John Flanagan

Den nya lärlingen

(Spejarens lärling - 12)

Till min familj.

Viktiga personer

WILL har varit spejare i många år och var en gång lärling till den legendariske spejaren Halt. Han lämnades till slottet i Redmont som spädbarn och känner inte till sina föräldrars sanna historia. Som liten pojke drömde han om att bli riddare, men senare visade han sig vara som klippt och skuren för spejarlivet. Will är känd för sin lojalitet och sitt mod och har gått segrande ur otaliga strider. I dag är han vuxen och har nyligen drabbats av en personlig tragedi. Den en gång så glade och livfulle unge mannen har blivit svårmodig och bister och fylls nu av en djup hämndlystnad.

MADDIE, eller prinsessan Madelyn av Araluen som hon kallas i formella sammanhang, är prinsessregent Cassandras och Sir Horaces femtonåriga dotter. Hon är klipsk och munter och ger sig ofta ut och jagar i skogarna runt kungliga slottet trots sina föräldrars förbud. Fastän hon är tronföljare har hon ingen lust att leva ett skyddat liv i en liten bubbla. Hon längtar efter en chans att få lära sig leda mannar i strid.

HALT är en mycket välkänd medlem i spejarkåren — en mystisk figur som är känd för att han aldrig låter sig hindras. Halt har en kraftig långbåge och är en fenomenal skytt. Precis som alla spejare är han livsfarligt snabb och nästan övernaturligt träffsäker med bågen. Han visar sällan sina känslor, men betraktar Will som sin son. Han har nu officiellt gått i pension, men utför fortfarande enstaka uppdrag åt spejarkårens stormästare.

HORACE är kungarikets försteriddare. Precis som Will var han ett föräldralöst barn som växte upp som myndling vid Redmonts slott. Som liten brukade han reta Will, men numera är de goda vänner som har hjälpt varandra under otaliga äventyr. Horace är gift med prinsessan Cassandra, som en dag kommer att ärva Araluens tron, och deras dotter kommer en dag att bli drottning. Horace är mycket lojal och följer riddarnas hederskodex. Han är också känd för sin goda aptit.

GILAN var en gång Halts lärling och är den ende spejaren som bär svärd. Till skillnad från sin gamle läromästare är han lång och gladlynt. Han anses ofta vara kårens mästare på att röra sig utan att synas. Trots sitt skojfriska sätt tar Gilan spejarlivet på stort allvar, och han har tack vare sina färdigheter snabbt klättrat till spejarkårens toppskikt.

JORY RUHL är en gammal legosoldat. Han leder ett gäng med brottslingar som på sistone har plågat byar i Anselm och närliggande landskap genom att föra bort barn och kräva lösesummor av deras föräldrar. Ruhl har visat att han är beredd att mörda oskyldiga för att bevara sin frihet, och Will är fast besluten om att stoppa honom och hans gäng — kosta vad det kosta vill.

Spejarkåren

Spejarna är en speciell elitkår i kungariket Araluen. De är kungens ögon och öron och har som uppgift att samla information, spana och lösa problem.

Spejarna är enastående bågskyttar. Till deras vapen hör även två knivar — en kastkniv och en lång jaktkniv. De är också mycket skickliga på att spåra, gömma sig och smyga. På grund av spejarnas förmåga att bli så gott som osynliga tror många vanliga människor att de är svartkonstnärer och är rädda för dem.

Då och då väljs en ung man som anses värdig ut för att utveckla sina naturliga förmågor och under en femårsperiod få lära sig spejarnas nästan övernaturliga färdigheter. Lärlingen ska vara ärlig, modig, vig och intelligent.

Om lärlingen klarar sitt första år belönas han med en bronsmedalj formad som ett eklöv.

När han efter fem år avlägger sin examen byts bronslövet mot ett eklöv av silver och lärlingen upptas som fullvärdig medlem i Araluens kungliga spejarkår.

Kapitel ett

Det hade varit ett dåligt år på familjen Scanlons ägor. Efter en minst sagt torftig veteskörd hade tre fjärdedelar av äpplena i trädgården ruttnat på grenarna och fördärvats.

Hårda tider väntade nu bönderna, drängarna, fruktodlarna och fruktplockarna. Hela tre månader återstod till nästa skörd, och maten skulle inte räcka till dem alla.

Godsherre Dennis Scanlon var en man med gott hjärta som dessutom var praktiskt lagd. Hans godhet fick honom att vilja hjälpa de hårt drabbade arrendatorerna, och med sitt praktiska sinnelag förstod han också att det på sikt skulle löna sig för honom. Om hans bönder och drängar fick gå hungriga skulle de förmodligen flytta och söka sig till ett mindre utsatt område. När tiderna sedan blev bättre skulle så få personer återstå runt Scanlons gods att man skulle få problem med att hantera skördarna.

Dennis själv hade blivit ganska rik under årens lopp, så honom skulle det förstås inte gå någon nöd på. Men hans arbetare var inte lika lyckligt lottade. Han bestämde sig därför att investera en del av sin förmögenhet i dem. Han slog upp ett soppkök, som han själv bekostade, och lät alla de hungriga människorna som bodde på hans mark komma dit och äta. På det sättet försäkrade han sig om att de fick minst ett ordentligt mål mat om dagen. Måltiderna var inte särskilt exklusiva — oftast serverades det soppa eller havregrynsgröt. Men maten var varm, nyttig och mättande, och Dennis visste att hans arrendatorers och drängars lojalitet var värda priset han betalade.

Själva köket hade rests i parken utanför godset. Det bestod av rader med långbord och bänkar samt en stor serveringsdisk. Ett tak av segelduk som spänts upp på pålar fick det hela att likna en stor paviljong med öppna sidor. När vädret var dåligt kunde det blåsa in regn runt borden, men bönderna var garvade människor och de klagade inte. Det var mycket bättre att äta under regnskyddet än att sitta ute i det fria.

Att kalla det ”kök” var egentligen fel. Maten lagades i det jättelika köket inne i godset och bars sedan ut och serverades till de hungriga bönderna och deras familjer. De som arbetade på ägorna förstod att maten serverades gratis, men de som ansåg sig att ha råd betalade ofta ändå en liten summa av princip. För det mesta bestod betalningen av några kopparmynt eller förnödenheter — kanske några kaniner eller en vildand från sjön.

Köket var öppet under två timmar före skymningen, så ingen behövde gå och lägga sig på tom mage.

Det hade nästan börjat skymma när främlingen trängde sig fram till serveringsdisken.

Det var en storvuxen man med axellångt, smutsblont hår. Han var klädd i en läderväst av typen som kuskar brukade ha, och bredvid de tjocka handskarna som var nedtryckta i bältet hängde en skida med en tung dolk. Mannen flackade hit och dit med blicken och betedde sig som om någon jagade honom.

Godsherrens hovmästare, som stod bakom disken, såg misstänksamt på honom. Soppköket var avsett för traktens människor, inte resenärer, och han hade aldrig sett den här mannen förut.

”Vad vill du?” frågade han med ett tonfall som inte var alltför vänligt.

