип-хоп певците са достоен пример за подражание за децата, обаче аз мисля, че са. Те печелят много пари и всичко останало. - Панда продължаваше да се взира в него, като че ли очакваше Тоби да каже още нещо, но момчето не знаеше какво е то. - Тя сложи пюре от сладки картофи в хляба, който опече, обаче пак стана вкусно.

Панда не отместваше поглед от него. На Тоби вече му се щеше той да се махне.

- Освен това каза на Бри, че обича да язди коне.

Панда се приближи до бурканите с мед и се заблещи срещу тях, като че ли не бе виждал нещо по-интересно.

- Тя каза ли нещо за мен?

Зарасналата коричка на раната пак го засърбя.

- Не зная. Май не.

Панда кимна, продължи да се блещи в меда и накрая грабна един буркан. Чак когато седна в колата, Тоби забеляза, че му е платил с двайсетдоларова банкнота.

-Хей!

Но Панда вече беше отпрашил.

Луси чу гласовете още преди да наближи къщата. Надяваше се този следобед да напише още няколко страници, но въпиещата нужда да хапне нещо сладко я бе накарала да се запъти към къщата. Никога не си бе представяла, че ще й бъде толкова трудно да се върне към предишните здравословни навици на хранене. В доброто старо време рядко ядеше, когато не беше гладна, но двата месеца на ,диета“ я бяха пристрастили към храната. Сега, когато се чувстваше неудобно, уморена или нещастна, искаше единствено да се натъпче с нещо. Нищо чудно, че повечето хора бързо възстановяваха предишните си килограми, след като приключеха с диетата.

Гласовете ставаха все по-силни, тя нагласи плажната кърпа под мишницата, спря и се заслуша.

- Вече трябва да тръгваш - чу гласа на Бри.

- Не и преди да видя Луси - тросна се Темпъл.

- Тя замина.

- Не ти вярвам. Вещите й са все още в спалнята в къщата.

Бри се поколеба.

- Защото повече не ги иска.

- Измисли нещо друго. Къде е тя?

- Не съм й бавачка. Откъде да зная?

Луси слушаше изумено как плахата Полска мишка се опълчваше на Злата кралица. Къде се бе дянала онази неуверена жена, с която Луси се бе запознала? Младата жена излезе неохотно иззад дърветата. Темпъл се плесна по бедрата.

- Ето и теб! Бясна съм ти.

- Остави я на мира - наежи се Полската мишка.

Темпъл се приближи към Луси.

- От твоя страна беше адски гадно така да зарежеш Панда, но аз не съм направила нищо и ти нямаше право да зарязваш и мен. Поне за миг помисли ли как ще се почувствам, когато разбера, че си избягала, без да кажеш нито дума? Толкова съм ти бясна, че дори не желая да разговарям с теб!

- Тогава защо си тук? - Бри стисна упорито челюсти.

Темпъл се извъртя към нея.

- Ти не се меси. Това няма нищо общо с теб.

- Това е моята къща, а Луси е моя гостенка. Така че има много общо с мен.

Луси се намеси с неохота.

- Вие двете запознахте ли се? Бри Уест, това е Темпъл Реншо. Темпъл, това е Бри.

- Зная коя е тя - сухо процеди Бри.

Луси я погледна унило.

- Вярваш или не, но Темпъл не е толкова груба, колкото изглежда.

- Да не си посмяла да се извиняваш заради мен! - кипна Темпъл, оглеждайки новата прическа на Луси - благодарение на фризьорските умения на Бри косата й бе подстригана до брадичката, оформена в доста по-приличен стил. - Все още съм ти бясна.

- Разбирам - съгласи се Луси. - И си права. Съжалявам. Трябваше поне да ти оставя бележка.

Темпъл подсмръкна обидено.

- Има защо да съжаляваш. Кога ще се прибереш у дома?

- Няма да се прибере - намеси се Бри твърдо. - Тя остава тук.

- Ти така си мислиш.

Докато ги слушаше как двете спорят за нея, Луси за пръв път от доста време се почувства по-добре. Темпъл се обърна с гръб към Бри. Част от войнствеността й се бе изпарила и веждите й се смръщиха угрижено.

- Какво ти направи той? Разказа ми какво се е случило в онази долнопробна кръчма, в която си отишла, но аз зная, че не ми е казал всичко. - После се извърна към Бри с подчертана любезност. - Би ли била така добра да ни оставиш с Луси да поговорим насаме?

Луси с нежелание сложи край на тяхната караница.

- Престани да й се зъбиш, Темпъл. Тя има пълното право да е тук. Смятах да поговоря с теб, просто не исках заради това да се връщам в къщата.

Не биваше да го казва. Веждите на Темпъл се стрелнаха нагоре в праведен гняв.

- Тогава очевидно нашето приятелство не означава нищо за теб.

- Не е вярно. - Луси постла плажната кърпа под една сянка и седна. Докато вдъхваше приятното ухание на босилека, тя разказа на Темпъл подробности за случилото в „Компасът“. Когато свърши, обгърна коленете си с ръце и ги притисна към гърдите. - Мислех, че съм много корава.

- Не можеш сериозно да се обвиняваш, задето не си могла да сс противопоставиш на онези гангстери - заяви Темпъл.

- Другите жени го правят.

- Само във филмите.

Възмущението на приятелката й й действаше успокоително, но не можеше толкова лесно да се самооправдава.

С едно грациозно движение Темпъл се отпусна на плажната кърпа до нея.

- Не разбирам защо Панда беше толкова пестелив за подробностите.

- Сигурна съм, че става дума за задължението да пази тайните на клиента си. - Луси преглътна надигналата се в нея горчил-ка. - Всъщност той именно така ме възприема. Аз съм негова отговорност.

- Той те е защитил - заяви Темпъл категорично. - Тогава защо си му толкова ядосана?

- Не съм - отвърна Луси. - Ядосана съм на себе си.

- Разбира се. Жертвата е виновна - намеси се Бри.

- Не е така - възрази Луси. - През цялото лято се преструвах, че съм корава непукистка, която от нищо не се страхува. Тъпкано ми се върна, нали?

Темпъл не обърна внимание на последното.

- А какво ще кажеш за Панда? Защо го заряза?

- Защото връзката ни беше фалшива като моите татуировки.

- На мен не ми изглеждаше фалшива. - Темпъл погледна към Бри. - Всеки, който ги види заедно, веднага ще каже, че са родени един за друг.

Това не се хареса на Луси.

- Аз изоставих годеника си пред олтара, а две седмици по-късно скочих в леглото с друг мъж. Колко мило, нали?

- При обикновени обстоятелства не е - отбеляза Темпъл. -Но когато мъжът е Панда...

Луси нямаше да позволи някой да измисля оправдания за нея.

- Време е да разбера кое е истинското в моя живот и кое не е. Панда не е.

- На мен ми изглежда съвсем истински. И ти си влюбена в него.

- Престани да го повтаряш! - извика Луси. - Повярвай ми, това, което изпитвам към Панда, не е любов. - Това чувство принадлежеше на Тед. Тя го боготвореше, а определено не обожаваше Панда. Как може да боготвориш някого, когато единственото ти желание е да разкъсаш дрехите му? Или да сс смееш с него, или да му се зъбиш, или да си разменяте онези красноречиви погледи на идеално разбиране? С Панда тя сс чувстваше като лошата Луси, добрата Луси и Вайпър в едно. Кому бе нужна подобна объркваща, взривоопасна смес?

Бри се надвеси над главите им, спасявайки я от по-нататъш-но обяснение.

- Луси остава тук - заяви на Темпъл.

- Не, няма да остане. - Темпъл скочи на крака. - Искам си я обратно.

- Толкова по-зле за теб. Аз имам нужда от нея.

- Да не мислиш, че аз нямам?

- Чудесно. Можеш да я посещаваш тук, когато пожелаеш.

В очите на Луси запариха сълзи.

- Колкото и да ми приятно да ви гледам как се карате за мен, наистина не бива да го правите.

Бри се отправи към къщата.

- Трябва да проверя Тоби. В хладилника има студен чай. -Спря и се извърна към Луси. - Ти оставаш тук. Не й позволявай да те изнуди да се върнеш там.

В ъгълчетата на устните на Темпъл се мярна усмивка, когато Бри се скри от погледа й.

- Тя ми харесва. - Усмивката й бързо помръкна. - Какво се надяваш да постигнеш с бягството си? Непрекъснато ми повтаряш, че трябва да се изправям лице в лице с проблемите си, а ти какво правиш, когато нещата загрубеят? Любителката на гръмките фрази просто избяга.

- Не се ядосвай.

- Чудесно - намуси се Темпъл. - Щом ще се държиш така, няма да ти кажа на кого се обадих.

- Кажи ми - изрече Луси, защото знаеше, че Темпъл няма търпение да й каже.

- Ти не заслужаваш да знаеш.

- Все пак ми кажи.

Тя й каза и Луси скочи от кърпата.

- Сигурна ли си за това?

Темпъл я изгледа намръщено.

- Мислех, че ще се зарадваш. Нали това искаше? Не съвсем. Но Луси запази мнението си за себе си.

Панда остави на пода отвертката, когато звънецът иззвъня. Единственият човек, когото искаше да види сега, беше Луси, а тя нямаше да звъни. Тъкмо бе свършил битката с кухненската маса и доста се бе изпотил, докато отвинтваше масивните крака.

На път към вратата се намръщи на евтиния морски пейзаж, висящ на стената. Вече бе свикнал картините да изчезват и мебелите да се местят по мистериозен начин от една стая в друга. Защо Луси не се бе отървала от тази цапаница? Но най-лошо от всичко беше неговото прасе. Върху него още се кипреше същият клоунски нос, който тя му бе забучила миналата седмица.

Стигна до вратата и погледна през страничното стъкло. От другата страна стоеше потресаваща блондинка.

Имаше нещо познато в нея, макар той да знаеше, че никога не се бяха срещали. Може би беше фигурата й. Трудно бе да се забрави подобно тяло. Пищни гърди, тънка талия, тесни бедра. И изумителни крака, поне доколкото можеше да ги види.

Докато отваряше вратата, се опита да си спомни къде я бе виждал, но нещо във външността й го озадачаваше. Дългата руса коса не би трябвало да е прибрана в толкова стегнат кок и носеше прекалено много дрехи.

Тогава я позна. Стомахът му се присви.

Тя протегна ръка.

- Вие сигурно сте господин Шейд. Аз съм Кристина Чапман. - Жената наклони глава настрани и се усмихна, сякаш споделяха шега, понятна само на тях двамата. - Доктор Кристи.

22.

Навсякъде жени, и всяка една от тях беше истински кошмар. Темпъл, с мрачните й настроения; доктор Кристи, която навярно бе получила лекарската си диплома по интернет, макар да твърдеше, че е напълно законен психолог; Луси, най-голямата му мъка, отиде да живее от другата страна на гората, в дома на Сабрина Ремингтън, дъщерята на мъжа, когото ненавиждаше.

Девет дена и нито дума от нея. Макар да не спираше да си повтаря, че това, така или иначе, трябваше да свърши, не му ставаше по-леко на душата.

Темпъл слезе долу. Очите й бяха зачервени и го подмина в коридора, без да каже и дума. Не му харесваше да я вижда в това състояние.

- Да отидем да потичаме - рече той рязко.

- По-късно. - Тя се пльосна в креслото във всекидневната и посегна към дистанционното на телевизора.

Не след дълго, тъкмо когато обмисляше откъде да намери маса за новоосвободеното място в кухнята, Панда видя доктор Кристи в задния двор с книга в ръка. По-рано беше плувала, но вместо да надене прочутите си червени бикини, което щеше да е поне малка компенсация за нахлуването й, тя бе навлякла монашески цял бански костюм в бяло-зеленикава тоналност.

Преди да излезе навън, Темпъл се отби в кухнята. Той кимна към задния двор.

- Трябваше да ми кажеш, че си я поканила тук. В моята къща.

- Знаех, че няма да имаш нищо против. - И преди той да успее да разсее заблудата й, тя се шмугна покрай него. - Отивам у съседите.

- Този път свърши нещо полезно.

- Сам я доведи - отряза го тя, преди да затръшне вратата.

Панда го искаше повече от всичко на света, но после какво?

Луси се нуждаеше от приказка с щастлив край, а той не можеше да й я осигури. Ала трябваше да я види, преди да напусне острова, въпреки че нямаше представа какво ще й каже.

През прозореца видя Темпъл да приближава доктор Кристи, която затвори книгата и се изправи. Не можеше да чуе какво й каза Темпъл. А и не го интересуваше. Напоследък почти нищо не го интересуваше.

Луси носеше две чаши със студен чай в лавката, когато се появи Темпъл, следвана от висока, едрогърдеста блондинка, която можеше да бъде само доктор Кристи. Психоложката носеше зелен плажен халат без ръкави върху бански в същия цвят. Русата й коса бе прибрана назад, което подчертаваше идеалните скули и плътните, нацупени устни.

През последните четири дни Луси очакваше нещо подобно, откакто Темпъл й бе казала, че е помолила доктор Кристи за помощ. Луси се бе опитала да я убеди да се обади на някой по-надежден специалист, вместо на психоложката от „Островът па дебелите“, но Темпъл явно бе пренебрегнала съвета й.

Бри седеше зад работната маса, която бе разположила на сянка, и усърдно рисуваше фара на острова върху една от скъпоценните си стъклени украси. Оставаха й по-малко от две седмици, за да ги продаде. Изправи се, когато видя новодошлите.

Темпъл, облечена в обичайния си тоалет, състоящ се от панталон за йога и туника, представи жените.

- Кристи, това е приятелката ми Луси. А това е Бри.

Кристи кимна към Бри.

- Вие сте пчеларката. - После се обърна към Луси. - Нямах търпение да се запозная с вас, госпожице Джорик. Темпъл много ми е разказвала за вас.

- И нищо добро - уточни Темпъл и се разположи върху светложълта от градинските столове.

- Лъжкиня - върна й го Луси и остави чашите върху масата на Бри.

- Права си - промърмори Злата кралица. - Тъжно е да си призная, че моят пример за подражание е една бегълка с наднормено тегло.

- Тя не е с наднормено тегло. - Бри с мъка откъсна взор от устните на Кристи, на които би завидяла всяка порнозвезда.

С наднормено тегли или не, Луси не можеше да си представи да е нечий пример за подражание, макар че със сигурност през това лято бе научила няколко важни урока.

Темпъл я бе уверила, че доктор Кристи няма да съсипе прикритието й. След това върху групичката се възцари мълчание. Кристи разглеждаше продуктите на Бри. Явно тишината напълно я устройваше, което не можеше да се каже за останалите три дами. Темпъл се взираше в краката си, Бри въртеше между пръстите си четката за рисуване, а Луси се опитваше да измисли какво да каже, преди да си спомни, че тя не е екскурзовод, длъжен да развлича тази разнородна компания.

Темпъл скочи от стола и се втренчи в Бри с войнствено изражение.

- Аз съм лесбийка.

Бри примигна.

Темпъл се свлече в стола и отново заби поглед в краката си. Луси пое пресекливо дъх. Тя разбираше това, което Бри не можеше. Това бе първото публично признание на Темпъл.

Сред групата отново се възцари тишина. Темпъл вдигна глава, но избягваше погледите на всички.

- Влюбена съм в жена.

- Ъъ... Поздравления? - Бри го изрече като въпрос, сетне хвърли любопитен поглед към Кристи. - На двете ви?

Темпъл не схвана веднага мисълта на Бри, после потръпна.

- За бога, не е Кристи.

- Това прозвуча доста враждебно - сви неодобрително устни Кристи.

- А на теб какво ти пука? - сряза я Темпъл. - Ти не си лесбийка.

Кристи се настани върху един стол в прасковен цвят.

- Което не означава, че ми е приятно да ме отхвърлят толкова грубо.

Бри стрелна Луси с поглед, в който недвусмислено се четеше въпросът с какви откачалки се е забъркала.

- Извинявай - промърмори Темпъл.

- Извинението се приема - кимна доктор Кристи великодушно. Луси се извърна към Темпъл.

- Говори ли с Макс?

Злата кралица махна пренебрежително с ръка, сякаш въпросът на Луси бе толкова глупав, че не си струваше да си губи времето да му отговаря. Кристи се прокашля. Темпъл погледна към нея и промърмори:

- Макс ми затваря телефона. Жадува за отмъщение.

Луси се замисли.

- Предполагам, че е разбираемо. Какво смяташ да правиш сега? Темпъл се размърда неспокойно на стола и когато заговори, прозвуча така, сякаш бе глътнала буболечка.

- Ще моля да прошка.

Бри скочи от стола и едва не прекатури масата за рисуване.

- Никога не моли! Никога! Това ще погуби душата ти! Доктор Кристи измери Бри със сериозен поглед, напълно контрастиращ с порнографските й устни.

- Каза го така, сякаш говориш от собствен опит.

Бри стисна челюсти в новопридобитото си твърдоглаво изражение.

- Бивш съпруг.

- Искаш ли да ни разкажеш за това? - предложи Кристи. Жените неусетно бяха преминали на „ти“.

- Хей! - намеси се Темпъл. - Ти си моя психоложка.

Кристи махна небрежно с ръка.

- Работя най-добре с групи.

И точно това направи. През следващия час Луси се озова насред групов терапевтичен сеанс, който доктор Кристи проведе с удивително умение. Те засегнаха уроците, които Бри бе научила от унизителната си връзка със Скот, както и обсебеността на Темпъл от съвършенството. Луси се ограничи да сподели вината, която изпитваше, задето толкова много мразеше работата си като лобист. Доктор Кристи я успокои, изтъквайки, че не би било зле хората да се откъснат за известно време от обичайния си живот и да се замислят за бъдещето си. Постепенно Луси осъзна, че доктор Кристи е много добра в работата си - поредният шок в това лято, изпълнено с изненади.

Накрая психоложката заяви, че времето им е изтекло, сякаш това беше обичаен психотерапевтичен сеанс. Луси се опита да бъде тактична.

- По телевизията не виждаме тази твоя страна.

Една от светлите красиво оформени вежди на доктор Кристи се повдигна.

- Да, колибата и червените бикини поставят под съмнение професионализма ми.

- Защо се занимаваш с това? - попита Бри.

- Страдах от булимия, когато бях тийнейджърка - отвърна доктор Кристи спокойно. - Така реших да специализирам психически хранителни разстройства. Приех работата в шоуто „Островът на дебелите“, за да изплащам студентския си заем, като възнамерявах да напусна след първия сезон. Но се влюбих в парите. - Тя кръстоса дългите си стройни крака. - Опитвам се да оправдая оставането си в шоуто, макар да знам, че за продуцентите е много по-важно камерата да снима тялото ми, отколкото да се излъчват консултантските беседи. Но участниците в шоуто имат сериозни емоционални проблеми, а аз съм сигурна, че ако напусна, продуцентите няма да си направят труда да проучат професионалните умения на тази, която изберат да ме замести. Стига да е блондинка и да изглежда страхотно по бикини, ще я наемат. Затова аз оставам.

- Кристи мисли, че ако не беше тя, нямаше да имаме всички тези неизменно успешни сезони през годините - вметна Темпъл язвително.

Кристи я измери с унищожителен поглед.

- Няколкото успешни сезона, които имахме... Когато „Островът на дебелите“ стана популярно шоу, аз използвах властта, която бях придобила, и настоях продуцентите да плащат за сериозни поведенчески консултации. Участниците бяха тотални развалини, след като Темпъл приключеше с тях - обречени на дългосрочен провал, което мисля, че тя започва да разбира. Погледнато реалистично, хора, които работят и имат семейство, нямат възможност да отделят два или три часа дневно за тренировки. А повечето от тях не могат да си наложат постоян-на здравословна диета, без някой да ги надзирава.

Злата кралица се предаде.

- Ще преосмисля подхода си, става ли?

- Крайно време беше. - Доктор Кристи се извърна към Бри. - Разкритието, че Темпъл е лесбийка, променя ли мнението ти за „Островът на дебелите“?

