Поезiї

БОРВIЙ

Чорне хмарище встає повагом,

Заступає свiт, стеле темряву;

Розпанахалось, завихрилося,

Мов страховище з пекла зрушене,

Сгорта навкруг землю крилами,

Оперезане скрiзь гадюками

Сизо-бiлими, волохатими,

Що сплiтаються, розплiтаються

I звисають вниз грiзним кетягом…

Душно, млосяно, i задуха та

Мов гнiтить усе важким каменем:

Анi способу вiльно дихати,

В головi гуде, думи скованi,

В серцi млявому — рабськi острахи…

Притаїлось все пополохане

Перед з'явиськом тучi грiзної:

Вiтерець ущух — анi подиху,

Змовк веселий гай — анi шелесту,

Знишкли пташечки-щебетушечки,

Поховалися й кiнцi, шуляки,

Ластiвки лише не злякалися —

У повiтрi, знай, смiло плавають,

Нижуть стрiлами проти хмарища…

Люди теж з страхом незмiркованим

Тучi ждуть тiї лиховiсної.

Багатирщики зачиняються

По своїх дворах, по хороминах,

Затуляючи вiкна коцями,

Щоб не чути їм грому-грюкоту;

Позасвiчують ще й лампадочки,

Щоб не бачити спалу блискавки —

Так жахаються смертi наглої!

Жаль їм злинути з свiту ласого,

Вiд утiх-розкош в мертву темряву,

Що на той-бо свiт, на суд праведний…

А сiромi пак на тi заходи

Нема вiльної i хвилиноньки:

Лиш про те вона побивається,

Щоб не знiс потоп їй хатиноньки,

Не забрав добра її вбогого,

Iз худобою, а то й з дiтками,

Чи недужими — батьком, ненькою…

Що їй думати про грiхи свої?

Гвалт безжалiсний, скрута, горенько

Та темнота — ось вiдповiдники!

Що лякатись їй смертi наглої?

Не дало життя втiх i радощiв,

А дало дише муку, нуждоньку,

То хоч смерть ота угамує їх,

В ямi темнiй дасть їм вiдлежатись…

А вже хмарище, туча грiзная

Геть насунулась, низом стелеться,

Досягаючи лiсу крилами,

Нiччю криючи небо збурене…

Ось розшарпалась свiтлом-пломенем,

Заслiпила всiм очi зляканi

Обiзвалася грiзним гомоном,

I занишкла знов, притаїлася…

Та зненацька враз як не сказиться:

Заревла, мов звiр, диким вигуком,

Покотилася вихром-бурею,

Геть ламаючи, що не трапиться;

Заяскрилася блискавицями,

Iз страшних гармат разом вдарила,

Аж земля кругом iздригнулася,

В хлющi пiнявiй потопаючи…

Не журiться ж, гей, бiдарi мої, —

Горобина нiч — вам не мачуха!

Смiло глянемо в вiчi борвiю

Та змiркуємо усе розумом:

Може, зiрвемо ще й порадоньку

Вiд бунтовника навiженого?..

Пiсля борвiю гляне сонечко

I огрiє всiх рiвним променем,

Вороги життя згинуть пропадом,

А повiтря скрiзь оздоровшає:

Пiсля борвiю легше дихати, —

Iз залiз думки вириваються,

Серце в груди б'є якось смiливо,

I скриляється знов надiянка,

Що й окривдженим правда станеться!.

1902

ДО МОЛОДI

На вас, завзятцi-юнаки,

Борцi за щастя України,

Кладу найкращiї думки,

Мої сподiванки єдинi.

В вас молода ще грає кров,

У вас в думках немає бруду,

Палає в серцi ще любов

До обездоленого люду..

Не занехайте ж ви її,

Не розгубiть по свiтi всує,

Нехай вона ваш дух гартує

У чеснiй, славнiй боротьбi!

Бо стоголовий людський кат

Лютує, дужчає щоднини…

Не можна тратить i хвилини,

Поки ще стогне темний брат.

Поки живий, — мерщiй несiть

Слiпому свiтиво просвiти,

I в серце, смертiю повите,

Живу надiю закропiть!

Вшануйте рiдну його рiч,

Назвiть без хитрощiв своєю

I розженiте над землею

Ви непрозору, глупу нiч…

Най кат жене, а ви любiть

Свою окрадену родину, —

Й за неї сили до загину

I навiть душу положiть!

1876

ДО УКРАЇНИ

Моя Україно! Як я тебе любив!

Твої луги, твої степи розлогi,

Днiпра ревучого славетнiї пороги

I хвилi золотi твоїх шовкових нив.

Як я любив в садочках вишняку

Твої бiлесенькi, немов хустини, хати,

Поважну рiч старих дiдiв чубатих

I регiт дiтвори в жартливому танку.

Як я любив в нiч теплу, весняну

Чуть пугача з дiброви тихий стогiн,

Гукання парубкiв, дiвчат веселий гомiн

I пiсню з-за лугiв розкiшну, голосну.

Як я любив уосени в стiжках

Хлiб коло хат, а ранками сiдими

Селян за працею хапливою мiж ними

I стукiт говiркий цiпiв геть по токах.

Як я любив зимової доби

При каганцi невпиннеє сюрчання

Тих веретен i пiсню чи ридання

Тихесеньке жiночої журби.