Kusken slutade för ett ögonblick pila fram och tillbaka med ögonen och fäste blicken vid mannen framför sig. Han ville skälla ut honom och hota honom, men hovmästaren var en kraftigt byggd man och bredvid honom stod två starka tjänare som uppenbarligen fungerade som ordningsvakter. Resenären nickade mot grytan med tjock soppa som hängde över elden bakom disken.

”Jag vill ha mat”, sa han bryskt. ”Jag har inte ätit på hela dagen.”

Hovmästaren rynkade pannan. ”Du kan få lite soppa, men du får betala för den”, sa han. ”Det är bara godsherrens bönder och arbetare som äter gratis här.”

Kusken såg bister ut, men förde handen till en liten börs han hade hängande i bältet. Hovmästaren hörde klirret av mynt när mannen rotade runt i den och till sist lade kusken tre pennig på bordet.

”Räcker det?” frågade han. ”Det är allt jag har.”

Hovmästaren höjde ett ögonbryn. Han hade tydligt hört att mannen hade fler mynt. Samtidigt hade det varit en lång dag, och han hade inte lust att bråka. Det var lika bra att låta mannen äta så att de sedan kunde bli av med honom så fort som möjligt. Hovmästaren gjorde tecken till tjänsteflickan vid soppan.

”Ge honom en skål”, sa han.

Hon slevade upp en ordentlig portion i en träskål och ställde ned den framför nykomlingen tillsammans med en bit skorpartat bröd.

Kusken tittade på borden runtomkring. Många av människorna som satt där hade ölsejdlar framför sig. Det var inget ovanligt med det. Öl var relativt billigt, och godsherren ville att bönderna skulle få något att dricka till maten. Det stod ett fat bakom serveringsbordet, och det droppade långsamt från kranen. Kusken nickade mot det.

”Kan jag få öl också?” sa han strävt.

Hovmästaren sträckte lite på sig. Han tyckte inte om hur den här mannen betedde sig. Han hade betalat för maten, men det var en liten summa och han hade redan fått väldigt mycket för pengarna.

”Det kostar extra”, sa han. ”Två pennig till.”

Kusken muttrade och började gräva på nytt i sin börs. Det verkade inte göra honom det minsta generad att plocka fram fler mynt trots att han nyss sagt att han inte hade några. Han lade pengarna på bordet, och hovmästaren nickade mot en annan man bakom disken.

”Ge honom en sejdel”, sa han.

Kusken tog soppan, brödet och ölet och vände sig om utan ett ord.

”Tack så mycket”, sa hovmästaren syrligt, men den blonde mannen struntade i honom. Han banade sig fram mellan borden och studerade personerna som satt där. Hovmästaren blickade efter honom. Det var uppenbart att kusken letade efter någon, och lika uppenbart att det var någon han helst ville slippa.

Tjänaren som hade tappat upp ölet kom fram till hovmästaren. ”Han kommer att ställa till med problem”, sa han lågt.

Hovmästaren nickade. ”Hoppas att han sticker när han har ätit. Ge honom inget mer, även om han erbjuder sig att betala.”

Tjänaren muttrade något och nickade innan han vände sig mot en bonde som kommit fram med sin familj och nu kastade hoppfulla blickar mot soppgrytan.

”Kom bara, Jem! Här finns soppa till både dig och din familj. Ät så att du blir stor och stark!”

Kusken höll skålen och sejdeln högt för att inte stöta emot någon och styrde stegen mot paviljongens utkant, där han satte sig nära det stora godsets sandstensväggar. Han satt ensam vid det sista bordet och var vänd så att han skulle se nykomlingar så fort de kom in. Han började äta, men eftersom hans blick hela tiden gled till paviljongens framsida spillde han en hel del soppa i skägget och över kläderna.

Han tog några stora klunkar öl, men fortsatte att spana över träsejdelns kant. När han ställde ned den återstod bara en centimeter. En tjänsteflicka som gick runt och samlade upp tomma tallrikar stannade och tittade ned i sejdeln. Eftersom den var nästan tom sträckte hon sig mot den, men kusken hejdade henne och grep tag om hennes handled med sådan kraft att hon flämtade till.

”Låt den vara”, befallde han. ”Jag är inte färdig!”

Hon slet till sig handen och grimaserade mot honom. ”Du var mig en hårdhänt typ. Drick upp dina sista droppar öl, då!”

Hon gick argt iväg och kastade en sista ilsken blick över axeln. Hon rynkade pannan. En gestalt med mantel och huva stod alldeles bakom kuskens stol. Hon hade inte sett honom komma. Ena stunden var ingen alls i närheten av kusken. Sedan stod den mantelklädde mannen plötsligt där, som om han hade rest sig ur marken. Hon skakade på huvudet. Det var förstås omöjligt. Men när hon funderade närmare på den spräckliga grågröna manteln ändrade hon sig. Det var en spejarmantel, och det ryktades att spejarna hade övernaturliga krafter — att de kunde dyka upp ur tomma intet och försvinna utan ett spår.

Spejaren stod alldeles bakom kuskens stol. Än så länge hade den surmulne mannen ingen aning om att han var där. Huvan kastade en skugga över nykomlingens ansikte och allt som syntes var ett stålgrått skägg. Sedan drog han bak huvan så att ett bistert ansikte med mörka ögon och grått, tovigt hår i samma färg som skägget blottades.

Samtidigt hade han fiskat upp en tung, lång kniv, och nu lade han mjukt flatsidan mot kuskens axel så att mannen kunde se den ur ögonvrån.

”Vänd dig inte om.”

Kusken stelnade till och satt käpprak på sin bänk. Han började vända sig om för att se mannen bakom sig. Spejaren knackade knivbladet mot mannens axel, lite hårdare den här gången.

”Vänd dig inte om, sa jag.”

Tonfallet var bestämt, och nu blev vissa av människorna vid de närmaste borden medvetna om vad som pågick. Det låga sorlet dog ut och en djup tystnad lade sig när fler och fler fick syn på spejaren. Alla ögon riktades mot det innersta bordet, där kusken satt som förstenad.

Någon kände igen den gråspräckliga manteln och den långa kniven.

”Det är en spejare.”

När kusken hörde det sjönk han ihop lite och fick ett plågat uttryck i ansiktet.

”Du är Henry Wheeler”, sa spejaren.

Nu såg den storvuxne mannen vettskrämd ut. Han skakade häftigt på huvudet så att det skvätte saliv från läpparna.

”Nej! Jag heter Henry Carrier! Du har fått tag på fel person! Jag svär!”

Spejarens läppar kröktes i vad som kunde ha varit ett leende. ”Wheeler… Carrier. Det spelar ingen roll. Du borde ha bytt ut Henry också.”

”Jag vet inte vad du pratar om!” spottade kusken fram. Han började vända sig mot sin angripare, men knivbladet piskades än en gång mot hans axel.

”Jag sa ju att du inte ska vända dig om!”

”Vad vill du?” frågade kusken med gäll röst. De som betraktade dem var övertygade om att mannen mycket väl visste vad den bistre spejaren ville.