- Тя е прекалено възпитана, за да ти каже истината - рече Темпъл.

- Ти така си мислиш. - Червените коси на Бри заискриха на слънчевата светлина, когато тя вирна брадичка. - Мразех шоуто преди, мразя го и сега.

Кристи кимна.

- Виждаш ли, Темпъл. Земята не е спряла да се върти само защото ти най-после си намерила смелостта да живееш без лъжа.

- Дрън-дрън-дрън - промърмори Темпъл, но без ентусиазъм.

Накрая разговорът премина към по-безобидни теми и когато

доктор Кристи помоли да опита от новия мед на Бри с различни подправки, Темпъл дръпна Луси настрани.

- Кристи е хвърлила око на Панда - изсъска тя, когато се отдалечиха достатъчно, за да не може никой да ги чуе. - Не откъсва поглед от него.

Луси прехапа устна.

- Панда харесва ли Кристи?

- Ти погледна ли я? Кой мъж не би я харесал? Миналата вечер беше разпуснала косата си, а тя никога не го прави, освен ако не е пред камера. Трябва незабавно да се върнеш у дома, за да защитиш територията си.

Луси се взираше втренчено в най-обикновена пеперуда лястовича опашка, сякаш никога не бе виждала подобно чудо на природата.

- Аз нямам никаква територия.

- Ти си глупачка - присмя й се Темпъл.

Но Луси долови загриженост в очите й, само че не беше толкова глупава да го спомене на глас.

- А аз пък си мислех, че си станала по-добър и по-мил човек.

- Има време за това.

Луси вяло се усмихна.

Бри прекара остатъка от следобеда в събирането на мед от натежалите рамки и нямаше възможност да се изкъпе преди вечеря. Луси настоя да измие чиниите и Бри възрази само от приличие. Тъкмо се бе запътила към банята, за да вземе душ, когато чу Майк и Тоби да говорят на предната веранда. Спря и се заслуша.

- Мисля, че трябва да поканиш Бри на среща - чу тя гласа на Тоби. - Зная, че отначало тя никак не те харесваше, но си промени мнението. Видя ли я на вечеря? Тя се смя на всичките ти шеги.

Бри се приближи до завесата, за да чуе по-добре отговора на Майк.

- Аз не бих придавал голямо значение на това - рече той. -Луси също се смя.

- Но Бри се смя повече - настоя Тоби. - И винаги те гледа. Трябва да я поканиш на вечеря или нещо такова. Не в „Догс енд Молтс“, но може би в „Островът“ или в някой друг хубав ресторант.

- Не мога да го направя, Тоби - отвърна Майк с нетипично упорство.

- Защо не?

- Защото не мога. - От кухнята се чуваше потракване на чинии. Столът на Майк изскърца. - Бри се притеснява какво ще се случи през зимата. Тя иска да е сигурна, че ако й потрябва помощ, може да разчита на мен. Ако бях на нейно място, и аз бих се държал по този начин.

А Бри си мислеше, че е толкова умна... Би трябвало да знае, че не е възможно да изградиш такъв успешен бизнес, като този на Майк, ако не умееш да разгадаваш хорските мотиви.

Но Тоби не се предаваше.

- Въпреки това не разбирам защо не можеш да я заведеш на вечеря.

- Защото тя ще се съгласи, дори и да не го иска.

- Ще го иска - настоя Тоби. - Зная, че ще иска.

- Тоби, сигурно ще ти е трудно да го разбереш... - Майк говореше търпеливо, както винаги, когато обясняваше нещо на момчето. - Аз не се интересувам от Бри по този начин.

Той не се интересуваше?

Тя чу стърженето на стола, последвано от тежките стъпки на Майк по верандата.

- Мартин! - извика Майк. - Ела веднага тук! Тоби, тичай да го хванеш, преди да е избягал на шосето.

Бри така и не бе повярвала в равнодушието, което напоследък Майк демонстрираше.

Тя бе разчитала на стабилността му, утешаваше се с мисълта, че - дори Скот отдавна да бе изгубил интерес към нея - Майк вечно ще копнее за нея. Каква глупачка.

Притисна силно ръка към гърдите. Не би понесла още едно отхвърляне, при това от Майк. Сърцето й туптеше учестено под дланта. Тя излезе иззад завесата, бутна мрежестата врата и пристъпи на верандата.

Тоби беше в другия край на алеята с кучето. Майк стоеше на горното стъпало, кичур от светлокестенявата му коса бе паднал върху челото. Висок и внушителен, дори в протритите дънки и бялата тениска с реклама на „Магазинът на Джейк за гмуркачи“, той привличаше погледа, а светлината на лампата на верандата подчертаваше строгия му профил.

Пантите изскърцаха. Тя тръгна към него. Прекоси верандата... Приближи стъпалото...

- Ела с мен - прошепна, докато бесните удари на сърцето отекваха в ушите й.

Той отвори уста. Искаше да откаже?

- Не - изпревари го тя. - Нито дума. - Улови ръката му, повлече го по-далеч от къщата, по-далеч от момчето и кучето, в сянката на дърветата. Движеха я паниката, умората, страхът, че всичко, което бе изградила, ще се изплъзне през пръстите й.

Благодарение на високия си ръст бе свикнала да гледа хората в очите, но сега бе застанала в малка падина и трябваше да вдигне глава, за да го погледне. Дори на сумрачната лунна светлина, процеждаща се през листата, съзря съпротивата в очите му.

- Бри...

Тя обви ръце около врата му, придърпа надолу главата му и заглуши думите му с устни.

Това, казваше целувката й, е, за да ти напомни какво винаги си искал и никога няма да имаш.

Ала когато устните им се сляха, тя бе тази, която си спомни за това, което никога не бе имала. Вярност. Почтеност. Доброта. И нещо не толкова благородно. Въодушевяващо сексуално удоволствие, лишено от срама, който бе изпитвала по време на брака си.

Гореща кръв забушува във вените й, сетивата й се нажежиха. Целувката му бе целувка на мъж, който обичаше да доставя наслада. Едновременно безкористна и еротична.

Той бе възбуден и тя се опиваше от страстта му, от ласките на ръцете му върху бедрата й, които не носеха спомена за безброй други женски тела. Устните му се придвижиха от едната й буза към другата, изпиваха следобедния мед по кожата й. Майк отново завладя устните й, когато тя се притисна към него.

Внезапно той се отдръпна. Само няколко сантиметра, но и това бе достатъчно.

- Бри, не е нужно да правиш това. - Свали ръцете й от врата си. - Аз ще се грижа за теб и Тоби. Не е нужно да ме подкупваш по този начин.

Тя се почувства унизена, бясна, задето той можеше да си помисли такова нещо за нея, макар че имаше пълното право. Истината бе единствената й защита.

- Не беше подкуп.

- Бри, не си го причинявай. - В гласа му прозвуча умора и малко нетърпение. - Не е необходимо.

Тя бе започнала това и би било безсъвестно да излее болката си върху него, но думите изригнаха от устата й като мрачен поток:

- Чуй ме, Майк Муди. Прекарах дълги години да моля мъж за любов и никога повече няма да го направя. Разбираш ли?

- Майк! - извика Тоби откъм къщата. - Майк, къде си?

Майк се взря в нея, очите му внезапно и се сториха остарели и уморени. После се извърна и се отдалечи.

- Тук съм - рече той, излизайки иззад дърветата.

- Какво правеше там? - попита Тоби.

Обувките на Майк заскърцаха по чакъла на алеята.

- Нищо важно.

Бри притисна буза до грапавата кора на дървото, затвори очи и си заповяда да не плаче.

По настояване на доктор Кристи Темпъл намали тренировките до деветдесет минути на ден. Така й оставаше свободно време, което доскоро пропиляваше в безкрайни- терзания от упорития отказ на Макс да говори с нея, но през последните няколко дни всеки следобед двете с доктор Кристи започнаха да идват при фермерската лавка и да прекарват там около час. Луси се присъединяваше към тях, когато приключваше с писането за деня.

Докато Бри рисуваше плажни сцени върху една от стъклените коледни украси, останалите се излягаха върху шарените като великденски яйца столове и съчетаваха групова терапия с откровени разговори по женски. Жените успокояваха Темпъл, страдаща от отхвърлянето на Макс, и увещаваха Луси да се откаже от работата си на лобист. Те не разбираха, че тя се чувстваше задължена към децата, които нямаха нейния късмет. Бри никога не споменаваше Майк, макар че говореше свободно за брака си.

- Толкова е хубаво да имаш приятелки - сподели тя един следобед. - Когато бях омъжена, нямах нито една. Знаех, че приятелките щяха да поискат да им обясня защо продължавам да си затварям очите за изневерите на Скот.

- Сега копелето никога не би ти причинило тази гадост - заяви Темпъл, кръстосвайки глезен върху коляното си.

- Не. - Бри внезапно се натъжи, после тръсна глава и погледна към Кристи. - Днес следобед нямах много клиенти. Сигурна ли си, че не искаш...

- Не! - пресече я Кристи.

Темпъл и Луси се спогледаха, развеселени от поредния опит на Бри да убеди доктор Кристи да облече червените бикини, за да привлече повече клиенти.

- Ти ги облечи! - разгорещено додаде Кристи. - Да видим как ще ти харесат.

- Ако изглеждах като теб, щях да ги облека - отвърна Бри, предизвиквайки я към безпощадна изповед. - Не разбирам защо неустоима красавица като теб страда от такива комплекси към мъжете. Можеш да имаш всеки мъж, когото пожелаеш.

Луси тутакси си помисли за Панда.

Кристи вдигна очилата си на тила. Дори ушите й бяха с идеална форма.

- Така мислиш ти. Мъжете, които ме привличат, не са привлечени от мен.

- Трупове? - подсказа Луси, настанявайки се на празния стол в бледолилавия цвят на зимзелен.

Темпъл се засмя, но Кристи сви нацупените си устни като бла-говъзпитана задръстенячка, криеща се в това божествено тяло.

- Хайде, подигравайте се. Аз обичам мъже с мозъци. Умни мъже, които четат стойностни книги и интересите им надхвърлят бирения пинг-понг. Но такива мъже дори не ме доближават. Вместо това не мога да се отърва от всякакви свалячи - актьори, спортисти, петдесетгодишни милионери, на лов за поредната трофейна съпруга.

Луси потърка мастиленото петно върху палеца си, после реши да става каквото ще.

- А какво ще кажеш за Панда?

- Възхитително изключение - въздъхна замечтано доктор Кристи. - Той прилича на капитан на отбор по бирен пинг-понг, но не е нужно много време, за да разбереш колко е умен. Миналата нощ цял час говорихме за Пучини. Разбира от политика и икономика невероятно добре. И притежава обществена съвест. Знаете ли, че той още работи с уличните банди? Жалко, че емоционално не е на разположение.

- Защото е влюбен в Луси - изтъкна Темпъл.

- Да бе - изрече Луси провлачено. - Затова постоянно идва тук да ме види. - Макар да знаеше, че е по-добре той да стои настрани, не й даваше покой мисълта, че дори не се бе опитал да се срещне с нея.

- Темпъл не ми беше казала за вашите отношения, когато реших да пофлиртувам с него - заяви Кристи откровено. - Аз не крада чуждите мъже.

- Ако наистина искаш мъж - подхвана Бри, - би трябвало да направиш това, което направи Луси. Да се дегизираш. Направи се възможно най-грозна и така обикновените мъже няма да се боят да те доближат.

- За да се направи Кристи грозна, ще е нужен цял холивудски екип по специални ефекти - изтъкна очевидното Луси.

Покрай лавката профуча сребристо субару. Темпъл ахна и се изстреля от стола.

- Какво има? - попита Кристи.

Ръката на Темпъл се стрелна към гърлото.

-Това беше Макс!

- Сигурна ли си? - попита Бри.

Но Темпъл вече летеше към къщата.

Останалите три жени се спогледаха. Накрая Луси изрече това, което мислеха всички:

- Бих дала всичко на света, за да видя какво ще се случи сега.

- Ставаме две - призна Бри. Но точно в този момент спря ван, пълен с жени и деца. Бри погледна тъжно към гората и се отправи към лавката.

Остана само Луси.

- Стой си на мястото - предупреди я доктор Кристи. - Това е лично, само между Темпъл и Макс.

- Зная - промърмори Луси. - Но... - Скочи от стола и хукна по пътеката.

- Постарай се да не те видят! - викна Кристи подире й.

Луси знаеше, че това е лудост. Не искаше да приближава до къщата. Но освен това имаше нужда да вярва в приказките с щастлив край и ако тази беше от тях, искаше да присъства.

Зави по тясната пътека, която водеше към гаража. Движеше се предпазливо, избягвайки изгнилите дървета - зряла жена, загубила разсъдъка си. Надзърна иззад ъгъла на гаража тъкмо когато Макс излизаше от колата. Късата й червена коса бе разчорлена, маслиненозелените шорти до коляното бяха омачкани, както и твърде широката бежова блуза. Темпъл изскочи от гората и замръзна на място. Цялата несигурност, скрита за арогантността на Злата кралица, бе изписана върху лицето й.

- Макс... - Думата прозвуча като молитва. - Макс, обичам те.

Макс не помръдна, непреклонното изражение на лицето й подсказваше, че тя е много по-твърда от любимата си.

- Достатьчно, за да престанеш да се криеш? Или всички онези съобщения, които си ми оставила, са пълни глупости?

- Не са глупости. Наистина те обичам.

- Достатъчно, за да се покажеш на публично място с мен?

Темпъл кимна.

- Достатъчно, за да се оженим? - не се даваше Макс. - Да устроим щур купон? И да поканим всичките ни познати?

Луси видя как Темпъл преглътна мъчително.

- Достатъчно силно, за да го направя - прошепна Темпъл.

Но Макс още не бе свършила. Махна рязко към набитата си фигура.

- Няма да се променям заради теб. Получаваш това, което виждаш, пълни бедра и всичко останало.

- Обичам това, което виждам. Обичам те.

Макс завъртя един от сребърните си пръстени върху ръката си.

- Това ще разруши кариерата ти.

- Не ме интересува.

- Интересува те - рече Макс, но взе да омеква, когато видя сълзите, блеснали в очите на Темпъл.

- Не толкова, колкото обичта ми към теб - отвърна Темпъл.

Макс окончателно се разтопи и двете се хвърлиха в прегръдките си.

Беше доста непривично и малко разтърсващо да гледа как две жени се целуват толкова страстно, но в същото време абсолютно удовлетворяващо. Луси отстъпи назад, за да ги остави насаме.

23.

С изключение на мъжа, разхождащ кучето си, Луси беше сама на плажа. По-малък и по-труднодостьпен от южния, този плаж в западната част на острова се посещаваше най-вече от местни жители, но въпреки че беше събота, заради покритото с облаци небе повечето си бяха останали у дома. Тя се бе разположила на уединено място в подножието на една пясъчна дюна, подпряла брадичка на коленете. Макс беше дошла преди два дни и вчера следобед двете с Темпъл бяха заминали. Тази сутрин и Кристи бе отпътувала. Щяха да й липсват. Може би на това се дължеше меланхоличното й настроение. Тя напредваше с писането и нямаше причина да е потисната заради работата. Към средата на септември щеше да е готова да напусне острова.

Младата жена усети, че някой се приближава. Сърцето й пропусна един удар, когато видя Панда да върви към нея. Тоби сигурно му бе казал къде се намира.

Въпреки че слънцето се бе скрило зад облаците, той носеше слънчеви очила. Беше гладко избръснат, но косата му бе пораснала за последните единайсет дни, през които не го бе виждала. Струваше й се, че са минали месеци. Чувствата, които толкова упорито се бе опитала да зарови, заплашваха да изригнат на повърхността. Тя ги пропъди в най-тъмните глъбини на сърцето си, където не можеха никому да навредят. Докато сърцето й препускаше, той вървеше към нея с бавна, нехайна походка, като турист, излязъл на вечерна разходка.

Дори да бе сърдит, задето е избягала от него, умело го прикриваше. Кимна и огледа по-късата й коса, която, макар и не толкова мастиленочерна, но още не бе възвърнала естествения си светлокестеняв цвят. Нямаше грим, ноктите й бяха изпочупени и два дни не бе бръснала краката си, но се сдържа и не ги подви под себе си.

Двамата се взираха няколко секунди един в друг, но по-дълго, отколкото тя можеше да понесе. Луси отмести поглед и се престори, че изучава три калинки, пъплещи по парче дърво, изхвърлено от водата.

- Дойде да се сбогуваш?

Панда пъхна ръка в джоба на шортите.

- Заминавам утре сутринта. - Зарея поглед към водата, като че ли не можеше да я гледа по-дълго, отколкото изискваше обичайната вежливост. - След седмица започвам нова работа.

- Супер.

Помежду им отново се възцари неловка тишина. Застанал на брега, мъжът с кучето хвърли пръчка във водата и животното заплува след нея. Независимо дали искаше, или не, тя трябваше да му каже някои неща, преди той да замине.

- Надявам се, разбираш защо трябваше да се изнеса.

Той седна на пясъка до нея и вдигна коляно, оставяйки достатъчно голямо разстояние помежду им.

- Темпъл ми го обясни. Каза, че е, защото съм кретен.

- Не е вярно. Ако не беше ти, през онази нощ... - Тя зарови пръсти в пясъка. - Не ми е приятно да мисля за това.

Той взе едно камъче, огладено от водата, и го затъркаля в дланта си. Тревата, обрасла върху дюната, се наклони към него, сякаш искаше да погали косата му. Луси се извърна.

- Благодаря за това, което направи.

- Не е нужно още да ми благодариш - рече той рязко.

Тя потърка ръката си, усети полепналия пясък по кожата.

- Радвам се, че ми разказа за брат си.

- Исках да отвлека мислите ти от случилото се, това е всичко.

Луси зарови още по-дълбоко крака в пясъка.

- Мисля, че преди да заминеш, трябва да разкажеш на Бри за Къртис.

Панда захвърли камъчето.

- Че баща й не е имал съвест? Няма да стане.

- Тя е голямо момиче. Знае, че той е изневерявал на майка й, и трябва да узнае за това. Нека тя да реши дали ще каже на братята си, или не.

Упорито стиснатите му устни подсказваха, че напразно си хаби думите. Луси побутна една шарена морска мида, чувствайки се нежелана като тази соленоводна натрапница край сладководните води на едно от Големите езера.

- След всичко, което се случи, така и не те попитах защо се върна в бара.

- За да взема колата. Бях ти много ядосан.

- През онази нощ се държах като пълна глупачка. Всъщност през цялото лято, докато се правех на смела бунтарка.

- Не си се правела. Ти наистина си смела.

- Не е вярно, но благодаря. - Тя преся малко пясък през пръстите си. - Но има и едно хубаво нещо от цялото това преживяване. Научих, че опитите да се намъкна в чужда кожа няма да ме подобрят.

- А кой е казал, че се нуждаеш от подобряване? - Изрече го с нотка на възмущение, което й подейства успокояващо. - И така си достатьчно добра.

Тя прехапа вътрешната страна на бузата си.

- Благодаря.

Над тях отново надвисна тишина - символ на ужасната бездънна пропаст, зейнала помежду им.

- Как върви писането? - попита накрая той.

- Много добре.

- Това е чудесно.

Отново настъпи мълчание и после той се изправи.

- Трябва да довърша опаковането на багажа. Дойдох да ги кажа, че след като замина, можеш да останеш в къщата колкото пожелаеш.

Това ли беше единствената причина да дойде? Остра болка прободе гърдите и, Луси вдигна глава и видя отражението си в тъмните му очила.

- Чувствам се прекрасно при Бри - промълви сковано.

- Ти обичаш къщата повече от мен. Ако размислиш, ето ключа.

Тя не протегна ръка - не можа да се застави - и той го пусна в скута й. Ключът се приземи върху подгъва на шортите - жълт ключодържател, който сякаш весело й намигваше.

Панда вдигна ръка към очилата, като че ли се канеше да ги свали, но сетне размисли.