Як я люблю безрадiсно тебе,

Народе мiй, убожеством прибитий,

Знеможений i темнiстю сповитий,

Що вже забув i поважать себе,

Потративши свої колишнi сили…

Як я люблю твої сумнi могили,

Україно! Як я люблю тебе!

I ось тепер та мучена любов

Мене жене в далекую чужину…

(1881)

ПОЕТУ

Як нiч насувається туча

I млою небо окрива,

Гуркоче грiм, а буря злюча

Дуби з корiннями вирива,

Здiймає, гонить хвилi гори

На почорнiлiм, лютiм морi;

Реве, i стогне, i рида,

I човна бiдного гойда

Понад безоднею хисткою…

Пловець, погинеш в боротьбi!

Куди й боротися тобi

З тiєю силою слiпою? —

Не одного борця вона

Уже поринула до дна!

Пiд завiрюху i негоду

Серед буяння в свiтi зла

Чи не пiти в свою господу,

Чи не зложити й нам весла?

Замовкнути серденько од миру

Й наладнувати свою лiру

Для власних мук, для власних слiз,

Для тайних з-за кутка погрiз, —

Бо там на шарварку людському,

Де брат на брата точить нiж,

Де повселюдно йде рабiж,

Там не чутно буде нiкому,

Серед гармидеру й турбот, —

Моїх пiсень, моїх скорбот.

Нi, тричi нi! Хай краще струни

Порве мiй стогiн навiсний!

Коли кругом в дочаснi труни

Борцiв лягає гурт тiсний,

Коли юнацька сила в'яне,

А там смiється щось погане, —

Не про кохання, не про рай,

Поспiвче, голосно спiвай!

Але розваж словами брата,

Що й не виходить iз залiз;

Скропи росою твоїх слiз

Кривавi рани, що вiд ката,

Й душi замученiй, слабiй

Одвагу пiснею навiй.

Не бiйся вражої наруги;

З святим вогнем лини туди,

Де панування скрути, туги

Та вiковiчної бiди…

Спiвай, ридай i будь готовий

Замiсть лаврового терновий

Вiнець узяти на чоло;

Нехай роздавить тебе зло, —

Але що смерть?.. Хвилинна страта,

А далi — слава голосна…

Той умирати, певно, зна,

Хто зна любити своего брата, —

I за таку тiльки любов,

Спiвець, ти жити будеш знов!

(1882)

ВИКЛИК

Нiч яка, господи! Мiсячна, зоряна:

Ясно, хоч голки збирай…

Вийди, коханая, працею зморена,

Хоч на хвилиночку в гай!

Сядем укупi ми тут пiд калиною —

I над панами я пан…

Глянь, моя рибонько, — срiбною хвилею

Стелеться полем туман;

Гай чарiвний, нiби променем всипаний,

Чи загадався, чи спить?

Он на стрункiй та високiй осичинi

Листя пестливо тремтить;

Небо незмiряне всипано зорями —

Що то за божа краса!

Перлами-зорями теж пiд тополями

Грає перлиста роса.

Ти не лякайся-но, що свої нiженьки

Вмочиш в холодну росу:

Я тебе, вiрная, аж до хатиноньки

Сам на руках однесу.

Ти не лякайсь, а що змерзнеш, лебедонько;

Тепло — нi вiтру, нi хмар…

Я пригорну тебе до свого серденька,

Й займеться зразу, мов жар;

Ти не лякайсь, аби тут та пiдслухали

Тиху розмову твою:

Нiчка поклала всiх, соном окутала —

Анi шелесне в гаю!

Сплять вороги твої, знудженi працею,

Нас не сполоха їх смiх…

Чи ж нам, окривдженим долею клятою,

Й хвиля кохання — за грiх?

1870

Монологи про кохання

Там, де місяць поняв срібним сяйвом пишноту долин

І знялось із садів-вертоградів пахуче дихання,

Що здурманює кров чарівною красою хвилин, -

Там спалала жага і злилося з захватом кохання...

Чи ти знаєш той край, де голубиться збещений Ніл

До розпалених скель і шепоче про любощі п'яне?

Де шаріє смоква і дим в'ється з нагірних кадил,

Та в блакиті яркій, під промінням леліє і тане?

О, розкоші там скрізь... Але ти над усі чарівна:

Срібношатий Ліван, - а біліш твоє чоло Лівану;

Жаркий колір троянд, вабить всіх та краса запашна,

Але вуст твоїх пал запашніший троянд Дагестану.

Ой там зорі ясні і пиша між яскравих блідий,

Але очі твої за ті зорі яскраві ясніші;

У пустелі палкій тішать душу джерела води,

Але перса твої солодощів і втіхи повніші.

Огрядна і струнка мліє пальма на злоті піску,

Але їй не дістать до приваб твого дивного стану;

Лотос повен таїн між латаття в прозорім ставку,

А в твоїх таїнах більше ваб, і жаги, і дурману!

Ти - богиня краси, ще якої не бачив Едем,

У обіймах твоїх і зростають, і гинуть пориви...

Будь моєю "ханим" і прилинь в мій баєчний гарем -

Нап'ємося ми чар і замрем у розкошах щасливі!..

1900

Content

Поезiї

БОРВIЙ

ДО МОЛОДI

ДО УКРАЇНИ

ПОЕТУ

ВИКЛИК

Монологи про кохання