”Det kanske du själv kan berätta?”

”Jag har inte gjort något! Jag vet inte vem den där Wheeler är, men det är inte jag! Jag lovar dig, du har hittat fel kille! Låt mig vara!”

Han försökte låta myndig, men misslyckades grovt. Det lät inte som om han kände sig oskyldigt anklagad, utan snarare som om han tyngdes av skuldkänslor och bad om nåd. Spejaren var tyst i några sekunder. Sedan sa han två ord.

”Värdshuset Lindormen.”

Nu gick det inte alls att ta miste på mannens skyldiga, skräckslagna blick.

”Minns du, Henry? Värdshuset Lindormen. I landskapet Anselm. För arton månader sedan. Du var där, eller hur?”

”Nej!”

”Och namnet Jory Ruhl — säger det dig någonting, Henry? Det var han som ledde ert gäng, inte sant?”

”Jag har aldrig hört talas om någon Jory Ruhl!”

”Det tror jag faktiskt att du har!”

”Nej, det har jag inte! Jag har aldrig varit på Lindormen och har ingenting med…”

Den store mannen avbröt sig när han insåg att han var på väg att förklara sig själv skyldig.

”Du var inte där och hade ingenting med… med vad då att göra, Henry?”

”Inget! Jag har inte gjort något! Du vränger ord. Jag var inte där! Jag vet ingenting om vad som hände!”

”Pratar du kanske om branden som du och Ruhl anstiftade på värdshuset? Minns du att en kvinna dog i den branden? En kurir. Hon kom ut ur byggnaden. Men ett barn blev kvar därinne. Inte för att barnet var särskilt betydelsefullt — det var bara en bondflicka. Jag misstänker att du inte bryr dig det minsta om bondflickor.”

”Du hittar på!” tjöt Wheeler.

Spejaren var obeveklig. ”Men kuriren tyckte inte att hon var oviktig. Eller hur? Hon gick tillbaka in i den brinnande byggnaden för att rädda henne. Hon knuffade ut barnet genom ett fönster på övre våningen innan taket rasade över henne så att hon dog. Nu minns du, va?”

”Jag har aldrig hört talas om värdshuset Lindormen! Jag har aldrig varit i Anselm! Du har hittat fel…”

Kusken kastade sig upp på fötter och visade sig vara betydligt snabbare än hans kroppshydda gav sken av när han snodde runt åt höger så att han stod vänd mot spejaren. När han inlett rörelsen hade han dragit en dolk som han nu svepte mot spejaren.

Men fastän han var snabb var spejaren snabbare. Han hade lagt märke till Wheelers alltmer desperata tonfall och räknat med ett plötsligt utfall av den här typen. Nu tog han raskt ett halvt steg bakåt och lyfte sin långa kniv för att blockera dolken. Det klingade och skrapade till när klingorna möttes och sedan kontrade spejaren kuskens anfall med ett eget. Han vred sig på höger häl och tvingade bort dolken ännu längre med sin kniv innan han slog ut med vänsterhandens handflata och träffade Wheeler på hakan.

Kusken stönade till och stapplade bakåt. Han snubblade över bänken han hade suttit på och ramlade sedan mot bordets kant innan han föll till marken med en duns.

Mannen låg orörlig. En olycksbådande mörk fläck började spridas över marken.

”Vad är det som pågår?” Hovmästaren skyndade fram med sina två medhjälpare i hälarna. Han såg på spejaren, som mötte hans blick utan att blinka. Sedan ryckte spejaren på axlarna och nickade mot gestalten på marken. Hovmästaren sjönk ned på knä och rullade runt den tunga kroppen.

Kusken hade vidöppna ögon och ett chockat ansiktsuttryck. Hans egen dolk hade begravts djupt i bröstet.

”Han ramlade på sin kniv”, konstaterade hovmästaren. ”Han är död.” Han blickade upp mot spejaren, vars mörka ögon inte visade några som helst tecken på skuldkänslor eller ånger.

”Så synd”, sa Will Treaty. Sedan svepte han manteln omkring sig, vände på klacken och stegade ut ur tältet.

Kapitel två

Horisonten i öst färgades av ett svagt gryningsljus. I parken runt Araluens kungliga slott började fåglarna kvittra för att hälsa dagen välkommen — först några stycken och snart en munter kör. Då och då korsade någon av dem de stora ytorna mellan träden på jakt efter mat.

Slottets stora vindbrygga var uppdragen. Det var inget ovanligt med det. Den drogs upp varje kväll klockan nio, trots att det hade rått fred i Araluen under många år. De som styrde i slottet visste att freden när som helst kunde brytas utan förvarning. ”Ingen har någonsin dött av att vara för försiktig”, som kung Duncan hade sagt några år tidigare.

En liten träbro sträckte sig över vallgraven. Det var inte mycket mer än några plankor med räcken av rep, och den kunde lätt dras undan i händelse av ett anfall. Längst ut stod ett par soldater på vakt. Det fanns naturligtvis fler vakter som höll utkik på slottets murar. Många par ögon spanade ständigt ut över den välskötta parken som bredde ut sig i flera hundra meter på slottets alla sidor och de tjocka skogarna längre bort.

En av de två vakterna puffade till sin kollega.

”Nu kommer hon”, sa han.

En nätt gestalt hade kommit ut mellan träden och promenerade nu upp längs den grästäckta, mjukt sluttande backen till slottet. Nykomlingen var klädd i en jakttunika som nådde till låren och hade dragits åt med ett läderbälte i midjan. Hon hade en tjock, långärmad ylleskjorta och knäbyxor av samma material. Byxorna hade hon stoppat ned i ett par knähöga stövlar av mjukt, ogarvat läder.

Det var inget med figuren som tydde på att det var en flicka. Vakten visste det därför att han varit med om samma sak flera gånger innan. Den femtonåriga flickan smög till sina föräldrars bestörtning ofta iväg från slottet för att jaga i skogen. Slottets vakter tyckte att det var ganska roligt. Hon var populär bland dem för att hon var så smart och gladlynt, och för att hon alltid var beredd att dela med sig av bytet efter en lyckad jakt. Till följd av det var de beredda att se mellan fingrarna på hur hon kom och gick, även om de inte öppet medgav det. Flickans mor var trots allt prinsessregent Cassandra, och det var inte bra för en vanlig soldat att komma på kant med henne eller hennes make — Sir Horace, kungarikets försteriddare.

När Maddie — eller prinsessan Madelyn av Araluen, som hon kallades i formella sammanhang — kom närmare, kände hon igen männen som stod på vakt. Det var två av hennes favoriter, och hon sken genast upp.

”God morgon, Len! God morgon, Gordon! Jag ser att natten har varit lugn.”

Vakten som hette Gordon log tillbaka mot henne. ”Den var lugn ända tills en våldsam ung krigarkvinna kom rusande genom skogen för att inta slottet, ers höghet”, sa han.

Hon rynkade pannan. ”Har du glömt vad vi har sagt om det där ’ers höghet’? Vi behöver inte sådana formaliteter klockan fem på morgonen!”