- Луси, аз... - Устните му се изтъниха в до болка познатата упорита черта. Панда отпусна ръка върху бедрото и сведе глава. Думите, които излязоха от устата му, прозвучаха толкова грубо, сякаш минаваха през шкурка.

- Ще се пазиш, нали?

Това беше всичко. Той повече не я погледна. Не каза нищо повече. Просто си тръгна.

Пръстите й се свиха в юмруци. Тя затвори очи и ги стисна. Беше твърде гневна, за да плаче. Искаше да се хвърли на гърба му и да го повали на земята. Да удря и да рита. Коравосърдечно, безчувствено копеле. След всичко, което се бе случило, след всичко, което бяха казали и направили, това беше неговото сбогуване.

Луси най-после успя да се добере до паркинга. Метна се на велосипеда и завъртя педалите яростно като госпожица Гълч, отпрашила на колелото си с кучето Тото на Дороти от „Магьосникът от Оз“. Нищо чудно, че той така и не дойде да я види в къщата на Бри. Далеч от очите, далеч от сърцето. Такъв беше Патрик Шейд.

Бри беше в лавката. Щом погледна Луси, остави четката.

- Какво се е случило?

Всичко свърши. Край. Приеми го.

- Живот - отвърна Луси. - Гадост.

- Разкажи ми какво стана.

Луси едва се сдържа да не запокити велосипеда през алеята за коли.

- Имам нужда да се разсея. Хайде да вечеряме в „Островът“. Само ние двете. Аз черпя.

Бри се озърна към лавката.

- Не зная... Събота вечер е. На южния плаж ще има купон с пържена риба и трафикът ще е много оживен...

- Няма да се бавим много. Тоби може да наглежда лавката за два часа. Знаеш колко обича да се прави на важна клечка.

- Вярно е. - Бри наклони глава. - Добре, да вървим.

Луси кръстосваше нервно малката спалня, в която бе настанена. Накрая се застави да отвори миниатюрния гардероб и огледа дрехите, които Темпъл й бе донесла. Но не можеше повече да се издокарва като Вайпър, а нямаше други тоалети. Дори вътре да се намираше старият й вашингтонски гардероб, изисканите костюми и перлите нямаше да й подхождат повече, отколкото зелената туту поличка и войнишките боти на Вайпър.

Накрая се спря на дънки и лека ленена блуза, която бе взела на заем от Бри. Когато потеглиха, Бри спря колата в края на алеята, за да даде последни инструкции през прозореца на шофьора.

- Няма да се бавим дълго. Не забравяй да помолиш клиентите да внимават със стъклената украса.

- Вече ми го каза.

- Наблюдавай кутията с парите.

- Каза ми това най-малко хиляда пъти.

- Извинявай, аз...

- Да потегляме - нареди Луси и посочи към шосето.

След един последен тревожен поглед Бри неохотно настъпи педала на газта.

Луси не беше идвала в града, откакто отряза дредовете в косата си и изтърка татуировките, и Бри машинално избра стол, който бе обърнат с гръб към останалите посетители, така че приятелката й да седи с лице към стената. Но от сватбата бяха изминали почти три месеца, новината вече бе остаряла, а на Луси й беше все едно дали някой ще я познае, или не.

Поръчаха си печурки на скара и салата с ечемик и резенчета праскови. Луси изгълта на един дъх пълната чаша вино и поръча втора. Храната беше вкусна, но тя нямаше апетит, както, изглежда, и Бри. Когато се отправиха обратно към къщата, и двете се бяха отказали от опитите да водят разговор.

Лавката изникна пред погледите им. Отначало не забелязаха, че нещо не е наред. Чак когато наближиха, видяха разрухата.

Тоби стоеше сред море от счупени буркани мед - много повече буркани, отколкото бяха изложени на тезгяха. Той блуж даеше безцелно в кръг, от едната му ръка висеше оплесканото мед одеяло, което Бри постилаше върху тезгяха, а от другата електронна игра. Застина, когато видя колата.

Бри изскочи от колата, без да загаси двигателя, писъкът ся каш разцепи гърлото й:

- Какво е станало?

Тоби изпусна одеялото на земята. Дървените столове лежа ха прекатурени настрани до треските, в които се бе превърнала табелата „Медена въртележка“. Вратата на малкия склад за мед. прикрепен към задната стена, зееше отворена, по лавиците не бе останал нито един от няколкостотинте буркана от новата реколта, които Бри бе подредила тук, за да има по-голямо работно пространство в пчеларницата. Тоби от главата до петите бе оплескан с мед и прахоляк. Струйка кръв се стичаше по ръката му, порязана от счупено стъкло.

- Нямаше ме само минута - изхлипа той. - Не исках...

-Нямало те е? - Бри се спусна към него, обувките й хрущяха върху стъклата.

- Само за минута. А-аз отидох да си взема моето н-нинтендо. Никой не спираше!

Бри видя какво държеше в ръка и ръцете й се свиха в юмруци.

- Оставил си лавката, за да отидеш да вземеш видео играта'1

- Не знаех... не исках... нямаше ме само минута! - извика момчето.

- Лъжец! - Очите й гневно святкаха. - Всичко това не може да се случи само за минута. Върви си! Махай се от тук!

Тоби побягна към къщата.

Луси вече бе изключила двигателя и също изскочи от колата. Дървените рафтове висяха накриво, навсякъде се виждаха строшени буркани с мед, дори на шосето. Върху алеята за коли лежаха пръснати бурканчета с лосион; прекрасните кремове и ароматните мехлеми се бяха размазали по чакъла. Кутията с парите бе изчезнала, но не това бе съсипващото, колкото загубата на стотиците буркани с пресен мед. Стъклата от счупените буркани се бяха смесили със сребристите парченца от безценните чупливи коледни играчки на Бри.

Тя коленичи, полата й се разстла върху мръсотията и младата жена нежно взе в ръце това, което бе останало от някога изящната стъклена топка.

- Свърши. Всичко свърши.

Ако Луси не бе настояла да излязат тази вечер, нищо от това нямаше да се случи. Не й хрумваше нищо утешително.

- Защо не влезеш вътре? Аз ще разчистя тук, доколкото мога.

Но Бри не помръдна. Остана приведена над останките от мед, стъкло и рухнали мечти.

Чувството на вина бе обгърнало Луси като покров.

- Утре ще измислим нещо - рече, като взе едно гребло и лопата.

- Няма какво да се измисля - прошепна Бри. - За мен всичко свърши.

Луси накара Бри да се обади в полицията. Докато Бри с безжизнен глас разказваше на дежурния какво се бе случило, Луси започна да събира най-големите парчета стъкло от шосето. Бри приключи с отговора на въпросите на служителите на реда и затвори.

- Утре ще дойдат да поговорят с Тоби. - Лицето й доби сурово изражение. - Не мога да повярвам, че е позволил нещо подобно да се случи. Това е непростимо.

Още беше твърде рано да се застъпва за Тоби и Луси дори не се опита.

- Аз съм виновна - рече тя. - Аз настоях да излезем. - С трепереща ръка Бри отпъди извинението й.

Двете работеха на призрачната светлина на малките прожектори, прикрепени отпред на фермерската лавка. Преминаващите коли намаляваха, ала никоя не спря. Бри почисти останките от потрошената табела. Жените изправиха столовете, натъпкаха смачканите свещи и скъсаните поздравителни картички в найлонови торби за смет. С приближаването на нощта се заеха да разчистват строшените стъкла с гребла, но заради разлетия мед парчетата полепваха по зъбците и малко след полунощ Луси измъкна греблото от ръцете на Бри.

- За днес стига. Утре сутринта ще донеса маркуча и ще измия останалото.

Бри беше прекалено отчаяна, за да спори.

Двете приятелки мълчаливо се отправиха към къщата. Целите бяха оплескани с мед - кожата, дрехите, косите им. По ръцете и краката им бяха полепнали буци пръст, прахоляк и трева, заедно с парченца сребристо стъкло и друга мръсотия. Когато Луси свали сандалите си, видя върху подметката парченце светлосин картон.

Аз съм коледна украса.

Моля, внимавайте, когато ме вземате.

Двете се изредиха да измият краката си на външната чешма. Бри се наведе, за да изплакне ръцете си, и метна гневен поглед към задния прозорец.

- Сега не мога да говоря с него.

Луси я разбра.

- Аз ще отида да проверя как е той.

- Как може да е толкова безотговорен?

Защото е само на дванайсет, помисли си Луси. И защото Луси не биваше да убеждава Бри да го оставя сам, когато през уикенда на острова се мотаеха толкова много хулигани.

Въпреки че бе измила краката си, ходилата й лепнеха по линолеума, докато прекосяваше кухнята. Свърна надолу по коридора. Вратата на стаята на Тоби бе отворена. Обикновено я държеше затворена, за да не му мърмори Бри, че стаята му е разхвърлена. Обзета от лошо предчувствие, Луси надникна вътре.

В стаята миришеше на ягодова дъвка и момчешка пот. Дрехите, които бе носил през последните дни, лежаха скупчени върху килима, заедно с мокра кърпа за баня. Както обикновено, леглото беше неоправено. И празно.

Тя претърси къщата. Никъде го нямаше. Луси нахлузи лепкавите си крака в маратонките, намери едно фенерче и излезе навън, където завари Бри да се взира невиждащо в мрака и да пуши цигара.

Тя само седи на задното стъпало и пуши. Това й бе казал Тоби, но Луси от седмици не бе виждала Бри да прави нито едното, нито другото.

- Той не е в къщата.

Бри рязко вдигна глава.

- Какво искаш да кажеш? Къде е той?

- Не зная.

Бри скочи от стъпалото.

- Ще го убия! Нима не разбира, че така още повече влошава нещата?

- Навярно в момента не може да разсъждава трезво.

Бри стъпка цигарата на земята.

- Всичко е заради мен. Заради това, което му казах. - Тя се извърна към гората, като Луси в деня, в който се бяха запознали.

- Тоби! - изкрещя Бри. - Веднага се върни! Говоря сериозно!

Не беше най-подходящият начин да се убеди едно уплашено дете да се върне у дома. От друга страна, Бри звучеше като милиони други разгневени майки.

Не бе изненадващо, че Тоби не се появи. Накрая Бри грабна друго фенерче и двете се разделиха, за да претърсят двора, мазето и гората около къщата. Провериха овощната градина на съседите и осветиха долчинката.

- Ще се обадя на Майк - заяви Бри. - Тоби сигурно е там. Няма къде другаде да отиде.

Но Тоби не беше там.

- Майк не го е виждал - съобщи Бри, след като приключи краткия разговор. - Той също ще излезе да го търси. Какво, по дяволите, ще му кажа? Че съм се разкрещяла на Тоби и съм казала да се маха?

- Това беше нормална човешка реакция.

- Може би е в твоята къща. Иди да провериш, докато чакам Майк. Моля те.

Луси не можеше да понесе мисълта да се срещне отново с Панда и ако не ставаше дума за безопасността на Тоби, щеше да откаже, но сега това бе немислимо. Младата жена пое по пътеката, която толкова пъти бе изминавала през деня, но през нощта гората не изглеждаше толкова дружелюбна.

- Тоби! - извика тя в тишината. - Тоби, аз съм, Луси! Бри вече не ти е сърдита. - Не беше вярно, но звучеше добре. - Искам да говоря с теб.

Единственият отговор бяха шумоленето на нощните създания и крясъкът на сова.

Тя излезе от гората. Беше един след полунощ и небето се бе прояснило. Без облаците звездите сияеха ярко над главата й. Преди да дойде на острова, Луси бе забравила как изглежда истинското звездно небе.

Къщата бе тъмна и тя се помоли да остане такава. Докато пристъпваше в двора, осветяваше наоколо с фенерчето. Ръцете й още бяха лепкави, въпреки че ги бе измила, а дрехите й бяха залепнали към тялото. Дори по веждите си имаше мед.

На верандата се мярна сянка. Беше твърде голяма, за да е на Тоби. Сърцето й се свлече в петите. Не можеше отново да преживее това. Само че нямаше избор. Изправи гръб и насочи лъча към мрежестата врата.

- Тоби изчезна - рече тя рязко. - Виждал ли си го?

Сянката се изправи.

- Не. Кога е изчезнал?

- Беше около девет. - Луси накратко обясни какво се бе случило, доволна, че не го вижда ясно.

- Почакай да се обуя. - След няколко минути Панда се появи с фенерче в ръка. Лъчът се плъзна по нея. - Изглеждаш ужасно.

- Наистина ли? Изненадана съм.

Той не обърна внимание на сарказма й.

- - Предната врата е заключена. Не мисля, че той може да се промъкне в къщата.

- Тоби има талант да се промъква навсякъде. Ти огледай, а аз ще проверя в гаража. - За нищо на света нямаше да влезе в къщата с него. Тя се отправи към гаража, но когато пристъпи вътре, в нея нахлуха спомени за следобеда, когато толкова диво и необуздано се бяха любили тук. Не можеше да си представи, че някога отново ще се държи така, забравила за всякакви морални задръжки.

Огледа вътрешността на гаража и приближи купчината дървета. Колкото по-дълго отсъстваше Тоби, толкова по-неспокойна ставаше Луси. В много отношения той бе нейният допелгенгер24. Тя знаеше какво означава да си дете, което се чувства самотно на света, и знаеше колко опасно може да бъде подобно отчаяние.

Панда излезе от къщата.

- Вътре е чисто.

- Може би е в навеса за лодки.

Ала и там го нямаше. Двамата се разделиха, за да претърсят двора и близката гора. Луси бе пъхнала мобилния телефон в джоба си и се обади на Бри, ала тревогата в гласа на приятелката й й подсказа, че няма промяна.

- Ами ако е отишъл на плажа? - попита паникьосано Бри. -Всичко би могло да се случи. Хулиганите, които са потрошили лавката... може да се е натъкнал на тях. Аз отново се обадих в полицията, но те ми казаха, че до сутринта нищо не могат да предприемат.

Защо му трябваше още повече да влошава нещата? Той единствено това прави още от самото начало, само създава проблеми.

Панда изникна зад гърба на Луси.

- Попитай я дали велосипедът му още е там?

Луси го направи.

- Задръж - рече Бри. - Майк свири с клаксона. После ще ти се обадя.

Телефонът на Луси иззвъня след няколко минути.

- Велосипеда на Тоби го няма. Майк е минал по шосето, но нищо не е видял.

Луси предаде информацията на Панда.

Той взе телефона от ръката й и заговори като истински полицай.

- Бри, говори Патрик Шейд. Може ли да ми кажеш номера на мобилния на Майк?

Луси трескаво затърси нещо за писане, но изглежда, не се нуждаеше от химикалка или лист.

- Разбрах. Има ли някое конкретно място, където Тоби обича да се крие, когато е разстроен?

Заслуша се и кимна.

- Добре. С какво е облечен? - Отново заслуша. - Иди в стаята му и огледай. Виж дали е взел нещо със себе си. Раница? Дрехи? Каквото и да е. Обади ми се, когато свършиш.

- С Тоби всичко ще е наред - каза Луси по-скоро на себе си, когато той затвори. - Зная, че ще е добре.

Панда вече говореше с Майк.

- Тоби е взел велосипеда си. Ти къде си сега? Добре... Провери южния плаж, после ела тук, за да обсъдим какво ще правим по-нататък.

Луси се опита да си представи къде би отишла тя, ако беше на мястото на Тоби. Въпреки че момчето бе отраснало на острова, не вярваше, че ще се скрие в гората за през нощта. Щеше да отиде на някое място, където да бъде сам и в същото време да се чувства в безопасност.

Тя си спомни стръмната скала, където Панда обичаше да се уединява. Мястото беше по-открито от гората, а скалите можеха да послужат за убежище. Панда се запъти към шосето, а Луси се заизкачва по склона.

Горе на върха бе тихо и тя чуваше плисъка на вълните долу. Обходи скалите с лъча, молейки се да го зърне. Нищо.

След няколко часа щеше да се съмне. Вече силно разтревожена, тя се върна в къщата. Панда идваше надолу по алеята с велосипеда на Тоби. Луси изтича към него.

- Намери ли го?

- Само велосипеда. Беше скрит сред дърветата на трийсетина метра нагоре по пътя.

Тя си помисли за рокерите и другите негодници, които идваха на острова само за да се напият и да безчинстват.

- Ами ако го е оставил тук и тръгнал на автостоп?

- Не мисля. Открих следи. Прекалено тъмно е, за да ги проследя. Но предполагам, че е дошъл тук.

- Проверихме навсякъде.

Той погледна към гората.

- Може би е изчакал, докато претърсим, и после се е скрил.

В безопасност. В убежище.

Двамата с Панда тръгнаха заедно.

24.

Луси го последва надолу по стъпалата към пристана и в навеса за лодки. Поскърцването на катера върху котвата бе музиката, съпровождаща страстните им изблици, но за разлика от нея, Панда, изглежда, не се измъчваше от болезнени спомени. Той насочи лъча към вратата на каютата. Тя беше почти сигурна, че бе пуснала резето, когато по-рано претърси наоколо, но сега вратата бе открехната. Той я отвори и освети вътрешността. Тя надникна вътре.

Тоби се бе свил на кълбо върху V-образното легло покрай носа на катера, дълбоко заспал.

Тя изпита такова огромно облекчение, че за миг й се зави свят. Панда й подаде мобилния телефон. Тя се отдалечи към кърмата и се обади на Бри.

- Намерихме го в навеса за лодки - изрече задъхано. - Спи.

- Спи? - Бри прозвуча по-скоро ядосана, отколкото зарадвана. - Не му позволявайте да избяга! Идвам.

На Луси никак не й хареса това, което чу, но приятелката й затвори, преди тя да я посъветва първо да се успокои.

Панда се появи, съпроводен от много сънения, много мръсен Тоби. Целите му дрехи бяха оплескани. На ръката му се виждаше засъхнала кръв и още едно петно се мъдреше на бузата му. Краката му бяха покрити с лепкав слой мед, смесен с пръст, а косата му бе залепнала за главата.

- Не съм повредил нищо на катера - промърмори момчето изплашено.

- Зная, че не си - рече Панда нежно.

Тоби се запрепъва по стъпалата към къщата и щеше да падне, ако Панда не го бе подхванал. Тъкмо се изкачиха догоре, когато Майк притича иззад ъгъла на къщата. Когато го видя, Тоби неохотно пристъпи към него.

- Тоби! - възкликна Майк. - Какво си мислеше? Никога не биваше...

Срещата бе прекъсната от вик на банши^1, когато Бри изскочи от гората.

- Тоби!

Майк замръзна на място. Момчето инстинктивно отстъпи назад, по-далеч от всички, и се блъсна в масата за пикник.

Тя приличаше на луда, дрехите и бяха просмукани с мед и мръсотия, а червената и коса се вееше в див безпорядък.

- Как можа да направиш нещо толкова ужасно? - изпищя Бри и се спусна през двора към него. - Никога повече да не си посмял да направиш нещо подобно! - Преди някой да успее да я спре, го сграбчи за раменете и здравата го разтърси. - Имаш ли представа какво можеше да ти се случи? Изобщо някаква представа?! - Пръстите й се забиха в плътта му; главата му подскочи.

Всички се хвърлиха към нея, но преди някой да успее да я доближи, тя притисна здраво Тоби към гърдите си.

- Всичко можеше да ти се случи. Всичко! - извика Бри и избухна в сълзи. - Изплаши ме до смърт! Не биваше да бягаш. Зная, че ти се разкрещях. Изгубих самообладание. Прости ми. Но ти не биваше да бягаш. - Тя се отдръпна на няколко сантиметра, обхвана лицето му в шепи и повдигна брадичката му, а гласът й затрепери от вълнение. - Обещай ми, че никога повече няма да бягаш от мен. Ако имаме проблем, ще поговорим и ще го разрешим, става ли? Обещай ми.

' Жена призрак в ирландската и шотландската митология; според преданието появата й и вледеняващият й писък вещаят смърт. - Б. пр.

Тоби се взираше безмълвно в нея с огромни очи.

Тя плъзна нежно палец по мръсната му буза.

- Чуваш ли ме?

- Обещавам. - Една голяма сълза се търкулна по лицето му. -Но ние изгубихме всичко - прошепна детето. - Заради мен.

- Не изгубихме теб и това е най-важното. - Тя притисна устни към челото му. - Останалото все някак ще се оправи.

Всичкият му боен дух се отцеди от слабичкото му телце. Той се притисна към нея. Ръцете му се обвиха около кръста и. Тя го прегърна още по-здраво и зарови устни в косата му. Той най-после бе намерил безопасен пристан и малкото му тяло се разтресе от дълго сдържаните ридания. Бри му напяваше нещо, което само той можеше да чуе.

- Майк стоеше настрани от останалите. Отново се чувстваше чужденец. Тоби не го бе погледнал, откакто Бри бе дошла.

- Да си вървим у дома - чу Луси да шепне Бри на Тоби. - Ще направя палачинки. Утре ще спим до късно. Какво ще кажеш?

- Палачинките ти не ги бива много - изхълца той.

- Зная.

- Не ми пука - додаде той. - За мен са страхотни.

Тя го целуна по темето. Ръка за ръка двамата поеха по пътеката през гората. Миг преди да се скрият зад дърветата, Бри спря. Погледна към Майк. Луси видя как тя вдигна ръка, но сетне безсилно я отпусна. Измина още един дълг миг, после двамата с Тоби изчезнаха.

Майк стоеше неподвижно, самотен в кръга от бледа жълта светлина. Луси никога не бе виждала в живота си по-съсипан и тъжен човек.

- Исках да го осиновя - пророни той накрая със смутен, тих глас. - Смятах утре да говоря с нея. — Зарея поглед към дърветата. - Тя би могла да продаде къщата и да започне начисто някъде другаде. Мислех, че това ще й хареса.

Луси го разбра. След всичко, на което току-що бяха станали свидетели, Майк бе осъзнал, че Бри обича Тоби не по-малко силно от него и никога няма да се откаже от момчето.

- За теб е много важно тя да е щастлива, нали? - чу се да казва Луси с глас, напомнящ на гласа на доктор Кристи.

Той кимна.

- Винаги е било така. От мига, в който я видях за пръв път. Тя помни единствено какъв заблуден глупак бях някога.

Забравила е за времето, когато другите деца не бяха наоколо и тя рисуваше за мен или разговаряхме за музика. Шантава работа.

- Тя те харесва - заяви Луси. - Зная, че е така.

- Преструва се. Отнася се добре с мен, защото съм й нужен.

- Не мисля, че е истина. Тя се е променила, също като теб.

Но Майк не й повярва.

- Вече е късно. По-добре да се прибирам. - Пъхна ръка в джоба, за да извади ключовете за колата.

Не биваше да става така и Луси го знаеше. Но когато той се обърна, за да си тръгне, тя не можа да измисли нещо, което да го убеди, че греши.

Докато те разговаряха, Панда мълчеше, но сега гласът му наруши нощната тишина.

- Може и да се лъжа, Майк, но на мен ми се струва, че ти все още си същият заблуден глупак, както някога.

Луси се извърна и го зяпна слисано. От тях двамата, обикновено тя бе прозорливата, а не Панда.

Може би защото думите прозвучаха от устата на мъж, Майк спря. Хвърли поглед към Панда, който сви рамене. Майк погледна към пътеката. После пое по нея.

Бри тъкмо бе стигнала до задната стълба, когато чу шумолене в гората. Тоби се бе прилепил към нея, топъл и надежден. Обичан. Тя се извърна и видя Майк да пристъпва в двора. Усети стягане в гърдите.

Той спря край дърветата и застина неподвижно. Ако чакаше тя да се хвърли в прегръдките му, щеше дълго да почака. Бри притисна Тоби силно към себе си и погледна към Майк.

- Току-що изгубих почти всичко - промълви тихо. - Можеш да вярваш, че те използвам, за да оцелея. Или да повярваш в истината. Какво избираш?

Тоби бе необичайно притихнал, сякаш бе забравил да диша.

Майк пъхна ръце в джобовете, обичайната му самоувереност на опитен търговец го бе напуснала.

- Зная в какво искам да вярвам.

- Решавай - рече Бри. - Или си част от това семейство, или не си.

Той не помръдна. Вместо да гледа нея, той бе вперил поглед в Тоби. После бавно пристъпи напред. Но не стигна до задната стълба. Спря се насред пътя.

- Тоби, аз обичам Бри. - Майк преглътна мъчително. - Искам разрешението ти да се оженя за нея.

Бри ахна смаяно.

- Почакай малко! Аз... аз се радвам, че ме обичаш, но още е прекалено рано...

- Наистина ли? - възкликна Тоби. - Наистина ли? Отговорът ми е „да“!

Бри не можеше да повярва, че Майк правеше такава решителна стъпка, отдаваше сърцето си на тази, на която имаше основание да не вярва. Но беше три часът сутринта и всички бяха уморени. Беше твърде рано да се говори за бъдещето. Двамата с Майк трябваше да си изяснят отношенията. Само че за да го направят, първо трябваше да престане да се усмихва, а Бри, изглежда, не можеше да го направи.

Докато Майк се взираше в очите й, тя притисна буза към темето на Тоби.

- Аз също те обичам. С цялото си сърце. Но в момента ме интересуват само палачинките.

Майк прочисти гърлото си, но въпреки това гласът му трепереше от вълнение.

- Какво ще кажеш аз да ги приготвя? Наистина много ме бива в това.

Тя погледна към Тоби. Тоби погледна към нея.

- Аз казвам „да“ - прошепна той.

Бри прегръщаше Тоби, но очите й бяха приковани в Майк.

- Предполагам, че в такъв случай и аз трябва да кажа „да“.

Сияещата му усмивка освети всичките тъмни кътчета, останали в душата й. Тя протегна ръка. Той я пое. Тримата влязоха вътре.

Tази нощ Луси не можеше да се върне в къщата на Бри. Каквото и да се случваше там, другите хора бяха излишни. Тя изправи рамене.

- Ще прекарам остатъка от нощта на катера.

Панда стоеше до масата за пикник, вдигнал крак върху пейката.

- Можеш да пренощуваш в къщата.

- И на катера ме устройва.

Но преди да отиде където и да е, трябваше да се измие. Не само от мръсотията и меда, но и от миниатюрните сребристи парченца стъкло, набити в кожата й. Въпреки че от външния душ течеше само студена вода и нямаше с какво да се преоблече, Луси не искаше да влиза в къщата. Щеше да се загърне с една от плажните кърпи, а на сутринта ще се преоблече в дома на Бри.

Мина покрай Панда на път за душа, ненавиждайки тази сковаваща неловкост, ненавиждайки него, задето я причиняваше, ненавиждайки и себе си, задето изпитваше такава силна болка от това.

- Душът не работи - подхвърли той зад нея. - Тръбата се скъса миналата седмица. Използвай старата си баня. Аз така и не се преместих на долния етаж.

Това изглеждаше странно, тъй като тя не живееше в къщата вече повече от две седмици, но не смяташе да задава въпроси, нито да говори с него повече, отколкото е нужно. Колкото и да се боеше да влезе в къщата, не можеше да легне да спи, ако не се измие, затова, без да каже повече нито дума, пристъпи вътре.

Кухненската врата я посрещна с познатото изскърцване и старата къща я прегърна. Долови слабото ухание на кафе, примесено с миризмата на влага и на старата газова печка. Той включи лампата на тавана. Тя се бе заклела да не го гледа, но не можа да се сдържи. Очите му бяха зачервени, брадата - безобразно набола. Но повече я стъписа това, което не видя зад него.

- Какво се е случило с твоята маса?

Той доби замислено изражение, сякаш се опитваше да си спомни.

- Ъ... Дааа... Превърна се в дърва за горене.

- Насякъл си скъпоценната си маса?

Панда стисна челюсти и заговори с ненужно оправдателен тон.

- Непрекъснато ми се набиваха трески по ръцете.

Тази новина я стъписа, но се сащиса още повече, когато забеляза, че още нещо е изчезнало.

- Къде е прасето ти?

- Прасето? - Произнесе се го, като че ли никога не бе чувал тази дума.

- Тлъстото малко изчадие - сряза го тя. - Говори на френски.

Панда сви рамене.

- Изхвърлих някои неща.

- И прасето?

- А теб какво те е грижа? Ти мразеше онова прасе.

- Зная - изсумтя тя презрително. - Но омразата ми към него беше смисълът на живота ми, а ето че сега него го няма.

Вместо да отвърне подобаващо, той се усмихна и я огледа от главата до петите.

- Господи, наистина здравата си се оплескала.

От нежността в гласа му сърцето й се сви и тя издигна защитните си бариери.

- Запази загрижеността си за някого, когото го интересува. -Луси закрачи към коридора.

Той я последва.

- Искам да знаеш, че... аз... ти не си ми безразлична. Ще ми е трудно да не те виждам. Да не разговарям с теб.

Неохотното му, насила изречено признание сипа сол в незарасналите й рани и тя рязко се извъртя.

- Да не ме чукаш?

- Не говори така.

Възмущението в гласа му я накара да свие устни.

- Какво? Не използвах ли правилната дума?

- Виж, зная, че те ядосах на плажа, но... Какво трябваше да кажа? Ако бях различен човек...

- Не казвай нищо повече. - Луси вирна брадичка. - Аз вече скъсах с теб. Спести ми излиянията си.

- През това лято ти беше уязвима и аз се възползвах от това.

- Така ли мислиш? - Нямаше да му позволи да разклати гордостта й и тя се нахвърли срещу него. - Повярвай, Патрик, очите ми бяха широко отворени по времето на цялата ни евтина авантюра.

Но той нямаше намерение да се отказва.

- Аз съм прост бачкач от Детройт, Луси. Ти си от американския елит. Аз съм преживял прекалено много. Не съм достоен за теб.

- Схванах - процеди тя саркастично. - Ти си преминал през ада като дете, бил си в същия ад и като полицай, затова сега се опитваш да стоиш настрана от всякакви житейски каши.

- Това не е истина.

- Истина е и още как. - Трябваше да замълчи, но болката бе прекалено силна, за да се спре. - Животът е бил твърде суров към теб, нали, Панда? Затова ти предпочиташ да се дистанцираш от всичко като пълен страхливец.

- Нещата не са толкова прости, по дяволите! - Той стисна зъби, натъртвайки на всяка дума: - Аз не съм съвсем... емоционално стабилен.

- На мен ли го казваш!

Беше му дошло до гуша от тази разправия и той се отправи към стълбите. Луси трябваше да го остави да си отиде, но беше прекалено изтощена и бясна и напълно изгуби контрол.

- Бягай! - извика след него, твърде ядосана, за да схване горчивата ирония. Обвиняваше го в това, което сама бе направила. - Бягай! Ти си шампион в това.

- По дяволите, Луси... - Той се извъртя. Очите му бяха потъмнели от мъка, което би трябвало да събуди съчувствието й, но само разпали гнева й още повече, защото тази болка погубваше това, което би трябвало да пулсира от живот.

- Иска ми се никога да не те бях срещала! - изкрещя тя.

Раменете му увиснаха. Той сложи ръка на перилото, сетне я отпусна безволно.

- Не го пожелавай. Срещата ми с теб... Случиха се много неща.

- Какви неща? Или разкрий скъпоценните си тайни, или върви в ада!

- Вече бях там. - Пръстите му побеляха, когато стиснаха перилото. - Афганистан... Ирак... Две войни. Двойна веселба.

- Каза ми, че си служил в Германия.

Панда слезе до долното стъпало, заобиколи я просто за да се движи и накрая се озова във всекидневната.

- Това беше по-лесно, отколкото да ти кажа истината. Никой не иска да слуша за жега и пясък. Минометен обстрел, гранати, самоделни бомби, които избухват без предупреждение, откъсвайки крака, ръце, оставяйки кървящи дупки вместо сърца. В паметта ми са запечатани картини, които никога няма да се заличат. - Той потръпна. - Осакатени тела. Мъртви деца. Навсякъде мъртви деца... - Думите му заглъхнаха.

Луси заби нокти в дланите си. Трябваше да се досети.

Панда се спря пред камината във всекидневната.

- Когато се уволних, постъпих на работа в полицията. Мислех, че не бих могъл да се сблъскам с нищо по-лошо от това, което вече съм видял. Ала там също имаше кръв, десетки деца като Къртис, загинали твърде рано. Мигрените ставаха все по-силни, кошмарите все по-мъчителни. Престанах да спя, започнах да пия прекалено много, забърквах се в сбивания, наранявах хората, наранявах себе си. Една нощ съм бил толкова пиян, че съм молил някакъв тип да ми пръсне черепа.

Всички липсващи парчета от картината си дойдоха по местата. Луси се облегна на рамката на вратата.

- Посттравматично стресово разстройство.

- Класически случай.

Ето какво криеше той толкова ревниво - съдбата на мнозина, завърнали се от тези войни. Тя се опита да се държи като страничен човек.

- Посещавал ли си терапевт?

- Разбира се. Питай ме дали ми е помогнало.

Налагаше й се да потисне собствените си чувства. Ако не го направи, щеше да се разпадне.

- Може би трябва да опиташ при друг - промълви Луси с усилие.

Панда се изсмя горчиво.

- Намери ми терапевт, който е видял това, което аз съм видял, правил е това, което аз съм правил, и ще отида при него.

- Терапевтите се справят с проблеми, с които никога не са се сблъсквали в живота.

- Да, обаче това не важи за такива като мен.

Тя бе чела за трудностите, на които се натъкваха психолозите при лечението на ветерани с ПТСР. Те са били обучени да се сдържат и дори тези, които знаеха, че се нуждаят от помощ, не желаеха да споделят преживяванията си, особено пред цивилен. Манталитетът им на бойци усложняваше лечението.

- Един другар, с когото служех... Разказал всичко както е било, без да пести подробностите, психиатърът позеленял, извинил се и отишъл в тоалетната да повърне. - Панда се насочи към прозореца. - Лекарката, която аз посещавах, беше различна. Тя беше специалист по ПТСР и беше чувала толкова много истории, че се бе научила да се дистанцира. Но толкова много се дистанцираше, че имаш чувството, че изобщо не е с теб. -Гневът постепенно го напускаше. - Хапчетата и изтърканите фрази не са достатъчни, за да излекуват такава лудост.

Тя понечи да му каже, че всичко е останало в миналото, но това очевидно не бе така, а и той не бе свършил.

- Погледни тази къща. Купих я по време на един от периодите на изостряне на симптомите. Отмъщението ми на възрастен заради Къртис. Голямо отмъщение, няма що? Ремингтън беше мъртъв от години. Какво, по дяволите, съм мислел?

Тя знаеше. Всички онези пътувания до Грос Пойнт, за да шпионира семейството, което ненавиждаше... и семейството, от което толкова много е искал да бъде част.

Панда се взираше с празен поглед през прозореца.

- Един мой познат... Една нощ съпругата му го докоснала и той се събудил... ръцете му стискали гърлото й. А една жена, с която служих... взела детето си от детската градина, убедила го, че ги грози смъртна опасност, и изминала с него осемстотин километра, без да каже на никого, включително и на съпруга си. Едва не свършила в затвора за отвличане на дете. Друг ветеран... Двамата с гаджето му веднъж се скарали. Нищо важно. Но изведнъж той я запратил към стената. Счупил ключицата й. Искаш ли това да се случи с теб? - Устните му се изкривиха в горчива усмивка. - За щастие, времето почти ме излекува. Сега съм добре. И така трябва да остане. Сега разбираш ли?

Луси се стегна.

- Какво точно трябва да разбера?

Той най-после я погледна. Лицето му приличаше на каменна маска.

- Защо не мога да ти дам повече, отколкото вече съм ти дал. Защо не мога да ти дам бъдеще.

Откъде знаеше той, че Луси искаше точно това, когато дори самата тя не бе сигурна?

- Ти ме гледаш с тези очи, в които бих могъл да потъна -поде той, - и искаш всичко Но аз не мога да си позволя да се върна в онзи мрак. - Панда се отдалечи от прозореца и пристъпи към нея. - Аз не съм способен на големи чувства. Просто не мога. Сега разбираш ли?

Тя не каза нищо. Чакаше.

Гърдите му тежко се повдигаха и спущаха.

- Аз не те обичам, Луси. Чу ли ме? Аз не те обичам.

Тя искаше за запуши ушите си с длани, да се хване за корема, да удари глава в стената. Мразеше безпощадната му честност, ала не можеше да го накаже заради нея, не и след всичко, което току-що й бе казал. Почерпи от кладенеца на силата, който не подозираше, че се крие в глъбините на душата й.

- Бъди реалист, Панда. Аз зарязах Тед Бодин. Наистина ли мислиш, че ще изгубя съня си заради теб и нашата малка гореща лятна свалка?

Той не трепна. Не каза нищо. Само я гледаше със студените си сини очи, забулени от мрака.

Луси не можеше да издържа повече нито секунда. Извърна се, като си заповяда да върви бавно. Зави по коридора... Излезе през предната врата... Вървеше невиждащо в нощта. Ужасяващата истина, която толкова упорито се стараеше да потисне, изплуваше на повърхността.

Тя си бе позволила да се влюби в този мъж. Противно на всякаква логика и здрав разум, тя бе обикнала с цялото си сърце този емоционално осакатен мъж, който не можеше да й отвърне с взаимност.

Качи се на катера, но не заспа, свита на кравай на леглото до носа, където Тоби се бе скрил, а остана седнала с широко отворени очи - бясна, лепкава, съкрушена.

25.

На следващата сутрин колата му бе изчезнала, заедно с него. Луси се потътри към къщата, метна мръсните си дрехи в пералната машина, изкъпа се, но главата я цепеше и дори и след душа не се почувства по-добре.

Единствените дрехи, които можеше да облече, бяха черният й бански костюм и една от тениските на Панда. Заброди боса из празната къща. Той бе взел повечето от дрехите си, работните папки и голямата термочаша за кафе, която сутрин обичаше да разнася. Връхлетяха я толкова много емоции, всяка една по-болезнена от предишната - жал заради това, което той бе преживял; гняв към цялата вселена, към самата нея, задето се бе влюбила в толкова обременен мъж. И накрая гняв към Панда.

Въпреки думите си, той я бе подвел. С всяко нежно докосване, с всеки споделен поглед и интимна усмивка, тя чувстваше, че той й признава любовта си. Много мъже са преживели мъчителни изпитания, но това не означаваше, че са се втурнали да бягат презглава.

Гневът я караше да се чувства по-добре и тя го подклаждаше. Не можеше да си позволи да изпитва жалост към него или към себе си. По-добре да превърне тази жалост във вражда. Бягай, страхливецо. Не се нуждая от теб.

Реши още същия ден да се върне в неговата къща.

Въпреки страданията си, не бе забравила обещанието си да помогне на Бри да почисти след погрома от миналата нощ, но преди да стигне до къщата на съседите, Майк й се обади и й каза, че двамата с Тоби ще се справят - никакви момичета не се допускат. Тя не възрази.

Изчака до следобеда, за да отиде да вземе вещите си от дома на Бри. Завари приятелката си, седнала с отнесен поглед край кухненската маса с разтворен бележник и редом до нея не по-малко замаяния от любов Майк. Едва забележимото червено петно от мъжка брада върху шията на Бри и нежното собственическо държане на Майк не оставяха съмнение с какво са били заети двамата миналата нощ, докато Тоби е спял.

- Не можеш да си тръгнеш - заяви Бри, когато Луси й съобщи намерението си. - Аз работя над плана как да спася бизнеса си и сега ще си ми нужна повече от всякога.

Майк потупа по големия бележник, изпълнен с редове, изписани със старателния почерк на Бри.

- Ние не искаме да си сама в онази голяма къща - рече той. -Ще се притесняваме за теб.

Но двамата с мъка откъсваха очи един от друг, за да говорят с нея, а Тоби не правеше изключение от всеобщото щастие.