Vakten nickade och rättade sig. ”Förlåt, prinsessan.”

Han kastade en blick mot slottets murar. En av vakterna vinkade för att visa att han och hans kolleger också hade känt igen Madelyn. ”Jag gissar att dina föräldrar inte har någon aning om att du har varit ute på jakt?”

Maddie rynkade på näsan. ”Jag ville inte störa dem”, sa hon oskyldigt. Gordon höjde ett ögonbryn och log konspiratoriskt. ”Jag är helt oskadd, som ni ser.”

Vakten som hette Len ryckte tveksamt på axlarna. ”Det kan vara farligt i skogen, prinsessan. Man vet aldrig.”

Hennes leende blev bredare. ”Inte för farligt för en våldsam ung krigarkvinna, väl? Dessutom är jag inte helt försvarslös, som ni vet. Jag har min långa kniv och min slunga.”

Hon förde fingrarna till en lång läderrem som hängde löst runt hennes hals. Plötsligt kom hon att tänka på något och sträckte sig efter den fullastade jaktväskan hon bar över axeln.

”Förresten, jag fällde en hare och några ringduvor. Har ni användning för dem?”

Vakterna såg snabbt på varandra. Om Maddie tog med sig nyskjutet småvilt in i slottet skulle många undra var hon hade kommit över det. Och lite färskt kött skulle vara välkommet på soldaternas bord.

Gordon tvekade. ”Jag tackar gärna ja till duvorna, prinsessan. Men jag vet inte vad jag ska säga om haren. Om folk fick nys om att min fru lagar hare skulle de tro att jag sysslar med tjuvjakt!”

Det var bara kungafamiljen samt högre ämbetsmän och krigare som fick lov att jaga vilt som hare runt slottet. Spejarna jagade naturligtvis vad de ville och struntade helt i sådana regler men vanligt folk fick bara jaga mindre djur som kanin, duva och and. En bonde eller soldat som sköt en hare skulle bli bötfälld.

Maddie viftade avfärdande med handen. ”Säg att ni fick den av mig om någon frågar. Jag kommer att bekräfta det.”

”Jag vill inte att du hamnar i onåd.” Gordon hade sträckt handen halvvägs efter haren, men såg fortfarande tveksam ut.

Maddie skrattade trotsigt. ”Det skulle inte vara första gången. Och det skulle nog inte bli den sista heller. Ta den! Och du tar duvorna, Len.”

Vakterna gav slutligen med sig och tog emot bytet med översvallande tacksamhet. Maddie viftade bort deras ord.

”Tänk inte på det. Jag har ingen lust att låta så här bra mat gå till spillo. Och tack vare er slipper jag förklara mig.”

Vakterna stuvade in djuren i den lilla vaktkuren där de brukade ta skydd vid dåligt väder. Maddie vinkade till dem och skyndade raskt över den smala gångbron innan hon försvann genom den lilla sidodörren bredvid stora porten. De två vakterna log mot varandra. Det här var en av fördelarna med att stå på vakt utanför slottet.

”Hon är en bra unge”, sa Len.

Gordon, som var några år äldre än sin kollega, nickade. ”Som sin mor”, sa han. ”Skillnaden är att det var oss prinsessan Cassandra brukade smyga på när hon tog sig ut ur slottet som barn.”

Len höjde på ögonbrynen. ”Jaså? Det hade jag ingen aning om!”

”Jodå.” Gordon nickade. ”Hon brukade öva genom att smyga på vakterna. Sedan tog hon fram slungan och sköt mot våra spjutspetsar. Hon höll på att skrämma vettet ur oss innan vi vande oss vid hennes busstreck.”

Len hade svårt att föreställa sig att den nuvarande prinsessan Cassandra — kungarikets riksföreståndare — en gång hade varit en vild, äventyrslysten pojkflicka som skjutit prick på slottets vakter.

”Det kunde jag aldrig tro. Hon som alltid uppträder med sådan elegans och värdighet.”

Kapitel tre

”VAR I HELA FRIDENS NAMN HAR DU VARIT?” röt prinsessan Cassandra, som faktiskt långt ifrån alltid uppträdde med elegans och värdighet.

Hennes ord ekade i den kungliga bostadens vardagsrum och fick Maddie att stelna till.

Hon hade tassat uppför torntrappan, lossat dörrklinkan så tyst som möjligt och öppnat dörren snabbt för att förhindra ett utdraget gnissel från gångjärnen innan hon tyst smugit in i rummet. Därinne var de tjocka gardinerna fördragna, och det var mörkt sånär som på några glödande kol i eldstaden.

Alldeles innanför dörren hade hon stannat för att försäkra sig om att ingen annan var i rummet. Innan hon gått uppför trappan hade hon tagit av sig sina kängor, som hon nu höll i vänster hand. När hon känt sig säker på att hennes föräldrar fortfarande sov i sitt rum hade hon försiktigt smugit över den tjocka mattan mot sina egna gemak.

Det var då hennes mor — som var lika skicklig som alla andra mödrar på att lägga sig i bakhåll — hade skrämt henne med sitt ursinniga, ekande vrål.

Maddie stelnade till mitt i sin rörelse och stod med ena foten alldeles ovanför mattan. Hon såg sig förtvivlat omkring i rummet. Hon hade varit övertygad om att det varit tomt. Nu kunde hon urskilja sin mor i det svaga skenet. Hon satt i en stor fåtölj med högt ryggstöd.

”Mamma!” utbrast hon efter att ha hämtat sig. ”Du skrämmer livet ur mig!”

”Skrämde jag dig?” Cassandra reste sig från fåtöljen och gick genom rummet till sin dotter. Hon var klädd i nattlinne och hade svept en tjock morgonrock omkring sig för att skydda sig från kylan. De två kvinnorna var mycket lika. Båda var kortvuxna och smala och rörde sig graciöst. Båda hade gröna ögon och vackra drag. Och båda hade lyft hakan på samma trotsiga sätt. De hade flera gånger misstagits för systrar, och det var inte konstigt. Båda hade blont hår, även om Cassandra hade fått enstaka grå hårstrån efter att ha ägnat tre krävande år åt att styra kungariket åt sin sängliggande far.

Hon ställde sig framför sin dotter. ”Skrämde jag dig?” upprepade hon med stigande, klentroget tonfall.

”Jag trodde att du sov”, sa Maddie och försökte le oskyldigt. Hon hade faktiskt varit säker på att hennes mor sovit när hon lämnat bostaden flera timmar innan. Hon hade kikat in i det kungliga sovrummet för att försäkra sig om det.

”Jag trodde att du sov”, svarade hennes mor. ”Var det inte du som blev så väldigt trött någon gång vid niotiden?”

Hon gäspade stort. Maddie var obehagligt medveten om att det var en perfekt imitation av henne själv kvällen innan.

”Jag är så trött!” sa Cassandra och härmade henne med överdrivet barnslig röst. ”Jag måste nog gå och lägga mig med en gång!”

”Öh… jo”, sa Maddie. ”Men jag vaknade. Jag kände mig helt utsvulten, så jag gick ned till köket för att äta något.”