- Майк и Бри ще се женят! - обяви той, когато влезе в кухнята.

Бри се усмихна.

- По-кротко, Тоби. Засега все още никой няма да се жени.

Погледите, които си размениха Майк и Тоби, обаче подсказваха, че двамата имат друго мнение по въпроса.

Луси не искаше да разваля блаженството им със собственото си нещастие. Обеща да дойде утре следобед и им помаха за довиждане.

Тя продължи да подклажда гнева си, но след няколко дни на изпълнени с ярост самотни разходки и дълги преходи с велосипеда, които въпреки това не я уморяваха достатъчно, за да заспи, младата жена разбра, че трябва да направи нещо друго. Накрая отвори лаптопа, който Панда бе оставил, и се зае за работа. Отначало не можеше да се концентрира, но постепенно се увлече.

Може би се дължеше на мъката от раздялата с Панда, но тя все по-често се улавяше, че мисли много повече за болката, която бе изпитала през първите четиринайсет години от живота си, когато живееше с биологичната си майка - професионална купонджийка.

- Луси, тази вечер излизам. Вратата е заключена.

- Страх ме е. Остани тук.

- Не се дръж като бебе. Вече си голямо момиче.

Но тя не беше голямо момиче - беше само на осем - и през следващите няколко години се бе превърнала в единствения отговорен човек в мрачното им домакинство.

- Луси, по дяволите! Къде са парите, които скрих в дъното на чекмеджето?

- Платих с тях проклетия наем! Искаш ли пак да ни изхвърлят?

Луси винаги бе вярвала, че чувството на отговорност се е появило след смъртта на Санди, когато трябваше да се грижи сама за Трейси, но сега разбираше, че го е имала дълго преди това.

Тя писа, докато мускулите й се схванаха, но не можеше да пише вечно, затова спря, когато сърдечната болка стана непоносима. Тогава отново разпали гнева си. Само когато бушуваше в нея, можеше да продължи да диша.

Панда с нетърпение очакваше новата си задача - организиране на охраната на снимачната площадка на високобюджетен филм - но два дни след започване на работата бе повален от грип. Вместо да остане на легло, както му препоръчаха лекарите, той работеше въпреки треската и високата температура и накрая се разболя от пневмония. Продължи да работи, защото, ако легнеше на легло, щеше да мисли единствено за Луси Джорик, а той не можеше да си го позволи.

Бъди най-добрият в това, което умееш... Великолепен девиз до деня, в който я срещна.

- Ти си кретен - заяви му Темпъл по време на едно от прекалено честите й телефонни обаждания. - Имаше шанс да бъдеш щастлив, а ти избяга. Сега се опитваш да се саморазрушиш.

- Само защото си уредила личния си живот, не означава, че всички искат същото - сряза я той, доволен, че тя не може да види колко измършавял и напрегнат изглежда.

Той имаше повече предложения за работа, отколкото можеше да поеме, затова нае двама бивши полицаи да работят за него. Единия изпрати със задача в Далас, а другия - да се изживява като бавачка на актьор тийнейджър в Ел Ей.

Темпъл отново се обади. Панда бръкна в джоба за носна кърпичка, за да издуха носа си, и заговори пръв, преди тя да се впусне в една от поредните си тиради за Луси.

- Как върви заснемането на новия сезон?

- Ако не се смята това, че продуцентите постоянно крещят на Кристи и мен - отвърна тя, - всичко върви страхотно.

- Вие двете ги поставихте в трудна и безизходна ситуация. Имате късмет, че нямаха време да ви заменят, иначе и двете сега щяхте да си търсите нова работа.

- И тогава те щяха да съжаляват - отсече Темпъл. - Публиката вече се отегчи от старото шоу и много ще й хареса новият подход. В него има много повече задушевност. Кристи отново ще е облечена в червените бикини, но са й отделили много повече ефирно време и тя прекрасно го оползотворява. - Той я чу да хрупа нещо. Ябълка? Стрък целина? Бисквита, която си позволява всеки ден? - Сега тренировките са много по-забавни - продължи тя. - А днес направо се разплаках! С истински сълзи. Рейтингът ще хвръкне до небесата.

- В гърлото ми засяда буца само като си помисля за това -рече провлачено той, но се закашля и побърза да заглуши кашлицата.

- Не, наистина - не спираше Темпъл, - тази участничка, казва се Аби, е била жестоко малтретирана като дете. Просто... ме покърти. Всеки има своя история. Не зная защо преди не съм отделяла повече време, за да ги изслушвам по-внимателно.

Панда знаеше защо. Обръщането на прекалено внимание на страховете и комплексите на другите хора може би щеше да я накара да се замисли над собствените си проблеми, а Темпъл не е била готова за това.

Тя отново заговори с пълна уста:

- Обикновено след две седмици снимки пресипвам от това, че постоянно крещя на хората, но слушай какво ще ти кажа.

- Всячески се опитвам да не го правя. - Той отпи глътка вода, за да потисне поредния пристъп на кашлица.

- Мислех, че Луси е луда, когато говореше за своя подход „достатъчно добре“ към тренировките, но тя е напипала нещо. В момента работя върху дългосрочна програма, която е много по-реална. И... Виж сега... Създадохме нова рубрика, „Скрита камера“, в която учим зрителите да четат етикетите върху храните, като устройваме фалшиви скандали на пътеките в супермаркетите.

- Това със сигурност ще ти спечели „Еми“.

- Язвителността не ти отива. Подигравай се колкото щеш, но ние най-после ще можем да помогнем на хората в дългосрочен план. - А после додаде, защото все още искаше той да мисли, че тя е корава, както винаги: - Обади се на Макс. Оставила ти е три съобщения на гласовата поща, а не си отговорил на нито едно.

- Защото не желая да говоря с нея - избоботи той.

- Вчера позвъних на Луси. Тя все още е в къщата.

Търсеха го на другата линия, което беше идеален предлог да

затвори. За нещастие, се обаждаше Кристи.

- Нямам време за разговори - отряза я Панда.

Тя не му обърна внимание.

- Темпъл беше изумителна в нашето интервю. Напълно честна и открита.

Отне му минута, за да разбере, че тя говореше за дългата серия, посветена на консултациите, чиито снимки двете с Темпъл току-що бяха приключили. Продуцентите възнамеряваха да открият новия сезон с този епизод, знаейки, че лесбийските откровения на Темпъл ще предизвикат истинска буря в публич-ното пространство и ще спечелят нов кръг от зрители.

- Накрая ще поканим Макс - добави Кристи - и гледката на двете заедно ще смекчи дори най-коравосърдечните сърца. На публиката ще се хареса да види Темпъл в нова светлина. А аз ще се появя с рокля.

- Обзалагам се, че ще е плътно прилепнала.

- Е, човек не може да има всичко.

- А аз искам само едно - изръмжа Панда. - Искам ти и твоята дяволска приятелка да ме оставите на мира.

Последва кратка, осъдителна пауза.

- Ти би могъл да живееш много по-пълноценно, Панда, ако следваш съветите ми и престанеш да прехвърляш гнева си на други хора.

- Сега затварям, за да намеря по-висок прозорец, от който да скоча.

Но колкото и да се оплакваше от тях, понякога му се струваше, че само техните настойчиви обаждания го крепят. Тези жени наистина бяха загрижени за него. А и те бяха единствената нишка, която го свързваше с Луси.

Тази година есента дойде по-рано в Черити Айланд. Туристите изчезнаха, въздухът стана по-хладен, а листата на кленовете започнаха да се обагрят в алено. Писането, което в началото беше мъка за Луси, сега се бе превърнало в нейно спасение и тя най-после успя да изпрати завършения ръкопис на баща си.

Прекара следващите дни, като обикаляше с велосипед острова и се разхождаше из пустите плажове. Не знаеше точно кога се бе случило, но през пелената на болката и гнева бъдещето й доби все по-ясни очертания.

Повече нямаше да се занимава с лобистка работа, която ненавиждаше. Щеше да послуша сърцето си и отново да работи с проблемни деца. Но това нямаше да е всичко. Съвестта й диктуваше, че тя трябва да продължи да използва славата си „втора ръка“, за да бъде полезна на по-голям брой нуждаещи се деца. Този път Луси възнамеряваше да осъществи това посредством нещо, което истински я вдъхновяваше - чрез писането.

Когато най-безпощадният й критик - нейният баща журналист - прочете ръкописа и й се обади, той потвърди това, което тя вече знаеше: Луси, ти си истинска писателка.

Тя щеше да напише своя книга, но не за себе си или семейството си, а за реални деца в беда. И нямаше да е написана в сух научен стил. Луси щеше да я изпълни с личните истории на деца, на консултанти, с цел да привлече общественото внимание върху проблемите на най-беззащитните членове на обществото. Името й върху корицата щеше да заинтригува много читатели. Това означаваше, че хиляди хора - може би стотици хиляди - които не знаеха нищо за децата в неравностойно положение - щяха да научат от първа ръка за нелеката им съдба.

Но изясняването на житейската й посока не й донесе спокойствието, за което жадуваше. Как можа да се влюби в Панда? Горчивият възел пареше толкова силно в гърдите й, че понякога Луси имаше чувството, че ще избухне в пламъци.

Ръкописът бе изпратен, октомври бързо наближаваше и тя реши да се обади на прессекретаря на майка си, за да й уреди интервю с журналист от „Уошингтън Поуст“. В предпоследния ден на септември Луси седна на остъклената веранда, притисна телефона до ухото си и даде интервюто, което толкова дълго бе избягвала.

Беше унизително... Аз се паникъосах... Тед е един от най-прекрасните мъже, които някога съм срещала... През последните няколко месеца работих върху книгата на баща ми и се опитах да си изясня коя съм и какво искам от живота... Възнамерявам да напиша своя книга... в защита на правата на децата, чийто глас не се чува...

Не спомена за Панда.

След интервюто Луси се обади на Тед и проведе разговора, за който досега не можеше да събере сили. После започна да опакова багажа си.

Откакто Луси се бе върнала в къщата, Бри няколко пъти я бе навестявала в някогашния си летен дом. Дойде на следващия ден след интервюто, за да й помогне да почисти и подреди къщата, преди да си тръгне. Само за няколко месеца тя, Тоби и Майк бяха станали неотменна част от живота на Луси и щяха много да й липсват. Но колкото и да беше близка с Бри, Луси не можеше да говори с нея за Панда. Не можеше с никого да говори за него, дори с Мег.

Бри бе приседнала върху плота и наблюдаваше как Луси почиства големия хладилник от неръждаема стомана.

- Странно - промълви тя. - Мислех, че завръщането ми в тази къща ще ме разстрои, но изпитвам единствено носталгия. Майка ми е приготвила толкова скапани вечери в тази кухня, че дори и скарата на баща ми не можеше да помогне. Той вечно изгаряше всичко.

Изгорелите хамбургерите не бяха най-големият грях на бащата на Бри, но не на Луси се падаше да й разкаже тази история. Тя й подаде едва наченато бурканче с горчица.

- Искаш ли го?

Бри кимна и Луси сложи бурканчето в кашона при другите останали продукти, които щеше да даде на съседите.

Бри нави ръкавите на дебелия пуловер, който бе облякла, за да се предпази от ранния есенен хлад.

- Сега, когато не прекарвам целия ден в лавката, се чувствам като истинска мързелана.

- Голяма мързелана, няма що. Ти работи като луда. - Бри бе изгубила една трета от тазгодишния мед заради вандалите, опустошили лавката - група пънкари, заловени тъкмо когато се качвали на ферибота. Но благодарение на сухото циганско лято и топлите дни бе успяла да събере почти четиристотин и петдесет килограма мед.

- Винаги ще обичам пастор Сандърс - заяви Бри.

Свещеникът от „Милосърдно сърце“ бе уредил среща на Бри с търговка на едро от сушата, която зареждаше верига от магазини за подаръци в Средния запад. Жената бе възхитена от мострите на Бри: ароматния мед с различни вкусове, лосионите, свещите и поздравителните картички, пчелния восък за лъскане на мебели. Направо се бе влюбила в изрисуваната стъклена топка за коледна украса, оцеляла от набега на хулиганите.

- Новите етикети с въртележката бяха черешката на тортата - съобщи Бри. - Тя беше във възторг от тях. Твърди, че придават на продуктите причудлива елегантност. Въпреки това не очаквах такава голяма поръчка.

- Явно жената има добър вкус.

- Не знам какво щях да правя, ако не беше тази поръчка. Е, знам, но се радвам, че не се наложи. - Тя кимна отново, когато Луси вдигна неотворен пакет с моркови. - Мисълта да бъда финансово зависима от Майк ми е непоносима. Вече съм го преживяла и никога повече няма да го допусна.

- Горкият Майк. Той иска единствено да се грижи за теб, а всичко, което искаш ти, е да се грижиш сама за себе си. Ще трябва скоро да се омъжиш за него.

- Знам. Но там е работата, че Майк Муди е... - Върху устните й се появи замечтана усмивка. - Той е толкова стабилен. Този мъж винаги е на мястото си и никъде няма да отиде.

Луси преглътна болката си.

- Ако не се смята това, че всяка нощ прескача навътре и навън през прозореца на спалнята ти.

Бри се изчерви.

- Казах ти го под секрет.

- Както ми каза колко страстен любовник е. Спокойно можех да доживея дните си и без тази информация.

Бри не обърна внимание на възраженията на Луси.

- Наистина вярвах на Скот, когато твърдеше, че проблемът е в мен, но сега изпитвам единствено съжаление към бедната му деветнайсетгодишна хлапачка. - Замечтаната усмивка се завърна. - Кой би могъл да помисли, че такъв пуритан и религиозен мъж като Майк може да е толкова...

- Страстен - уточни Луси, прекъсвайки словоизлиянията й.

Усмивката на приятелката й помръкна.

- Ако Тоби ни хване...

- Което, рано или късно, ще се случи. - Луси добави парче сирене пармезан и - едва сподавяйки желанието да го запрати в стената - неначенато бурканче с портокаловия мармалад на Панда.

- Майк става все по-нервен, задето трябва да се промъква тайно. Той директно заплаши, че ще прекрати своите, ъ, услуги... докато не се съглася да определя датата. Изнудване. Представяш ли си?

Луси затвори вратата на хладилника.

- Какво те спира, Бри? Наистина?

- Просто съм толкова щастлива. - Тя залюля крака и се замисли. - Знам, че трябва да преодолея отвращението си от брака и ще го направя. Просто още не съм готова. - Плъзна се от плота. - Ти ще се върнеш на острова, за да ни видиш, нали?

Луси не желаеше никога повече да се връща на острова.

- Разбира се - отвърна тя. - А сега, хайде да занесем този кашон у вас. И никакви дълги сбогувания, нали?

- В никакъв случай.

Но и двете знаеха, че няма да е лесно да сдържат сълзите. И не беше.

Най-накрая Панда спря да кашля и силите му започнаха да се завръщат, но имаше чувството, че сякаш му бяха отрязали някой крайник. Рефлексите му не бяха толкова бързи - не достатъчно лоши, за да забележи някой друг, но той знаеше. На стрелбището ръката му не беше толкова уверена, а когато тичаше, без причина губеше ритъм. Събаряше чашата с кафе, изпускаше ключовете.

Прочете интервюто на Луси във „Уошингтън Поуст“. Нямаше нито дума за него, а и защо да има? Но не му се нравеше, че лицето й отново беше по новинарските страници.

Забеляза няколко сиви косъма в косата си. И сякаш това не беше достатьчно потискащо, но и работата му не вървеше. Актрисата, която играеше второстепенна роля във филма, започна да го сваля и не смяташе да се отказва. Беше невероятно красива, с тяло почти съперничещо на изваяните форми на доктор Кристи. Да скочи в леглото с друга жена, щеше да е най-добрият начин да заличи спомените за предшественицата й, но той дори не можеше да помисли за това. Заяви на актрисата, че е влюбен в друга.

Същата вечер Панда се напи за пръв път от години. Събуди се, обзет от паника. Въпреки всичките му усилия, призраците, които толкова дълго бе държал настрани, започнаха да се завръщат. Обади се на единствения човек, който смяташе, че може да му помогне.

- Кристи, аз съм...

Луси си намери апартамент и работа в Бостън, докато прессекретарят на Нийли отбиваше атаките на медиите. Госпожица Джорик скоро започва нова работа и е прекалено заета за допълнителни интервюта. Луси възнамеряваше да остане заета до представянето на първата си книга.

В последната вечер у дома във Вирджиния тя седеше с родителите си в закрития двор на имението, където бе отраснала. Нийли бе облякла един от старите пуловери на Луси от студентските времена, за да се стопли, но това не й пречеше да изглежда елегантна и аристократична. Отпиваше от чашата с горещ чай, а меднокестенявите й коси, обикновено прибрани в изискана прическа, се вееха, разрошени от октомврийския вятър.

Светлата кожа на майка й и мейфлауърското й потекло поразително контрастираха със смуглото лице и работническата закалка на баща й, някогашен хулиган от Питсбърг, града на стоманата. Мат сложи едно дърво в новото външно огнище.

- Ние злоупотребихме с добрината ти - рязко заяви той.

Нийли обви пръсти около топлата чаша.

- Случи се толкова постепенно, а ти винаги се впускаше с такъв ентусиазъм да помагаш във всичко, че не сме го забелязали. Когато прочетохме това, което си написала... Беше толкова зряло и разумно и същевременно безкрайно затрогващо.

- Радвам се, че ще продължиш да пишеш - обади се баща й. - Знаеш, че винаги съм готов да ти помогна с каквото мога.

- Благодаря - отвърна Луси. - Няма да забравя предложението ти.

Изневиделица майка й нанесе на Луси един от прословутите си удари, нейна запазена марка в политиката.

- Готова ли си да ни разкажеш за него?

Луси стисна чашата си с вино.

- За кого?

Нийли не се поколеба.

- За мъжа, който е потушил искрите в очите ти.

- Не е... толкова зле - излъга Луси.

- Ето какво ще ти кажа - прогърмя заплашително гласът на Мат. - Ако някога видя кучия син, ще му сритам задника.

Нийли повдигна вежди към него.

- Поредното напомняне колко благодарни сме всички ние, като нация и страна, задето аз бях избрана за президент, а не ти.

Панда два пъти обиколи квартала, преди да събере смелост да влезе в триетажната сграда от кафяви тухли. „Пилзен“ бе някогашно свърталище на полските емигранти в Чикаго, но сега бе центърът на мексиканската общност в града. Стените в тесния коридор бяха покрити с цветни графити или може би бяха фрески - трудно бе да се каже в един район, където дръзкото улично изкуство бе толкова процъфтяващо.

Откри вратата в края на коридора. Ръчно написаната табела гласеше:

ВЪОРЪЖЕН СЪМ И БЕСЕН ВЛЕЗТЕ, АКО ВИ СТИСКА

Къде, по дяволите, го бе изпратила Кристи? Панда бутна вратата и пристъпи в стаята, декорирана в ранен стил „Армия на спасението“ с нацепен кожен диван, две кресла от различни гарнитури, маса за кафе от светло дърво и грубо издълбан в стената орел, под плакат с надпис:

АМЕРИКАНСКА МОРСКА ПЕХОТА От 1775 г. помага на лошите момчета да гушнат букета

Мъжът, който се появи от преходната стая, беше приблизително на възрастта на Панда, с омачкани дрехи и разрошена, започваща да олисява коса, голям нос и дълги, извити надолу мустаци ала Фу Манчу25.

- Шейд?

Панда кимна.

- Аз съм Джери Евърс. - Мъжът пристъпи напред с леко неустойчива походка и протегната ръка. Панда неволно сведе поглед към крака му. Евърс поклати глава, после нави крачола на широките дънки, разкривайки протезата. - Сангин. Служих в трети батальон, пети полк.

Панда вече знаеше, че Евърс е бил в Афганистан, и затова само кимна. Морските пехотинци от пети полк бяха пострадали жестоко в Сангин.

Евърс размаха папката, която държеше, към едно от тапицираните кресла и се засмя.

- Ти си служил в Кандахар и Фалуджа? Как се оказа такъв късметлия?

- На други не им провървя толкова - изтъкна Панда очевидното.

Евърс изсумтя и се свлече върху дивана.

- Майната му на това. Тук сме, за да говорим за теб.

Панда почувства как започва да се отпуска...

До първи ноември Луси вече бе свикнала с живота в Бостън и апартамента, който бе наела на „Джамайка Плейн“. Когато не пишеше, беше на работа и въпреки че през цялото време се чувстваше уморена, никога през живота си не бе изпитвала по-голяма благодарност за новата си работа и натоварения график.

- А на теб какво ти пука? - изсумтя презрително седемнайсетгодишното момиче, седнало на дивана срещу нея. - Ти нищо не знаеш за мен.

Апетитният аромат на такос проникна в стаята за консултации от кухнята, където всеки ден в центъра за приходящи „Роксбъри“ сервираха обяд на петдесетина бездомни младежи. Тук имаше баня, малка пералня и предлагаха ежеседмични медицински прегледи. Освен това в Центъра работеха шестима консултанти, които помагаха на избягалите деца, на такива без постоянно местожителство, както и на улични хлапета от четиринайсет години нагоре, да намерят убежище, да се запишат в училище, да се подготвят за годишните изпити, да получат карти за социални помощи и да си намерят работа. Някои от клиентите им имаха проблеми заради зависимост към различни вещества. Други, като това момиче с красиви скули и тъжни очи, бяха избягали от жестоко физическо насилие. Консултантите в Центъра трябваше да се справят с психически травми, медицински проблеми, бременност, проституция и всичко останало.

- И чий проблем е това, че аз не зная нищо за теб? - попита Луси.

- Ничий. - С нацупено изражение Шона потъна по-дълбоко във възглавниците на дивана.

През стъклото на вратата Луси виждаше как някои от децата сваляха украшенията за Хелоуин: прилепи, черни картонени вещици и скелети със светещи червени очи.

Шона огледа късата черна кожена пола на Луси, яркорозовия чорапогащник и фънки ботушите.

- Искам си предишната консултантка. Тя беше много по-мила от теб.

Луси се усмихна.

- Защото не е била толкова запленена от теб като мен.

- Сега пък ми се подиграваш.

- Не. - Луси отпусна нежно длан върху ръката на момичето и заговори тихо и сериозно. - Ти си едно от прекрасните създания на тази вселена, Шона. Смела като лъвица, хитра като лисица. Ти си умна и умееш да оцеляваш. Как да не те обича човек?

Шона отдръпна ръката си и я изгледа предпазливо.

- Ти си откачена, госпожо.

- Зная. Работата е там, че ти си истински борец. Всички смятаме така. И когато наистина решиш да си върнеш работата, аз съм сигурна, че ще знаеш как да го постигнеш. А сега си върви.

Думите й вбесиха момичето.

- Какво ще рече това „да си вървя“? Ти трябва да ми помогнеш да си върна работата.

- И как да го направя?

- Като ми кажеш какво да правя.

- Нямам никаква представа.

- Как така нямаш никаква представа? Ще те издам на директорката. И тя тутакси ще те изрита. Ти нищо не знаеш.

- Е, след като съм тук по-малко от месец, това може би е вярно. Как да стана по-добра?

- Като ми кажеш какво да направя, за да си запазя работата. Като например да ходя всеки ден навреме на работа, да уважавам началника... - През следващите няколко минути Шона изнесе пространна лекция на Луси, повтаряйки съветите, които бе получила от другите консултанти.

Когато тя най-сетне изпусна парата и се успокои, Луси кимна възхитено.

- Леле. Ти би трябвало да си консултант вместо мен. Много си добра.

Враждебността на момичето се стопи.

- Наистина ли мислиш така?

- Определено. След като издържиш годишните изпити и се дипломираш, мисля, че с каквото и да се захванеш, ще бъдеш много добра.

Когато Шона си тръгна, Луси бе съумяла да разреши поне един от проблемите на момичето. Дреболия, но за едно бездомно дете бе непреодолимо препятствие. Шона нямаше дори будилник.

Луси огледа празната стая за консултации с изтъркания удобен диван, уютното кресло и фреската на стената, вдъхновена от графитите. Това бе работата, която й бе присърце.

Тази вечер си тръгна от Центъра по-късно от обичайното. Докато вървеше към колата, отвори чадъра, за да се предпази от хладния вечерен дъждец, и се замисли какво още й предстои да напише, преди да се строполи в леглото. Повече нямаше да виси из коридорите на Конгреса на лов за мастити конгресмени; нямаше да чука по вратите на важните клечки, които се съгласяваха да се срещнат с нея само за да могат после да се похвалят, че познават дъщерята на президент Джорик. Да достигне до хората чрез книгата си, беше далеч по-удовлетворяващо, отколкото работата на лобист.

Прескочи една локва. Уличната лампа осветяваше колата й една от двете последни, останали на паркинга. Почти бе завършила резюмето на книгата си и вече половин дузина издателства бяха проявили интерес към нея. Имайки предвид колко много писатели се бореха да издадат творбите им, може би трябваше да се чувства виновна, но не изпитваше угризения. Издателите знаеха, че името й върху корицата ще бъде гаранция за силен медиен интерес и големи продажби.

Луси бе решила да разкаже в книгата си историите на бездомните младежи през техните очи - защо са избягали от семействата си, как живеят, за техните надежди и мечти. Това бяха не само сираци като Шона, но и подрастващи от богати семейства в предградията, избрали скитническия живот, за които рядко се пишеше.

Докато бе съсредоточена върху работата си, се чувстваше изпълнена с енергия, но в мига, в който си позволяваше да се отпусне, гневът й се завръщаше. Луси не искаше да се раздели с него. Когато се чувстваше уморена до смърт, когато стомахът й отказваше да приема храна, когато сълзите безпричинно напираха в очите й... гневът бе нейната опора.

Почти бе стигнала до колата, когато чу зад гърба си бягащи стъпки. Рязко се извъртя.

Хлапето бе изникнало изневиделица. Жилесто, с празни очи, в мръсни скъсани дънки и суитшърт с качулка, измокрен от дъжда. Грабна чантата й и я бутна на земята.

Чадърът й отлетя, остра болка прониза тялото й и цялата ярост, която сдържаше в гърдите, намери своята мишена. Тя изкрещя нещо нечленоразделно, надигна се от мокрия асфалт и хукна след крадеца.

Той стигна до тротоара, мина под уличната лампа и се озърна назад. Не очакваше тя да го преследва и се затича по-бързо.

- Хвърли чантата! - изкрещя тя, побесняла от гняв, подклаждан от адреналина.

Но той продължи да тича, тя също.

Хлапакът бе дребен и чевръст. На Луси не й пукаше. Тя жадуваше отмъщение. Носеше се надолу по тротоара, ботушите й шляпаха по мократа настилка. Той зави в алеята между Центъра за бездомни и една офис сграда. Луси го следваше по петите.

Дървена ограда и контейнер за смет блокираха изхода, но тя не се отказваше. Не мислеше за това, което щеше да направи, ако той имаше оръжие.

-Върни ми я !

Със силно ръмжене той скочи върху контейнера. Чантата й се закачи на острия ръб. Крадецът я пусна и прескочи през оградата.

Тя беше толкова побесняла, че се опита да се покатери върху контейнера след него. Подметките на ботушите й се плъзнаха по мокрия метал и тя одраска крака си.

Благоразумието й постепенно се завръщаше. Луси пое дълбоко дъх, най-после бе успяла да излее гнева си.

Глупаво. Глупаво. Глупаво.

Тя откачи чантата и закуцука обратно към тротоара. Кожената пола малко я бе предпазила при падането, но скъса яркорозовия чорапогащник, одраска крака си, ожули коленете и дланите. Въпреки всичко, независимо от звънтенето в ушите, изглежда, нямаше нищо счупено.

Стигна до тротоара. Глупаво. Ако Панда я бе видял да тича по онзи улица, щеше да откачи. Но ако Панда беше наблизо, онова хлапе никога нямаше да я доближи.

Защото Панда защитаваше хората.

Зави й се свят.

Панда защитаваше хората.

Едва се добра до тротоара, преди краката й да се подкосят и да се свлече върху него. Ботушите й потънаха в лепкавата кал до бордюра, стомахът я присви и в главата й отекнаха думите, които й бе казал.

...изведнъж той я запратил към стената. Счупил ключицата й. Искаш ли това да се случи с теб?

Тя обгърна челото си в шепи.

Аз не те обичам, Луси... Аз не те обичам.

Лъжа. Проблемът не беше в това, че той не я обичаше. Проблемът беше, че я обичаше твърде много.

Трясна гръм и небесата се продъниха. Проливният дъжд биеше по раменете й, просмукваше се през тренчкота й, жилеше скалпа й като остри камъчета. Войникът, който се бе опитал да удуши съпругата си... Мъжът, който бе пребил приятелката си... Панда смяташе, че той е потенциална опасност за нея също като тях, поредният враг, от когото трябваше да я защити. И той възнамеряваше да направи точно това.

Зъбите й започнаха да тракат. Луси се запита дали не си измисля всичко това, но сърцето й знаеше истината. Ако не беше постоянният гняв, който толкова внимателно подклаждаше, отдавна щеше да е прозряла действията му.

Един бял ван намали и спря. Тя вдигна глава, когато стъклото откъм шофьора се смъкна и се подаде глава с посивяла коса на мъж на средна възраст.

- Добре ли сте, госпожо?

- Аз... добре съм. - Тя се изправи с мъка на крака. Ванът потегли.

В нощното небе избухна мълния и на светлината й Луси видя мъката в очите на Панда, долови фалшивата войнственост в гласа му. Панда не вярваше на себе си, че няма да я нарани.

Младата жена извърна лице към мрачното, натежало от дъжда небе. Той би рискувал живота си, за да я защити дори от самия себе си. Как можеше тя да се пребори с такава желязна воля? Виждаше само един начин. Със своята желязна воля.

И с един план...

26.

Когато снимките на филма приключиха, Панда се върна на острова, сякаш това щеше да го приближи до Луси. Къщата изглеждаше мокра и самотна в мрачния ноемврийски следобед. Изсъхнали листа бяха запушили улуците, прозорците бяха обвити в паяжини, а земята бе покрита със счупени клонки от последната буря. Той включи пещта за отопление и заброди из притихналите стаи с увиснали рамене и ръце в джобовете.

Панда така и не бе намерил някой, който да се грижи за къщата, и мебелите бяха покрити с тънък слой прах, но присъствието на Луси се усещаше навсякъде: в купата с речни камъчета, поставена върху масичката за кафе на остъклената веранда, удобно пренаредените мебели, разчистените рафтове и масички. Имаше чувството, че къщата сякаш вече не очакваше завръщането на семейство Ремингтън, ала не я усещаше и като своя. Тя беше нейна. Беше нейна от мига, в който тя бе пристъпила прага й.

Дъждът бе спрял. Панда извади старата сгъваема стълба от гаража и почисти улуците, като едва се задържа да не падне, когато се плъзна по стъпалото. Метна в микровълновата един от отвратителните замразени диетични полуфабрикати на Темпъл, отвори кутия с кока-кола и за да довърши самоизтезанието, реши да спи в леглото в бившата спалня на Луси, която преди това бе негова. На следващия ден изяде студена закуска, изпи две чаши кафе и пое през гората.

Къщата на съседите беше свежо боядисана с бяла боя и имаше нов покрив. Панда почука на задната врата, но Бри не отвори. През прозореца видя върху кухненската маса гърненце с цветя и разпръснати учебници и тетрадки, значи, двамата с Тоби все още живееха тук. Тъй като нямаше какво друго да прави, той се настани на предната веранда и зачака тя да се върне.

Час по-късно старият й шевролет „Кобалт“ се показа на шосето. Панда стана от влажното плетено кресло и се отправи към стълбите. Тя спря колата и излезе. Не се притесни да го види, по-скоро се озадачи.

Изглеждаше различна от преди - отпочинала, ведра и не толкова болезнено слаба. Носеше дънки и сивкаво жълтеникаво сако от мек вълнен плат, а косата й бе прибрана в хлабав кок. Тя пристъпи към него с новопридобита увереност.

Панда пъхна ръце в джобовете.

- Къщата изглежда добре.

- Стегнахме я, за да я дадем под наем следващото лято.

- А какво ще стане с пчелите? - Луси би била загрижена за тях.

- Договорих се със семейството, което е собственик на съседната овощна градина, да преместим кошерите там.

Той кимна. Тя зачака. Панда пристъпи от крак на крак.

- Как е Тоби?

- Той е най-щастливото дете на острова. Сега е на училище.

Панда се опита да измисли какво още да каже и накрая зададе въпроса, който не възнамеряваше.

- Говорила ли си с Луси?

Бри беше същата като Темпъл. Кимна, но не каза нищо.

Той извади ръце от джобовете и слезе по стълбите.

- Трябва да поговоря за нещо с теб.

В този момент се приближи кадилакът на Майк. Майк изскочи от колата и протегна ръка с такъв вид, все едно срещата му с Панда е най-щастливото събитие за деня.

- Хей, чужденецо! Страхотно е, че се върна.

Косата му бе по-къса, с по-небрежна прическа и с изключение на часовника се бе отказал от всякакви бижута. Изглеждаше безгрижен и щастлив, като човек, когото не преследват никакви демони. Панда потисна негодуванието си. Муди не беше виновен за това, че е постигнал това, което Панда не бе успял.

Майк прегърна Бри.

- Тя каза ли ти, че най-после определихме датата на сватбата? В навечерието на Нова година. Най-трудната сделка в живота ми.

Бри изви вежда към него.

- Сделката сключи Тоби.

- Крушата не пада по-далеч от дървото - ухили се Майк.

Бри се засмя и го целуна по ъгълчето на устата.

- Поздравления и на двамата - рече Панда.

Денят беше топъл и Майк предложи да седнат на верандата. Гостът се настани в креслото, което току-що бе освободил, Бри седна на другото кресло, а Майк се нагласи върху парапета. Той го осведоми надълго и нашироко за процъфтяващия бизнес на Бри, а след това сподели за последните успехи на Тоби в училище.

- Двамата с преподавателката му подготвят проект по история на афроамериканците.

- Тоби знае повече от нея - с гордост заяви Бри. - Но предполагам, че си дошъл тук, за да поговориш за нещо с мен.

Присъствието на Майк усложняваше и без това трудната задача.

- Всичко е наред. Мога да намина по-късно.

Бри се намръщи.

- За Луси ли се отнася?

Всичко се отнасяше за Луси.

- Не - отвърна той. - Става дума за нещо лично.

- Аз ще ви оставя - обяви Майк жизнерадостно. - И без това имам да свърша малко работа.

- Не си отивай. - Бри се взря в него. - Въпреки вида си, Майк е най-дискретният човек на острова. А и без това ще му разкажа всичко, което ще споделиш с мен.

Панда се поколеба.

- Сигурна ли си? Това... свързано е със семейството ти. С баща ти.

Бри застана нащрек.

- Разкажи ми.

И той го направи. Седнал в проскърцващото плетено кресло, наведен към нея, подпрял лакти на коленете, Панда й разказа за връзката на нейния баща с неговата майка, след това за Къртис.

Когато свърши, в очите на Бри блестяха сълзи.

- Толкова съжалявам.

Панда сви рамене.

Майк се изправи и застана до нея. Бри зарови в джобовете за носна кърпичка.

- След като баща ми почина, майка ми се погрижи всички да узнаем какъв ужасен съпруг е бил, така че това не ме изненадва. Но никой от нас не си е представял, че е имал друго дете. - Тя издуха носа си.

Майк отпусна ръка върху облегалката на креслото й и се втренчи напрегнато в Панда. Не бе останала и следа от безгрижния добродушен веселяк. Като бдителен закрилник, Майк се опитваше да прецени дали това разкритие представлява някаква опасност за жената, която обичаше.

- Защо си купил къщата?

Харесваше му желанието на Майк да защити жената, която обича, и Панда им каза истината:

- Заради някакво извратено отмъщение. Аз мразех баща ти, Бри. Убеждавах се, че ненавиждам цялото ви семейство, но това беше просто ревност. - Панда се размърда в креслото и за свое най-голямо удивление добави: - Когато купих къщата, не бях съвсем на себе си. След като се уволних от армията, имах проблеми, страдах от посттравматично стресово разстройство.

Изрече го, сякаш ставаше дума за хронична хрема.

Израженията им бяха смесица от загриженост и симпатия, но нито един от двамата не побягна с писъци от верандата, нито хукна да търси оръжие, за да се защити. Беше задължен на Джери Евърс за това. Кристи бе намерила подходящия човек, с когото да говори, не някой празноглав психар, а воин, участвал във войната, който разбираше колко се бои Панда, че демоните, с които се бореше, ще надделеят и ще го накарат да нарани други хора.

Но Бри много повече се интересуваше от разкритието на Панда за Къртис.

- Имаш ли негови снимки?

Той не се бе сетил за това, но се трогна, че тя попита. Извади портфейла си.

- Ще ти изпратя няколко, когато се върна в Чикаго. Тази е единствената снимка, която имам в себе си.

Той извади последната училищна фотография на Къртис. Беше оръфана и малко избеляла, думата ДОКАЗАТЕЛСТВО все още си личеше върху тениската на момчето. Къртис се усмихваше, зъбите, сменили млечните, бяха прекалено големи за устата му. Бри взе снимката и внимателно се вгледа в нея.

- Той... прилича на брат ми Дъг. - Очите й отново се наляха със сълзи. - Братята ми трябва да узнаят за Къртис. Трябва да узнаят и за теб. Когато си готов, искам да те запозная с тях.

Отново се случи нещо неочаквано.

- Бих се радвал - чу се да казва Панда.

Тя протегна ръка, за да му върне снимката, палецът й се плъзна по лицето на Къртис.

- Задръж я - рече Панда. Някак си му се струваше, че това е най-правилното, което може да стори.

На следващата сутрин бе излязъл да потича, когато мобилният му телефон иззвъня. Не беше свикнал да взема телефона със себе си, но сега, когато и други хора работеха за него, се налагаше да поддържа връзка с тях, макар че това никак не му се нравеше. Бизнесът му процъфтяваше, но Панда предпочиташе да работи сам.

Погледна дисплея. Кодът беше от Източния бряг. Номерът му бе непознат, но познаваше района. Тутакси забави ход и отговори:

- Патрик Шейд.

Гласът, който копнееше да чуе, изжужа - ясен, висок и много сърдит:

- Бременна съм, кучи сине!

Връзката прекъсна.

Панда се спъна и отби на банкета, изпусна телефона, грабна го и натисна бутона за повторно избиране. Ръцете му трепереха толкова силно, че не можа да го улучи от първия път.

- Какво искаш? - изкрещя тя.

О, боже! Трябваше да се държи като зрял мъж. Отвори уста да каже - какво да каже, по дяволите? - но тя продължаваше да крещи и не му даде възможност да пророни и дума.

- Прекалено съм бясна, за да говоря с теб сега! Ти и твоята вазектомия! - Изплю с отвращение думата.

- Къде си?

- Какво те е грижа? - изригна тя. - Аз приключих с теб, забрави ли? - Отново му затвори.

Господи... Луси е бременна. С неговото дете. Панда имаше чувството, че са го потопили в казан с вряща, бълбукаща вода.

Когато се опита да се свърже отново, се включи гласовата поща. Той вече знаеше къде се бе преместила да живее тя и не след дълго беше на ферибота. Шест часа по-късно пристигна в Бостън.

Свечеряваше се и вече притъмняваше, когато спря наетата под наем кола пред сградата, където навярно бе апартаментът на Луси. Но никой отговори, когато позвъни от фоайето на входа.

Позвъни на още няколко звънеца и най-накрая улучи десетката - възрастен мъж, който нямаше друго занимание, освен да шпионира съседите.

- Тя замина тази сутрин, носеше куфар. Знаеш коя е тя, нали? Дъщерята на президент Джорик. Много мила млада дама.