”Med kängorna i handen”, konstaterade Cassandra. Maddie såg på dem som om hon inte hade lagt märke till dem förrän nu.

”Just det… Jag ville inte att mattan skulle bli lerig”, sa hon snabbt. För snabbt. Det slutar ofta illa om man pratar för snabbt.

”Lera från köket”, sa Cassandra med jämnt tonfall.

Maddie öppnade munnen för att svara, men visste inte riktigt vad hon skulle säga. Hon stängde den igen.

”Madelyn, är du från vettet?” sa Cassandra. Hennes ilska forsade plötsligt fram med kraft, som om alla fördämningar hade brustit. ”Du är prinsessa! Du står närmast efter mig i tronföljden! Du kan inte bara springa ut i skogen mitt i natten! Det är alldeles för farligt!”

”Det är bara en skog, mamma. Det är inte farligt. Jag vet vad jag gör.” Hon tystnade. ”Jag såg en grävling”, tillade hon som om det var en förmildrande omständighet.

”Jaså, du såg en grävling!” Cassandras syrlighet var som en piska. ”Då är allt förlåtet! Varför sa du inte det med en gång? Nu kan jag gå och lägga mig igen och sova lugnt. Att du såg en grävling förändrar ju allt!”

”Mamma…”, började Maddie med ett tonfall som tydde på att hon tyckte att hennes mor var orättvis. Maddie sa bara ”mamma” när hon tyckte att Cassandra överdrev och överbeskyddade henne.

Det visste Cassandra, och hennes ögon blixtrade av ilska.

”Sluta mamma mig, Madelyn!” fräste hon.

Madelyn spände axlarna och sträckte på sig. Hon var två centimeter kortare än sin mor, vilket i sådana här situationer kändes som en stor nackdel.

”Bara om du slutar Madelyna mig”, sa hon vasst. Cassandra använde bara hennes fullständiga, formella namn när hon tyckte att Maddie betedde sig ansvarslöst, omoget och irriterande.

”Jag kallar dig Madelyn så mycket jag vill, fröken!”

Maddie himlade med ögonen. ”Ska du börja med ’fröken’ nu också?” sa hon trött. Hon viftade lite med händerna. ”Kom igen — släpp ut din ilska! Berätta om alla mina synder. Jag är en förskräcklig flicka! Jag tar inte mitt ansvar! Jag är en skamfläck på Araluens kungahus!”

Hon stod vänd mot sin mor med ena handen på höften. Bara tonårsflickor som visste att de hade fel men vägrade erkänna det kunde se så arroganta och snorkiga ut.

Det ryckte i Cassandras hand och hon greps av en överväldigande lust att ge sin dotter en örfil. Hon tryckte ned händerna i morgonrockens fickor för att behärska sig, drog djupt efter andan och sänkte rösten.

”Det finns björnar i skogen, Madelyn. Vad skulle du göra om du sprang på en björn?”

”Om man möter en björn ska man huka sig ned, stå stilla och inte se den i ögonen. Det har Dondy sagt.” Dondy var den kunglige skogvaktaren och jägmästaren.

”Han har också sagt att det är en sista utväg och att det bara fungerar i hälften av fallen.”

”Då får jag väl springa åt ett annat håll. Eller klättra upp i ett träd. Ett litet, smalt träd så att björnen inte kan klättra efter mig.” Hon lade till det sista snabbt, innan Cassandra skulle påpeka att björnar kunde klättra.

Det var uppenbart att hon inte tänkte ge sig. Cassandra bytte taktik. ”Det finns brottslingar också. Stråtrövare, banditer och laglösa. De gömmer sig i skogen.”

”Det finns inte så många kvar”, sa Maddie. ”Det har pappa sett till.” Horace hade nyss genomfört en rad väpnade aktioner för att driva bort de laglösa från sina gömställen i skogen.

”Det skulle räcka med en. Du är välkänd. Han skulle röva bort dig och begära en lösesumma för att släppa dig.”

”Först skulle han bli tvungen att fånga mig”, sa Maddie envist.

Cassandra vände sig om och höll förtvivlat upp händerna. ”Och sedan måste vi vilja betala för att få tillbaka dig också”, muttrade hon. Det lät på henne som om det var ytterst tveksamt.

Dörren till sovrummet öppnades så att en ljusstråle föll genom det mörka rummet. Horace kom in. Han var rufsig i håret och hade stoppat nattskjortan i pyjamasbyxorna. Han var barfota, och svärdet han höll i höger hand glittrade i skenet från lyktan han bar med den andra. Reflektionerna dansade över väggarna.

”Vad står på?” frågade han. När han såg att bara hans hustru och dotter var i rummet lutade han svärdet mot väggen och höjde lyktan för att se Maddie bättre.

”Du har varit ute och jagat igen, ser jag.” Han lät både arg och uppgiven.

”Pappa, jag har bara varit ute i en timme…”, började Maddie, som hoppades att hennes far skulle vara lite mer förstående än Cassandra. Hon brukade oftast kunna få över honom till sin sida.

”Jag har väntat i mer än två timmar”, fräste Cassandra. ”Din säng var tom, och jag har suttit här ända sedan dess.”

Horace skakade på huvudet. Det han sedan sa krossade alla förhoppningar om att han skulle vara mer förlåtande än Cassandra.

”Är du verkligen så här dum, Maddie? Eller har du bestämt dig för att trotsa din mor och mig till varje pris? Det finns inga andra alternativ. Tala om för mig vilken förklaring som är rätt.”

Vuxna var inte rättvisa när de gav två lika dåliga alternativ och tvingade en att välja ett, tänkte Maddie. Hon lade armarna i kors och drog undan ögonen från sin fars arga blick.

”Jag vill ha ett svar”, sa Horace.

Maddie bet ihop. Hon blängde på sina arga föräldrar, och de blängde tillbaka. Till sist stod Cassandra inte ut med tystnaden.

”Maddie, du är tronföljare”, sa hon. ”En dag kommer du att styra Araluen…”

Hennes dotter tog tillfället i akt. ”Hur ska jag kunna göra det om ni håller mig instängd som i en kokong? Om jag aldrig får lära mig någonting om att hantera faror, fatta beslut och tänka snabbt?”

”Va?” sa hennes mor med rynkad panna. Men Maddie fortsatte.

”Om jag var pojke skulle pappa lära mig slåss, rida och leda soldater i strid…”

”Jag har lärt dig att rida”, sa Horace, men hon skakade otåligt på huvudet.

”Om jag blev drottning, hur skulle jag kunna beordra män att slåss för mig om jag inte begrep någonting om det själv?”

”Du kommer att ha rådgivare”, sa Cassandra. ”Folk som förstår sig på sådant.”

”Men det är inte samma sak! Man kommer att förvänta sig att jag fattar beslut.” Hon pekade mot sin mor. ”Du av alla människor borde förstå det! När du var i min ålder slogs du mot wargaler, kidnappades av skandier och ledde bågskyttar i strid mot temujaierna! Du kämpade vid pappas sida!”

”Det var av en ren olyckshändelse. Jag valde det inte frivilligt!”