След като излезе на тротоара, Панда и позвъни отново и този път тя вдигна. Не й даде шанс тя да заговори.

- Аз съм в Бостън - заяви. - Охраната в твоята сграда е пълен боклук.

- Както и ти.

- Къде си заминала?

- Изприпках у дома при мама и тате. Ти къде мислиш, че ще отида? Още не съм готова да говоря с теб.

- Супер. - Този път той й затвори.

Смелост никога не му бе липсвала, но това беше нещо съвсем различно. Панда знаеше, че трябва да изясни отношенията си с Бри, преди да направи следващата стъпка, за да си върне Луси. Но първо смяташе да посвети още една седмица на разговори с Джери Евърс. Искаше да се увери, че Джери, също като Панда твърдо вярва, че демоните никога повече няма да се върнат. След това възнамеряваше да напише текст и да го наизусти, за да не оплеска отново нещо. А ето го сега, седнал в самолета за късния полет до Вашингтон, абсолютно неподготвен, а цялото му бъдеще бе заложено на карта.

Пристигна на летище „Дълес“. Въпреки че бе прекалено възбуден, за да заспи, не можеше да се появи в дома на семейство Джорик в настоящия си вид, затова се регистрира в хотел и прекара остатъка от нощта буден в леглото. Когато се съмна, Панда взе душ и се обръсна. С нищо, освен с чаша кафе в стомаха, се отправи към Мидълбърг - богат ловен район в сърцето на щата Вирджиния.

Докато пътуваше по лъкатушещи шосета, покрай ширнали се лозя и процъфтяващи конеразвъдни ферми, се чувстваше все по-нещастен. Ами ако вече бе твърде късно? Ако тя се е опомнила и осъзнала, че може да намери някой много по-добър от него? Когато наближи имението на семейство Джорик, целият бе плувнал в пот.

Къщата не се виждаше от пътя. Само високата желязна ограда и масивните порти със сложна електронна охранителна система потвърждаваха, че е достигнал целта си. Панда спря пред портите и огледа камерите за видео наблюдение. Когато бръкна в джоба за мобилния телефон, едно нещо знаеше със сигурност. Ако сега се издъни, това ще е краят. Каквото и да направи, не биваше да позволи тя да разбере, че той е кълбо от нерви.

Луси вдигна след петото позвъняване.

- Шест и половина сутринта е - изграчи. - Още съм в леглото.

- Няма проблем.

- Казах, че не съм готова да говоря с теб.

- Това вече е проблем. Имаш една минута да отвориш портите, преди да нахлуя.

- Изпрати ми картичка от Гуантанамо26.

Отново му затвори.

За щастие, не се наложи да изпълни заканата си, защото след трийсет секунди портите се отвориха. След кратък разговор с агента от Тайните служби, Панда подкара по извитата алея, водеща през гъстозалесен участък към къщата - голяма тухлена постройка в джорджиански стил. Той паркира пред входа и слезе от колата. Хладният въздух ухаеше на есенни листа, а ясното утринно небе обещаваше слънчев ден и Панда се опита да се убеди, че това е добро предзнаменование. Трудна задача, когато му се гадеше от притеснение.

Предната врата се отвори и на прага се появи тя. Стомахът му се качи в гърлото. Всичко, което досега му се струваше като забулено в мъгла, сега му беше абсолютно ясно, но очевидно не и на нея... Вместо да го покани, Луси излезе навън, наметната с черно непромокаемо яке върху яркочервената пижама, щампована със зелени жаби бик.

Последните хора, с които искаше в момента да се изправи лице в лице, бяха родителите и, така че това обяснение отвън бе неочакван подарък. Тя бе напъхала босите си крака в маратонки, а косата й стърчеше на всички посоки, обгръщайки главата й като красив, блестящ светлокестеняв ореол. Нямаше грим, а върху бузата й се бе отпечатала гънка от възглавницата. Изглеждаше красива и обикновена. Необикновена.

Луси се спря между колоните от двете страни на широката стълба. Панда тръгна към нея по покритата с тухли пътека.

- Кой е умрял? - попита тя, оглеждайки костюма му.

Би трябвало да се досети, че той няма да цъфне в дома на президента на САЩ по дънки и тениска.

- Нямах време да се преоблека.

Луси слезе по стъпалата и пристъпи по пътеката, осеяна с пурпурни и пожълтели листа. Въпреки дребното лице и пижамата на жаби, тя не приличаше на тийнейджьрка. Беше напълно зряла жена - съблазнителна, сложна и гневна, което дяволски го плашеше.

Вирна брадичка и войнствено се вторачи в него като професионален боксьор.

- Има голяма разлика между това, да си направиш вазектомия и да възнамеряваш да си направиш вазектомия.

- Какви ги приказваш? Никога не съм казвал, че съм си направил.

Тя изсумтя пренебрежително.

- Няма да споря с теб за това. - Тя закрачи гневно по мократа, покрита с листа трева към дървото, под което спокойно е можел да се разположи Томас Джеферсън, докато нанася поправки в Декларацията за независимостта. - Факт е - продължи, - че един от малките ти негодници е регистрирал хоумрън и сега ще ставаш баща. Какво мислиш за това?

- А-аз още не съм имал време да мисля.

- Е, аз имах и ще ти кажа, че тая няма да я бъде. Няма да се преструвам, че съм заченала от банка за сперма, нито ще cе отърва от това бебе.

Той се ужаси.

- Дявол да го вземе, разбира се, че няма.

- И какво смяташ да направиш по въпроса? - продължи тя под пълна пара. - Ще получиш нервен срив?

Нехайството, с което спомена миналите му психически проблеми, сякаш не бяха нищо важно, го накара да я обикне дори повече, ако изобщо подобно нещо бе възможно.

- Е? - Тя тропна с крак върху мократа трева, като че ли беше учителката му от трети клас. - Какво ще кажеш за свое оправдание?

Той преглътна.

- Добре свършена работа?

Панда очакваше тя да му се нахвърли за тези думи. Вместо това Луси сви устни.

- Родителите ми няма да са особено щастливи.

Меко казано. Той заговори предпазливо, осъзнавайки, чс стъпва по тънък лед:

- Какво искаш да направя?

Тя превключи на свръхзвукова скорост.

- Така си и мислех! Приключвам с теб!

Понесе се обратно към къщата и тъй като Панда не можеше да сграбчи грубо една бременна жена и да я спре, както би постъпил с жена, която не е бременна, просто препречи пътя й.

- Обичам те.

Луси се закова на място и изсумтя възмутено.

- Аз не съм ти безразлична и ти държиш на мен. Има голяма разлика.

- Това също. Но най-важното е, че те обичам. - Гърлото му пресъхна. - Обикнах те в мига, в който те видях в онази тексаска уличка.

Кафявите й очи със зелени точици се разшириха.

- Това е лъжа.

- Не е. Не казвам, че тогава съм осъзнавал, че те обичам, но още от самото начало почувствах, че между нас се заражда нещо голямо. - Той искаше да я докосне - Господи, нима не искаше винаги да я докосва? - но се боеше, че това само ще влоши нещата. - Всяка минута, през която сме били заедно, аз се стараех да постъпвам правилно. Не мога да ти кажа колко се уморих от това. А и мисля, че и ти ме обичаш. Греша ли?

Това беше въпросът, който го измъчваше. Ами ако той грешеше? Ако тя бе казала истината, когато бе заявила, че случилото се помежду им е само едно малко лятно приключение? Инстинктите му подсказваха, че не е така, но Панда прекалено добре познаваше силата на самозаблудата. Призова всичките си сили.

- И какво от това? - Луси бе усъвършенствала сарказма си, превръщайки го в истинско изкуство. - Аз мислех, че обичам Тед Бодин, и виж какво се получи.

Толкова му се виеше свят, че едва можа да пророни:

- Да, но той беше прекалено добър за теб. А аз не съм.

- Добре, вярно е.

Той искаше да я грабне, да я метне в колата и да отпрашат, но се съмняваше, че нито тя, нито сътрудниците от Тайните служби на майка й ще бъдат съгласни. Пое дъх на пресекулки и се застави да изрече това, което бе нужно:

- Кристи ми намери психотерапевт, който е ветеран от войната. Бил е на бойното поле. Двамата тутакси си паснахме. Няма да твърдя, че всичко е идеално, но ще кажа, че той ме убеди, че съм много повече с всичкия си, отколкото мислех.

- Той греши - отсече госпожица Чувствителност. При все това на Панда му се стори, че погледът на тези големи кафяви очи леко се смекчи, макар че навярно виждаше това, което му се искаше.

- Кажи ми как искаш да разрешим тази заплетена ситуация -подхвана той и млъкна, за да не се впусне в отчаяни молби. -Знаеш, че ще се оженя за теб, ако ти го искаш. Ще направя всичко за теб. Само ми кажи какво искаш.

Цялата нежност, която му се бе привидяла, изчезна, изместена от ледено високомерие.

- Ти си безнадежден случай. - Луси затрополи по листата и нагоре по стълбите към предната врата. Не я затръшна под носа му, затова Панда реши, че трябва да я последва вътре, за да продължи тя да го сравнява със земята.

Огромното преддверие с широката извита стълба, впечатляващите маслени картини по стените и скъпите старинни мебели подсказваха за стари пари, но захвърлените раници, велосипедните каски и шареният тричетвърт чорап, метнат в ъгъла, свидетелстваха за присъствието на по-млади обитатели. Тя метна якето си върху едно кресло, сякаш взето назаем от музея „Смитсониън“, и се извърна с лице към него.

- Ами ако лъжа?

Той тъкмо се опитваше да изтръска полепналите върху подметките му листа върху ориенталския килим. Заряза непосилната задача и я зяпна втрещено.

- Да лъжеш?

- Ако не съм бременна - поде тя - и си измислям всичко това. Ако съм разгадала нескопосания ти опит да ме защитиш, като че ли не съм способна сама да се защитя! Ако наистина те обичам и това е единственият начин, който съм измислила, за да те върна при себе си? Какво ще направиш тогава?

Той напълно забрави за мокрите обувки.

- Лъжеш ли?

- Отговори на въпроса ми.

Идеше му да я удуши.

- Ако лъжеш, бедна ти е фантазията колко ще побеснея, защото въпреки всичко, което казах, искам да имам дете от теб. Веднага ми кажи истината!

Тя сякаш се разтопи и очите й се изпълниха с безкрайна нежност.

- Наистина ли? Наистина ли искаш дете?

Сега Панда придоби войнствено изражение.

- Не си играй с мен за това, Луси. Прекалено е важно.

Тя се извърна.

- Мамо! Татко!

- Тук сме - прогърмя мъжки глас от дъното на къщата.

Той наистина щеше да я убие, но първо я последва през великолепната къща до просторна, огряна от слънцето кухня, където ухаеше на кафе и прясно изпечени кифлички. В еркера пред квадратния прозорец с изглед към есенната градина бе поставена дървена маса със стойка тип „магаре“. Президентът Джорик седеше в единия край, пред нея бе разтворен „Уолстрийт Джърнал“, а редом лежеше сгънат още един вестник. Тя беше облечена в бял халат, със сиви чехли на краката. Дори без грим, беше красива жена с внушително излъчване. Съпругът й се бе настанил насреща й по дънки и суитшърт, подходящо облекло за съботна сутрин. Въпреки че тя бе вчесана, той още не се бе обръснал. Панда горещо се молеше да са на втората чаша кафе, иначе всичко можеше да се развие по-зле, отколкото той очакваше.

- Мамо, татко, сигурно си спомняте Патрик Шейд. - Луси изрече името му, сякаш говореше за развалено месо. - Моето куче пазач.

Обзет от благоговение и към двамата, Патрик едва намери сили да кимне.

Президент Джорик отмести „Уолстрийт Джърнал“. Мат Джорик затвори своя айпад и свали очилата за четене. Панда се запита дали знаят за бебето... ако изобщо имаше бебе. Типично за Луси беше да го хвърли напълно несведущ в леговището на лъва. Поне му бе спестено присъствието на сестрите и брат й. Беше събота и те навярно още спяха. Жалко, че родителите й бяха такива ранобудници.

- Госпожо - смотолеви той. - Господин Джорик.

Като уважаващ себе си инквизитор, Луси възнамеряваше да го подложи на най-изтънчените мъчения. Тя се пльосна на свободния стол до баща си и остави Панда да стърчи пред тях като селянин пред кралското семейство. Впери свиреп поглед в майка си.

- Никога няма да отгатнеш какво каза той току-що. Заяви, че ще се ожени за мен, ако това искам.

Президент Джорик завъртя очи. Съпругът й поклати глава.

- Още по-глупав е, отколкото го мислех.

- Той не е глупав. - Луси подпря крак върху напречната подпора на масата. - Той е... Добре де, малко е глупав, също като мен. Затова пък има голямо сърце.

На Панда му дойде до гуша. Той удостои Луси с най-страховития си поглед, сетне се извърна към родителите й.

- Моля за разрешение да се оженя за дъщеря ви.

Луси присви очи насреща му.

- Слагаш тигана на огъня, преди да си уловил рибата. Първо трябва да им обясниш защо си недостоен да бъдеш мой съпруг.

Досега той не разбираше много от това, което тя прави, но последното го разбра. Луси искаше той да оголи раните си без разтакаване.

- Искаш ли кафе, Патрик? - Президент Джорик посочи ка-феника върху плота.

- Не, госпожо. - Тя е била негов върховен главнокомандващ и той осъзна, че машинално е заел стойка „мирно“. Чувстваше се добре в тази поза и остана така, с прибрани крака, изпъчени гърди и вперен напред поглед. - Отраснал съм в Детройт, госпожо. Баща ми беше дребен наркодилър, а майка ми бе наркоманка, готова на всичко, за да се сдобие с пари за дрога. Аз самият съм продавал наркотици. Имам досие за малолетен престъпник, живял съм в различни приемни семейства и изгубих брат си в улична престрелка, когато той беше още съвсем малък. Едва успях да завърша гимназия и влязох в армията. Служих в Ирак и Афганистан, преди да постъпя в полицията в Детройт. - Щеше да разкаже всичко, дори и това да е краят му. - Имам колежан-ска степен от щатския университет в Уейн и...

- Колежански степени... - прекъсна го Луси. - Той е магистър. В началото това ме смущаваше, но реших да си затворя очите.

Тя нарочно го караше да се гърчи от притеснение, но Панда изпитваше някакво извратено удоволствие, задето Луси го подтикваше да разкаже всичко. Той превключи на стойка „свободно“, с ръце, скръстени зад гърба, и поглед, вперен над главите им.

- Както казах, завършил съм щатския университет в Уейн. Единственият път, когато съм се доближавал до университет от „Бръшляновата лига“, беше, когато охранявах една холивудска актриса във футболен мач между „Харвард“ и „Йейл“.

- Има добри маниери на масата - каза Луси. - И честно казано, е много секси.

- Виждам - съгласи се майка й със смайващо чувствен глас, което накара Панда да се зачуди дали майка и дъщеря са толкова различни.

- Имаше време, когато пиех прекалено много и се забърквах в побоища заради алкохола - продължи той с откровенията и стисна ръце в юмруци. - Но най-важното, което трябва да знаете за мен... - Застави се да ги погледне. - Страдах от пост-травматично стресово разстройство. - Преглътна. - Изглежда, съм го преодолял, но не желая да рискувам и отново посещавам психотерапевт. Дълго време се боях да не се привържа твърде много към някого, за да не го нараня, но вече не изпитвам такъв страх. Трябва да призная, че понякога ругая и имам избухлив характер.

Президент Джорик погледна съпруга си.

- Нищо чудно, че тя се е влюбила в него. Той е същият като теб.

- По-зле - уточни Луси.

Баща й се облегна назад в стола.

- Вярвам ти.

Но Панда нямаше да позволи на тримата Джорик да го отклонят. Разтвори юмруци.

- С това мое минало аз съм сигурен, че не такъв съпруг сте желали за дъщеря си.

- Господин Шейд, нищо от вашето минало не е ново за мен и Мат - заговори президентът. - Нали наистина не мислите, че щяхме да ви наемем да охранявате Луси, ако преди това основно не ви бяхме проучили?

Това не би трябвало да го учуди, но въпреки това го изненада.

- Вие сте удостоен с много награди - продължи тя. - Служили сте храбро на страната си и имате образцова характеристика от полицейското управление в Детройт.

-Но- намеси се Луси - понякога се държи като пълен идиот.

- Както и ти - изтъкна баща й.

Панда отпусна ръце покрай тялото си.

- Освен това много обичам дъщеря ви. Както сами може да видите. Защото, ако не я обичах, дявол да го вземе - извинете, госпожо, нямаше да се подложа на всичко това. А сега, с цялото ми уважение, трябва да поговоря с Луси насаме.

Г оспожица Може-би-съм-бременна-може-би-не-съм внезапно влезе в ролята на гостоприемна домакиня.

- Първо мъфините. Ти обичаш мъфини.

- Луси. Сега. - Панда кимна към вратата.

Тя още не бе свършила с инквизицията, затова сякаш й бе нужна цяла вечност, за да стане от стола с вид на нацупена тийнейджърка, което, изглежда, развесели родителите й.

- А беше такова сладко момиче - въздъхна майка й и погледна баща й.

- Това е резултатът от твоето влияние - не остана длъжен господин Джорик на бившия президент.

Ако не висеше въпросът за бебето, той навярно нямаше да има нищо против закачливия им словесен двубой.

Но явно баща й не бе свършил.

- Може би вие двамата ще поискате да обсъдите всичко това в „Мабел“? - Прозвуча едновременно като въпрос и заповед.

Президентът се усмихна на съпруга си.

Панда нямаше представа какво става, но изглежда, Луси бе наясно.

- Предполагам, че така е най-добре - промърмори тя и без никакъв ентусиазъм се потътри към задната врата.

Той закрачи след нея, както се надяваше, с уверена и твърда стъпка, сетне я последва през каменната тераса, откъдето се озоваха в задния двор с грижливо оформени градини и вековни сенчести дървета. Падналите листа шумоляха под маратонките на Луси, докато вървеше по тухлената алея, виеща се покрай това, което според него беше билкова градина, към голям гараж. Когато наближиха, тя мина за по-направо по утъпкана пътека, водеща към старо жълто уинибаго. Той най-после си спомни. Тази каравана беше „Мабел“ - къщата на колела, с която Луси и Мат Джорик преди много години бяха пребродили страната, след като на един паркинг за камиони в Пенсилвания към тях се бе присъединила Нийли Кейс.

Ръждивите панти на вратата проскърцаха, когато Луси я отвори. Той пристъпи в тъмната каравана. Лъхна го на застоял въздух. Вътре имаше миниатюрна кухня; провиснала кушетка с избеляла карирана тапицерия; и една врата в дъното, която навярно водеше към спалнята. Върху малката маса се мъдреха бейзболна шапка редом с бележник, шишенце със зелен лак за нокти и празна кутия от кока-кола. Сигурно брат й и сестрите й обичаха да се свират тук.

Ако попиташе Луси защо баща й бе предложил да дойдат тук, тя щеше да го възнагради с един от онези свои погледи, красноречиво намекващи, че е пълен тъпанар, затова реши да премълчи.

- Това движи ли се?

- Вече не. - Тя се тръшна на кушетката, взе романа „Повелителят на мухите“ с меки корици и се зачете.

Панда подръпна яката на ризата. Старата каравана може и да беше пълна със сантиментални спомени за семейство Джорик, но на него му действаше клаустрофобично. Наистина ли си бременна? Наистина ли ме обичаш? Какво, по дяволите, казах, че толкова се обиди? Все въпроси, които искаше да зададе, но още не можеше.

Разкопча горното копче на яката. Главата му почти опираше тавана, а стените сякаш го притискаха. Той едва се напъха зад масата и седна странично на пейката срещу нея. Дори от разстояние усещаше мириса на омекотител за бельо от пижамата й, който, незнайно защо, му се струваше възбуждащ.

- Разказах на Бри за баща й - рече накрая.

Тя дори не вдигна глава от книгата.

- Зная. Тя ми се обади.

Панда протегна крака, стигайки почти до другия край на къщичката на колела. Тя обърна страницата. Нервите му бяха опънати до скъсване.

- Сега, след като достатьчно се позабавлява, готова ли си да поговорим сериозно?

- Не съвсем.

Ако някой друг се държеше толкова отвратително с него, Панда щеше или да си тръгне, или да го цапардоса здравата, ала той бе причинил достатьчно болка на Луси и тя имаше право да точи кръвта му колкото пожелае. Вече бе източила доста.

Беше се заставил да приеме факта, че няма никакво бебе. Тя бе излъгала. Колкото и болезнено да беше това, трябваше да се примири. Дори не можеше да си позволи да се разгневи, защото лъжата й бе постигнала това, което той не се осмеляваше да направи. Беше ги събрала заедно.

Въздъхна смирено и доброволно й връчи оръжието за атака.

- Това няма да ти хареса, но тогава аз наистина мислех, че постъпвам правилно, като скъсвам с теб.

Тя затвори книгата и ледената й сдържаност започна да се пропуква.

- Не се съмнявам в това. Не е нужно да питаме Луси какво мисли тя за ситуацията. Не е нужно да й даваме право на глас. Давай, вземай всички решения вместо малката женичка.

- Навремето не го виждах в тази светлина, но разбирам какво искаш да кажеш.

- Така ли си представяш партньорските отношения? Ако изобщо има някакво партньорство. Ти ще вземаш решенията за двама ни?

- Не. И определено ще има партньорство. - Внезапно Панда се почувства по-уверен и стабилен откогато и да било. Ако се нуждаеше от доказателство за новопридобитите си увереност и стабилност, достатьчно беше да си припомни какво въодушевление го изпълни, когато Луси му се обади, за да му съобщи, че е бременна. Не изпита нито страх, нито съмнения. Разкритието, че е излъгала, му подейства като жесток удар, но той при първа възможност щеше да се постарае да поправи този пропуск и тя наистина щеше да забременее.

- Ти ме лиши от правото на глас, Панда. Вместо да изложиш всички „за“ и „против“ и да попиташ за мнението ми, ти ме изключи от разискванията. Отнесе се с мен като към дете.

Дори и със закопчаната догоре пижама, тя не приличаше на дете, но той не биваше дори да помисля какво има под този червен плат, иначе всяка трезва мисъл щеше да изхвърчи от главата му.

- Оттогава се научих на много неща.

- Така ли? - В очите й заблестяха сълзи. - Тогава защо не дойде да ме видиш? Защо трябваше аз да ти звъня?

Той искаше да я грабне в прегръдките си и никога повече да не я пусне, но още не можеше да го направи. И може би никога нямаше да може, ако сега оплеска всичко.

Изхлузи се от пейката и коленичи пред нея.

- Събирах смелост, за да те видя. Изрекох най-голямата лъжа в живота си, когато ти казах, че не те обичам, но бях уплашен до смърт да не те нараня. Оттогава много неща се промениха. Вече не се страхувам да те обичам. А сега можеш да ми крещиш колкото искаш.

Луси изсумтя обидено.

- Аз никога не крещя.

Панда бе достатъчно умен, за да не изтъкне заблудата й.

- Радвам се, защото това, което ще ти кажа сега, няма да ти хареса. - Опита се да се намести по-удобно, но не успя. - Раздялата с теб беше истински ад, но се оказа, че е било най-доброто, което съм могъл да сторя за себе си - за нас двамата - защото най-после на карта бе заложено нещо много по-ценно, отколкото страха, че демоните ми ще се върнат. - Някакво клонче удари по покрива на караваната. - В един етап от живота си вярвах, че заслужавам да страдам. Бях оцелял, а много от другарите ми - не. След като осъзнах това, много други неща ми се изясниха и за пръв път започнах да вярвам във възможностите, вместо в неизбежното.

Той виждаше, че и последните прегради започват да рухват, но тя все още се противеше.

- Аз никога нямаше да те накарам да изпиташ това, което ти ме накара да преживея.

Е, в момента тя правеше почти това, но след като го измъчваше едва от вчера, а той от месеци я изтезаваше, нямаше право да се оплаква.

- Зная, скъпа. - Взе студените й ръце. - Не можеш да си представиш колко нещастен бях без теб.

Думите му я изпълниха с неземно щастие.

- Наистина ли?

Той потри палци в дланите й.

- Нужна си ми, Луси. Обичам те и се нуждая от теб.

Тя се замисли.

- Май не осъзнаваш, че си на колене?

Той се усмихна.

- Да, осъзнавам го. И докато съм тук, долу... - Усмивката му се стопи и яката на ризата започна отново да го задушава. - Луси, моля те, омъжи се за мен. Обещавам да те обичам, да те ценя и да те уважавам. Ще се смея с теб, ще се любя с теб, ще те почитам с всеки мой дъх. Знам, че ще спорим, но накрая няма да има значение, защото бих дал живота си за теб. - Сега целият бе плувнал в пот. - По дяволите, никога досега не съм правил това...

Тя наклони глава.

- А какво ще кажеш да ме защитаваш? В това си най-добър, така че защо не го обещаваш?

Патрик повече не можеше да издържа и дръпна вратовръзката.

- Колкото до това... - Разкопча още едно копче. - Аз... не мога да измисля точно как да го кажа.

Малката палавница търпеливо чакаше, а в очите й се бе стаила толкова нежност, че думите сами излязоха от устата му.

- Ти си моето тихо пристанище. Ти не се нуждаеш от защита и наполовина толкова, колкото аз, затова какво ще кажеш за известно време ти да се заемеш с тази задача?

Тя го погали по главата, докосванията й бяха леки като пера, а очите й му обещаваха целия свят.

- Ще се постарая с всички сили.

- А какво ще кажеш за останалото? - попита той с треперещ глас, сякаш животът му зависеше от това. - Достатъчно ли си корава, за да се омъжиш за мен?

Луси плъзна пръсти по бузата му.

- По-корава, отколкото можеш да си представиш.

Облекчението му бе толкова огромно, че му се зави свят, но постепенно дойде на себе си, докато тя му шепнеше любовни слова. После Луси стана от кушетката, отиде до вратата и пусна резето. Извърна се с лице към него и пръстите й започнаха да разкопчават копчетата на пижамата.

Панда се изправи. След миг сакото му се озова на пода.

Горнището на пижамата се разтвори и тя пристъпи към него. Обви ръце около шията му и го целуна с най-сладката целувка в живота му, пълна със страст и обещание, и с любовта, която той търсеше, откакто се бе родил. Но когато устните им най-сетне се разтвориха, по лицето й пробягна сянка.

- Има още нещо.

- Дяволски съм сигурен, че има - промърмори той, галейки гърба й под пижамата.

- Не, не е това. - Тя опря ръце на гърдите му. - След като гневът ми стихна и имах време да осъзная, че ти наистина ме обичаш, трябваше да измисля как да привлека вниманието ти.

Той разбра.

- Всичко е наред, скъпа. Знам, че не си бременна.

Ала това, изглежда, не я задоволи.

- Измислих план. Темпъл и Макс се съгласиха да ми помогнат да те отвлека и...

- Да ме отвлечеш?

Лицето й изведнъж доби самодоволен вид.

- Ти също би постъпил така.

По-скоро адът ще замръзне.

- Щом така казваш.

- Работата е там - тя подръпна едно от копчетата на ризата му, - колкото до бременността ми...

- Смятам да се погрижа за това в най-скоро време, но моля те, повече не ме лъжи.

Луси разкопча още едно копче, после друго.

- Работата е там... наистина не се чувствах добре, после започнах да смятам, отидох на лекар и тогава...

Той се втренчи в нея.

Устните й се извиха в нежна усмивка. Тя вдигна ръце и обхвана лицето му в шепи.

- Истина е.

ЕПИЛОГ

Луси отпусна глава върху широкото рамо на Тед Бодин и доволно въздъхна.

- Кой можеше да си представи, че след всичко, което преживяхме, историята ще свърши така?

- Животът понякога ни поднася изненади - рече той.

Беше краят на май, третата годишнина от сватбата им, която беше на косъм да се състои, макар че не по този повод се бяха събрали в къщата край езерото, която блестеше със свежо боядисаните бели стени и тъмносини жалузи. Всички празнуваха Деня в памет на загиналите във войните в началото на поредното лято.

Тоби и двама негови приятели хвърляха фризби, а Мартин се носеше по петите им. Един от племенниците на Бри срамежливо се опитваше да поведе разговор с най-малката сестра на Луси, а Трейси и Андре ги наблюдаваха развеселено. Луси погледна гладко избръснатото лице на Тед.

- Не се обиждай, но съм изключително доволна, че не се омъжих за теб.

- Не се обиждам - отвърна той весело.

В далечината Луси чуваше слабите удари на чук. След месец просторните дървени къщи щяха да бъдат готови да посрещнат първите туристи.

- Честно казано, не проумявам как се справя Мег - поклати глава Луси. - За човек като нея сигурно е много трудно да понася твоя перфекционизъм.

Тед кимна сериозно.

- Несъмнено е тежко бреме.

Тя се усмихна и погледна през двора към новото барбекю, край което родителите й бъбреха с леко притеснените Темпъл и Макс.

- Да съм омъжена за Панда, е много по-лесно - заяви Луси.

- Ще трябва да ти повярвам - отвърна Тед. — Той малко ме плаши.

- В него няма нищо плашещо, но съм сигурна, че той ще го приеме като комплимент.

Тед стисна рамото й.

- Хубаво е, че с теб не се чувствахме удобно един с друг, докато бяхме сгодени, иначе онази сватба можеше наистина да се състои.

Двамата потръпнаха.

Към тях се приближиха Мег и Панда. Кой можеше да си представи, че нейният вечно навъсен телохранител ще се превърне в такъв образцов съпруг?

Лошото влияние на Мег върху Тед си казваше думата, защото той целуна Луси по темето, за да види дали ще предизвика неприятности. Но постигна обратен ефект, защото Луси също обичаше да създава неприятности.

- Съпругът ти ме сваля - подвикна тя към най-добрата си приятелка. - Между другото, как се чувстваш като втори номер?

Мег се ухили самонадеяно.

- Панда можеше да бъде мой, ако ти не беше духнала от църквата. Той определено ме сваляше по време на онази така наречена репетиция на сватбената вечеря.

- Ами... Ти изглеждаше адски секси онази вечер - съгласи се Луси, а Панда и Тед си размениха красноречивите погледи на щастливи съпрузи под чехъл.

- Странно е - промърмори Мег. - Всяка от нас би трябвало да е омъжена за съпруга на другата.

Този път и четиримата потръпнаха.

- Ще ви кажа какво е странното. - Към тях се приближи Бри, придружавана от Майк, гордо препасал върху гърдите си кенгуру, в което кротко спеше бебе. - Вие четиримата. Никога не съм виждала такива странни отношения. Майк, не са ли странни?

- Хайде сега, Бри... Някои хора могат да кажат същото и за нас.

- Ти си прекалено добър, за да си реален. - Бри го дари с усмивка, като че ли двамата бяха сами на този свят.

Тоби се отдалечи от приятелите си.

- Той не е чак толкова добър. Снощи почти е унищожил запасите ми от шоколадови дражета.

Майк се ухили, хвана го за врата и нежно го разтърси, без да събуди малкото братче на Тоби.

- Трябва да си намериш по-добро скривалище, синко.

През последните три години Тоби бе пораснал с цяла главаи в къщата започнаха да идват момичета, което подлудяваше Бри. Но за петнайсетгодишно момче Тоби беше забележително разумен, така че Луси не се притесняваше.

Ведно с раждането на бебетата и процъфтяващите кариери в живота им бяха настъпили и безброй прекрасни промени. Но имаха и трудни периоди. Луси още тъгуваше за загубата на дядо си Личфийлд, а Бри направи спонтанен аборт по време на първата си бременност. За щастие, благополучната поява на този свят на Джонатан Дейвид Муди година по-късно изцери болката и.

Една от промените, която шокира всички, с изключение на Луси, бе решението на Панда да наеме още служители, за да може да се върне в университета и да завърши психология. Сега приемаше охранителни задачи, които не налагаха дълги пътувания, и посвещаваше останалата част от времето си на много по-важната работа да помага на други травмирани ветерани да се върнат към нормален живот. Оказа се, че притежава истински талант за това.

Луси откри, че майчинството идеално пасва на преуспяващата й кариера на писателка. Тя беше роден разказвач, с невероятната дарба да пресъздава правдиво историите на децата, на които помагаше. Току-що бе започнала да работи върху третата си книга, посветена на осемнайсет- и деветнайсетгодишните сираци, които трябваше да напуснат приемните семейства и нямаше къде да отидат. Освен това Луси доби широка популярност и се превърна в един от най-авторитетните специалисти по консултиране на деца от рискови групи. Често я канеха да гостува в телевизионни предавания и токшоута, в същото време тя продължаваше да работи на доброволни начала в Центъра за бездомни деца „Роксбъри“ в Чикаго, за да не се откъсва от работата, която обичаше най-много.

С изключение на семейството им, най-големият проект, с който двамата с Панда се бяха заели, беше изграждането на летния лагер на острова, върху мястото, където Панда обичаше да се усамотява, чието строителство вече бе почти завършено. Лагерът щеше да позволи на братята и сестрите, живеещи в различни приемни семейства, да прекарват заедно по няколко скъпоценни седмици всяко лято. В него можеха да почиват измъчени ветерани от войните и семействата им, докато се опитваха да изградят новия си живот. Панда и Луси отлично разбираха с какви трудности щеше да се наложи да се сблъскват при толкова много деца и възрастни с психически проблеми, но те бяха наели неколцина изключително способни хора да им помагат, всеки един от тях готов да се справи с предизвикателствата.

Лагерът беше финансиран от фонда „Личфийлд-Джорик“, чийто капитал значително нарасна, след като Луси вложи в него по-голяма част от парите, наследени от дядо й.

- Нашата яхта отплава - бе заявил Панда, когато всички документи бяха подписани.

Благодарение на бизнеса му и успешната писателска кариера на Луси те бяха финансово обезпечени, а и нито един от двамата нямаше желание да живее в излишен лукс. Нито палавата им дъщеричка, която щастливо шляпаше наоколо, нахлузила обувките, захвърлени от родителите й.

Охранителните инстинкти на Панда сработиха секунди преди майчинските уши на Луси.

- Аз ще го взема - каза той.

Луси кимна и се отправи към двегодишната им дъщеря, която с весели писъци се опитваше да грабне опърпания плюшен динозавър от яростно протестиращото миниатюрно копие на Тед Бодин. Панда стигна до остъклената веранда, където спеше синът му. Бебето притихна, когато баща му го гушна и облегна главичката му на рамото си, а старата къща, която някога изглеждаше толкова недружелюбна, ги приветства в прегръдките си. Той погледна към двора, където се бяха събрали всички важни хора в живота му.

Луси бе успяла да отвлече вниманието на дъщеря им - малка укротителка на лъвове, наследила тъмните къдрици на баща си и авантюристичния дух на майка си. Следобедният ферибот приближаваше с пуфтене към пристанището. Две чайки се стрелнаха към водата в търсене на храна. Луси вдигна глава и погледна към верандата. Когато погледите им се срещнаха, устните й се извиха в нежна усмивка на умиротворение, която изпълни сърцето му с щастие.

Бъди най-добрият в това, което умееш.

Кой можеше да предположи, че той ще бъде толкова добър в това?

БЛАГОДАРНОСТИ

С кариера, благословено дълга като моята, толкова много хора са ме подкрепяли и напътствали - роднините ми, приятелите ми, моята дългогодишна редакторка, мъдрата и чудесна Кери Ферън; несравнимите екипи от „Харпър Колинс“, „Уилям Мороу“ и „Ейвън Букс“, които бяха невероятно щедри към мен. Отдавна дължа благодарност на винаги заредената с търпение редакторка по авторските права Шелби Перън. За нещастие, всичко, което е убягнало от вниманието й, е по моя вина. Същото се отнася и за изключително способната ми асистентка, забележителната Шарън Мичъл.

Какво щях да правя, ако не разчитах на помощта на приятелките сред писателите: Линдзи Лонгфорд, Робин Кар, Дженифър Грийн, Кристин Хана, Джейн Ан Кренц, Кати Линц, Сюзет Вандевейл, Джули Уачковски и Маргарет Уотсън? Щастлива съм, че толкова дълги години мои агенти са Сти-вън Акселрод и Лори Антънсън. Благодарна съм на моите издатели от целия свят, които също полагат толкова усилия за издаването на творбите ми. Специални благодарности на Никола Бартелс, Инге Кунцелман и на невероятния екип от мюнхенското издателство „Бланвалет“. Ailes Liebe! Обичам ви всичките!

Допълнително трябва да благодаря на всички, които ми помагаха при създаването на „Съдбовно бягство“. Ники Ан-дерсън, твоята жизнеутвърждаваща дейност като треньор не е много по-различна от тази на героя в тази книга. Сестра ми Лидия Ким ме вдъхнови с привързаността си към „Самотни тийнейджъри“, превъзходно поддържана организация в Ми-несота, която оказва толкова голяма помощ на рискови деца. Благодаря на полковник Виктор Маркел от Армията на САЩ за помощта му. Благодарна съм и на Джон Росич за желанието му да насочва моите герои през различните юридически лабиринти.

Към читателите ми: обожавам разнообразните начини, по които интернет ми позволява да се свързвам с всички вас от

notes

1

Змия... Кучешки зъб... Отрова... Пепелянка... (Англ.) - Б. пр.

2

Или Сен Бартелеми, или Сен Барт, най-красивият остров на Карибите, френско владение, любимо място на богатите и известните. - Б. пр.

3

Серии от състезание по автомобилен спорт, провеждани в САЩ. - Б. пр.

4

Тази жена си мисли, че приличаш на Луси Джорик. - Б. пр.

5

Къса пола от много пластове тюл. - Б. пр.

6

Сплъстени и усукани кичури коса, характерни за остров Ямайка и някои африкански племена. - Б. пр.

7

Бедняк, скитник из тихоокеанските пристанища (англ.). - Б. пр.

8

Американски художник реалист (1917-2009), изобразяващ провинциалния бит и американската природа. - Б. пр.

9

Марка дамски тампони. - Б. пр.

10

Вид пшеница, богата на протеини, влакнини, минерали, витамини. - Б. пр.

11

През 1946 г. д-р Арнолд Кегел предлага система от упражнения за стягане, подобряване еластичността и контрола на влагалищните мускули. - Б. пр.

12

Вид мишка, подобна на хамстер. - Б. пр.

13

Известна като Градината на Жаклин Кенеди. - Б. пр.

14

Болести, предавани по полов път. - Б. пр.

15

Афроамерикански социален реформатор, писател и оратор, един от лидерите на аболиционизма (1818-1895). - Б. пр.

16

Един от най-видните просветители и борец за просвещение на американските негри, оратор и политик (1856-1915). - Б. пр.

17

Името, което приема родената в робство Изабела Баумфри, активистка в борбата за правата на жените (1797-1883). - Б. пр.

18

Най-известната измислена героиня на японската компания „Санрио“. -Б. пр.

19

Зърнена закуска, корнфлейкс. - Б. пр.

20

Психическо заболяване, при което болният е обсебен от незначителен дефект или особеност на тялото си. - Б. пр.

21

Игра на думи, wiper - стъклочистачка (англ.). - Б. пр.

22

Водка, ликьор „Коантро“ и лимон. - Б. пр.

23

Има се предвид Мартин Лутьр Кинг, американски духовник и общественик, застрелян в Мемфис през 1968 г. - Б. пр.

24

Двойник (нем.), лице, силно наподобяващо друго лице, но без родствена връзка. - Б. пр.

25

Литературен герой, създаден от английския писател Сакс Ромер, въплъщение на злото и криминалния гений. - Б. пр.

26

Затворнически лагер. - Б. пр.

Content

Филипс Сюзън Елизабет Съдбовно бягство