”Men du valde frivilligt att resa till Arrida och slåss mot tualaghierna. Och att segla till Nihon-Ja för att rädda pappa. Du dödade den där snötigern…”

”Det var Alyss”, sa Cassandra, men Maddie struntade i henne.

”Och så brukade du smyga in i skogen och öva med slungan…”

Cassandra vände sig häftigt mot henne. ”Vem har berättat det?”

”Morfar. Han brukade visst oroa ihjäl sig!”

”Din morfar pratar för mycket”, sa Cassandra. ”Hur som helst, även om det vore sant så betyder inte det att du ska göra samma sak.”

”Men folk har respekt för dig! De vet att du har upplevt faror! Det är allt jag vill — att de har samma respekt för mig! Och jag har tråkigt! Jag vill ha lite spänning!”

”Då letar du på fel ställen!” sa Cassandra.

”Jaså? Och var ska jag leta? Jag har ingen lust att sitta dag ut och dag in med handarbete, geografiläxor och gallisk grammatik eller oregelbundna verb! Jag vill lära mig viktigare saker!”

”Vi kanske kan ordna något…”, började Horace tveksamt. Det låg någonting i det hans dotter sa.

Hon gav sig på honom direkt. ”Som vad då? Vad kan vi ordna?”

Han slog ut med händerna och såg hjälplös ut. ”Jag vet inte… någonting… vi får se!”

Maddie exploderade slutligen av ilska. ”Strålande! Vi får se. Som alla föräldrar säger när de inte tänker göra någonting alls! Lysande, pappa! Vi får se!”

”Tala inte med mig på det där sättet”, sa Horace. Men han visste att hon hade rätt — uttrycket ”vi får se” var faktiskt vanligtvis en beprövad taktik för föräldrar som ville skjuta upp svåra beslut.

”Varför inte? Vad händer då? Är det kanske så att… vi får se?” Hon lutade sig mot honom med händerna i sidorna. Hon skakade i hela kroppen av ilska och frustration.

”Nu räcker det”, sa Horace kort. ”Du får stanna i dina rum i en vecka! Jag ska ställa en vakt utanför dörren som ser till att du inte kommer ut!”

Maddies kinder blossade röda av vrede. ”Det är så dumt!” tjöt hon. ”Vi får se hur det går!”

”Det blir två veckor”, sa Horace, som var lika arg som hon. Hon drog efter andan för att svara och han lade huvudet på sned. ”Eller föredrar du tre?”

Hon tvekade, men såg blicken i hans ögon. Hon vände sig om och stormade ursinnigt in till sina egna gemak.

”Det är så orättvist!” ropade hon och slog igen dörren efter sig.

Horace och Cassandra utväxlade en lång blick. Horace skakade uppgivet på huvudet och lade armen om sin hustrus axlar.

”Det här gick ju verkligen bra”, sa han.

Kapitel fyra

Halt och Pauline höll in sina hästar där vägen ledde ut mellan träden nedanför det kungliga slottet.

Ingen av dem hade föreslagit det och de hade inte ens utväxlat en blick. Det var bara deras naturliga reaktion när de plötsligt fick syn på slottet med dess höga tinnar och torn och flaggor som fladdrade häftigt i vinden på ett dussin håll utmed murarna.

”Visst är det imponerande?” sa Pauline lågt.

Halt sneglade på henne med ett halvleende. ”Det har det alltid varit”, sa han. ”Men jag skulle aldrig vilja byta det mot Redmont.”

Byggnaden framför dem fick slottet i Redmont att framstå som en robust, funktionell borg utan charm och elegans. Men det var ändå deras hem. Det var där Halt och Pauline tillbringat större delen av sina liv, och det var där de till sist hade avslöjat sin livslånga kärlek till varandra.

Livet i Redmont var också betydligt mindre formellt, vilket stämde bättre överens med Halts uppfattning om hur saker och ting borde vara. Han hade inte mycket till övers för de stränga rutinerna och ceremonierna i kungapalatset, där traditioner och titlar följdes slaviskt. Han tyckte att sådant var meningslösa dumheter och rynkade på pannan varje gång han tvingades delta i formella tillställningar. Meddelandet han hade fått från Gilan den här gången tydde lyckligtvis på att han skulle slippa formaliteter under det här besöket.

De red vidare i makligt tempo så att hästarnas hovar slog upp små dammoln i den varma luften. De färdades ensamma, med bara en enda klövjehäst och utan eskort. Inte för att de hade behövt livvakter. Fastän Halt hade gått i pension och hans hår nu snarare var silverfärgat än gråspräckligt var han fortfarande kungarikets mest kände spejare — en fruktansvärd motståndare för en stråtrövare. Den kraftiga långbågen som låg över hans sadel vittnade tydligt om det.

”Känns det märkligt att bli kallad till sin före detta lärling?” frågade Pauline.

Halt snörpte på munnen. ”Man kan inte riktigt säga att han kallade på mig”, konstaterade han. ”Det var mer som att han bad mig komma.”

Det hade gått tre år sedan Crowleys bortgång. Spejarnas stormästare hade dött stillsamt i sömnen. Det var ett ironiskt slut för Halts äldste vän. Efter ett liv fullt av strider, intriger och faror hade han en natt bara slutat andas. Man fann honom med öppna ögon och ett mystiskt leende på läpparna. Det var i alla fall en sak som passade bra, tänkte Halt. Crowley hade alltid varit känd för sin speciella humor. Han hade säkert funderat på något som roat honom i dödsögonblicket, och Halt tyckte att det var en trösterik tanke.

När Crowley dött hade de flesta utgått från att Halt skulle bli spejarkårens nye stormästare. Men han hade reagerat på förslaget med förskräckelse.

”Pappersarbete, rapporter, administration, att sitta bakom ett skrivbord och lyssna på allas problem och klagomål! Passar det verkligen mig?” hade han frågat Pauline.

Hans hustru hade lett åt hans allvarliga ansiktsuttryck. ”Jag tror inte det”, hade hon svarat.

I stället hade Gilan erbjudits posten — till sin förvåning. Han tyckte egentligen att han var alldeles för ung för jobbet. Samtidigt hade hans kolleger enhälligt godkänt förslaget. Gilan var tillsammans med Will Treaty en av kårens bäst ansedda yngre medlemmar — och en av de mest erfarna, i synnerhet när det gällde internationella ärenden. Gilan hade rest längre och varit med om mer än de flesta spejare.

Och han var dessutom van vid att vara nära maktens centrum. Hans far hade varit krigarskolans överhuvud vid kungliga slottet och Gilan var en personlig vän till prinsessan Cassandra och Sir Horace, kungarikets försteriddare. Vad som var ännu bättre i de andra spejarnas ögon var att han för länge sedan hade haft Halt som läromästare.

Will kunde ha kommit på fråga för jobbet, trots att han var yngre än Gilan. Men fastän han och Halt var mycket respekterade, till och med vördade, personer så var det ett känt faktum att de föredrog att agera på egen hand och hade en förkärlek för att bryta mot regler när det passade. Gilan var mer disciplinerad och organiserad och därför bättre lämpad som ledare för Araluens femtio man starka spejarkår som var en brokig elitgrupp.

”Tror du han vill skicka ut dig på ett nytt uppdrag?” frågade Pauline efter att de hade ridit några minuter i tystnad. Trots att Halt hade gått i pension hände det fortfarande att han utförde uppdrag åt Gilan.

Halt funderade, men skakade på huvudet.

”I så fall hade han skrivit det i brevet”, svarade han. ”Han skulle aldrig ha bett mig att resa hela den här långa vägen om det funnits någon som helst risk att jag tackade nej. Och varför be dig följa med till kungliga slottet om han tänkte skicka mig på ett uppdrag? Nej, jag känner på mig att det gäller något personligt.”

”Tror du att Jenny till slut har gått med på att gifta sig med honom?” frågade Pauline med ett leende. Det där var ytterligare en sak som hade förvånat alla de senaste åren. Jenny hade inte velat lämna Redmont och sitt blomstrande värdshus för att följa med Gilan till det kungliga slottet. Alla visste att hon älskade honom, men hon ville behålla sin frihet och sin karriär.

”En dag kommer vi att gifta oss”, hade Jenny sagt till Gilan. ”Men för tillfället är du antingen ute på uppdrag eller har händerna fulla med spejaradministration. Jag har ingen lust att vara stormästarens hustru!”

Gilan hade tagit lite illa upp. ”Tänk om jag träffar någon annan?” hade han frågat lite vasst.

Jenny hade ryckt på axlarna. ”Då får du göra som du vill. Men du kommer inte att träffa någon som är lika bra som jag.”

Hon hade haft rätt. De hade fortsatt sitt förhållande på distans och Gilan besökte Redmont så ofta han kunde för att träffa henne. Varje gång de sågs förklarade han att han ville gifta sig, och varje gång sköt hon upp det.

”Knappast”, svarade Halt nu på Paulines fråga. ”Du känner ju Jenny. Om hon hade bestämt sig för att gifta sig med honom skulle hon ha varit nära att koka över av spänning.”

”Sant”, sa Pauline. ”Tror du att vi har föregått med dåligt exempel som väntade så länge?”

”Det var inget dåligt exempel alls”, svarade Halt. ”Dessutom höll du dig i form genom att vänta.”

Hon vände sig om i sadeln och gav honom en lång, forskande blick och Halt insåg att hon skulle ge igen för den kommentaren. Kanske inte i dag eller i morgon. Men en dag — förmodligen när han som minst anade det. Men det skulle vara värt det. Han vann sällan ordstriderna med sin hustru. Hon hade övat hela livet inom den diplomatiska tjänsten.

De hade närmat sig vindbryggan. Den var sänkt, precis som den brukade vara på dagen, och två soldater stod på vakt längst ut. De ställde sig i givakt när de fick syn på de två ryttarna. Halt och Pauline behövde inte presentera sig. De var väntade, och alla i kungariket kände igen dem, i synnerhet i huvudstaden.

”Spejare Halt och lady Pauline!” sa den äldre av de två vakterna. ”Välkomna till kungliga slottet.”

Han klev åt sidan och gjorde tecken åt dem att rida förbi.

Halt nickade mot de två männen.

Pauline log varmt mot den äldste vakten.

”Tack, korpral.” Hon böjde sig fram och såg lite närmare på den andre. ”Malcolm Landers, inte sant? Jag vill minnas att det var du som tog hand om min häst senast jag var här.”

Mannens vardagliga ansikte sken upp. ”Det stämmer, lady Pauline”, sa han med ett leende. ”Han hade tappat en sko om jag kommer ihåg saken rätt.”

Halt skakade lite på huvudet. Hans hustrus förmåga att minnas namn och ansikten — även på vanliga soldater och knektar — förbluffade honom ständigt. Det var väl återigen hennes diplomatiska utbildning som gjorde sig påmind, tänkte han. Men han rättade sig snabbt. Nej, Pauline hade faktiskt ett genuint intresse för människor. Hon gillade de flesta och glömde aldrig dem som hade hjälpt henne. Han insåg att hon precis hade vunnit en trogen beundrare genom att bara visa den här mannen att hon kom ihåg honom. Malcolm Landers skulle göra vad som helst för henne nu.

Det hjälper förstås att hon är så förkrossande vacker, viskade han tyst till sin häst.

Till skillnad från vissa andra, svarade Abelard.

”Sluta prata med hästen, kära du”, sa Pauline när de klapprade över vindbryggan mot det höjda fällgallret.

Han undrade hur hon kunde veta vem han hade pratat med.

”Jag bara vet”, sa hon — och gav honom en ny sak att undra över.

En ung spejarlärling mötte dem på gårdsplanen. Gilan hade skapat ett system där han ”lånade” spejare från deras mästare i två eller tre månader åt gången så att de kunde hjälpa honom att utföra stormästarens sysslor.

”Det är vettigt att ge dem lite inblick i hur kåren är organiserad”, hade han sagt till Halt. ”Vem vet? En dag kanske en av de här pojkarna bli stormästare!”

Halt himlade med ögonen vid tanken. ”Gud förbjude”, muttrade han.

”God morgon, spejare Halt!” sa stormästarens nuvarande assistent. ”God morgon, lady Pauline! Jag heter Kane och jag hjälper stormästaren. Stormästaren hälsar att han ber om ursäkt. Han är just nu på krigarskolan och håller tal för sistaårslärlingarna.” Han tittade nervöst på de två besökarna. ”Han bad mig att visa er till era rum, och låter hälsa att han kommer till er så fort han får möjlighet.” Pojken såg ursäktande ut. ”Han visste inte riktigt när ni skulle komma.”

Pauline log mot honom. ”Det har vi full förståelse för. Gilan är en upptagen man.”

Kane nickade mot en stallpojke som stod en bit bort och skruvade på sig medan han väntade. ”Kan jag låta Murray ta hand om era hästar?”

Halt tvekade. Pauline visste att han föredrog att sköta om Abelard själv. Men hon visste också att den unge stallpojken skulle få anledning att skryta i åratal om han fick ta hand om Halts häst.

”Låt Murray ta hästen”, sa hon lågt.

Abelard slängde lite med huvudet. Jag håller med. Han skulle göra ett bättre jobb än du. Han skulle visa mig betydligt större respekt.

Ge dig fler äpplen, menar du.

”Prata inte med hästen, älskling”, sa Pauline lågt. ”Folk stirrar.”

Halt såg förbryllat på henne. ”Hur kan du veta att det är det jag gör?”

Hon log mot honom. ”Det rycker i dina näsborrar”, sa hon.

Halt skakade på huvudet och lät stallpojken ta Abelards tyglar med ena handen. Han ledde Paulines häst med andra handen och styrde stegen mot stallet. Halt och Pauline följde med Kane upp i kärntornet, där en bekväm svit hade ställts i ordning för dem. Kane kastade regelbundna blickar mot den berömde spejaren och fascinerades av hur han gick och nöp sig själv i nästippen med pekfingret och tummen.

Så snart de hade kommit fram till sviten förkunnade Pauline att hon tänkte bada och skickade några tjänare för att hämta varmt vatten.

”Jag ska hälsa på kung Duncan medan du badar”, sa Halt. Pauline, som höll på att packa upp klänningar och hänga dem i garderoben, nickade.

”Jag besöker honom sedan, när han har haft tid att förbereda sig.”

Duncan hade varit sängliggande i flera månader efter att ha fått en skada i benen som vägrade läka. Duncan hade en gång varit en kraftfull man som varit full av energi, men nu var han en skugga av sitt forna jag. Han hade tappat vikt och muskler, och Pauline, som visste vilken stolt man Duncan var, misstänkte att han ville förbereda sig så att han såg så bra ut som möjligt innan en kvinna hälsade på. Halt nickade allvarligt.

”Bra idé”, sa han. ”Jag ska hälsa honom det.”

Trots att Halt var förberedd var det en chock att komma in i kungens sovkammare. Det hade gått flera månader sedan han senast besökt Duncan, och det var nedslående att se hur drastiskt kungens tillstånd hade försämrats. Hans vaxartade kinder var insjunkna, och ögonen såg blanka och febriga ut. Han var så mager att skinnet tycktes hänga från kroppen. Det skadade benet hade lagts upp framför honom under en hög med filtar.

De pratade om småsaker i några minuter. Duncan var märkbart glad att se Halt, som trots allt var en av hans äldsta och trognaste vänner, men blev snabbt uttröttad av samtalet. Halt bestämde sig för att avbryta besöket och säga farväl, men Duncan gjorde tecken åt honom att komma närmare sängen. Kungen grep tag om Halts arm med en hand som liknade en klo och böjde sig framåt.

”Håll ett öga på Cassandra, Halt. Det är inte lätt för henne att styra riket medan jag ligger här.”

Halt tvingade fram ett skratt. ”Det ska jag, ers majestät. Men det dröjer säkert inte så länge förrän du är på fötter och kan ta befälet igen.”

Duncan skakade på huvudet redan innan Halt hade avslutat den meningen. ”Knappast, Halt. Jag har inte lång tid kvar. Och när jag är borta kommer hon verkligen att behöva sina vänner.” Han tystnade, slöt ögonen och andades ansträngt. Sedan tittade han upp igen. ”Tacka Gud för Horace. Hon hade inte kunnat hitta en bättre make.”

Den gamle spejaren log varmt vid tanken på den ärlige unge riddaren som var så tillgiven sin prinsessa. ”Så sant som det är sagt”, svarade Halt. Det var ironiskt, tänkte han. Horace hade varit en föräldralös bondpojke. Nu satt han vid prinsessregenten Cassandras högra sida och var kungarikets mäktigaste och mest inflytelserike man.

”Hon kommer att behöva honom”, sa kungen. ”Det är inte lätt för en kvinna att regera. Många kommer att avsky henne och försöka sätta henne på plats. Hon behöver all hjälp hon kan få. Från Horace. Från dig. Och från Will.”

Halt nickade lugnande mot kungen. ”Det får hon”, sa han. Sedan kunde han inte låta bli att le. ”Men underskatta inte prinsessan, ers majestät. Hon vet vad hon vill ha och hur hon ska få det.”

Duncan log trött. ”Och det verkar som om hennes dotter är likadan.” Han släppte greppet om Halts arm och sjönk tillbaka ned på kuddarna som om ansträngningen sugit musten ur honom. Han vinkade matt mot Halt.

Halt gick tyst till dörren, djupt försjunken i tankar. När han lade handen på dörrklinkan vände han sig om för att kasta en blick mot kungen han hade tjänat i så många år. Duncan sov redan, och Halt kunde se hans bröstkorg hävas och sänkas oregelbundet under täcket.

Halt lämnade rummet med tungt hjärta.

”Ingen av oss blir yngre”, mumlade han för sig själv. Sedan log han. Abelard skulle ha gett honom svar på tal.

Kapitel fem

Knappt tio minuter efter att Halt återvänt till gästrummen knackade Kane på dörren.

”Stormästaren är anträffbar igen”, förklarade han. ”Han hälsar att ni är välkomna till hans arbetsrum.”

Halt och Pauline följde den unge spejaren nedför flera trappor till den administrativa delen av kärntornet. De högre våningarna utgjordes mest av bostadsrum och sviter.

Gilans arbetsrum i kärntornet var ljust och rymligt. Han hade öppnat fönsterluckorna på vid gavel för att släppa in frisk luft. Pauline visste att spejarna avskydde att känna sig instängda. Ibland kunde deras förkärlek för frisk luft bli lite extrem. Hon hade inget emot frisk luft, men frisk, kall luft var en annan sak. Eftersom hon kände till det typiska spejardraget hade hon förberett sig genom att svepa en varm sjal runt klänningen.

Gilan hälsade muntert på Halt och Pauline och kramade dem båda och fick en puss på kinden av Pauline. Hon tittade belåtet på honom. Hon kunde inte låta bli att se Halts två gamla lärlingar som någon sorts söner. Hon märkte att hans vanligtvis bekymmerslösa ansikte fått några nya linjer sedan hon senast sett honom. Stormästarens ansvar väger tungt på hans axlar, tänkte hon.

Till skillnad från Halt och Will var Gilan slätrakad. Det gav honom ett ungdomligt utseende som stämde dåligt överens med hans höga position i kungariket.

”Du ser bra ut, Gilan”, sa hon. Och bortsett från rynkorna stämde det.

Han log mot henne. ”Och du blir vackrare för varje dag, Pauline”, svarade han.

”Jag, då?” frågade Halt med låtsat allvar. ”Blir jag stiligare för varje dag? Eller mer imponerande?”

Gilan lade huvudet på sned och såg kritiskt på honom innan han fällde sitt omdöme.

”Sjabbigare”, sa han.

Halt höjde på ögonbrynen. ”Sjabbigare?”

Gilan nickade. ”Jag vet inte riktigt om du har hängt med i den senaste tidens tekniska utvecklingar, Halt”, sa han. ”Det finns något som kallas sax. En fantastisk uppfinning. Man kan både klippa håret och trimma skägget med den.”

”Varför det?”

Gilan såg vädjande på Pauline. ”Klipper han sig fortfarande med kniven?”

Pauline nickade och lade handen på sin makes arm. ”Om jag inte tar honom på bar gärning”, medgav hon. Halt gav dem en mördande blick. Den verkade inte ha någon effekt.

”Du saknar sannerligen all respekt för din gamle mentor”, sa han till Gilan.

Den yngre mannen ryckte på axlarna. ”Det passar när man har upphöjts till stormästare.”

”Det passar inte mig”, sa Halt. ”Jag har gått i pension!”

”Menar du att jag inte kan vänta mig någon större respekt från ditt håll?” frågade Gilan med ett brett leende.

”Nej. Jag tänker visa dig respekt… dagen du lär din häst att flyga baklänges runt slottet.”

Pauline visste att de två männens godhjärtade förolämpningar kunde fortsätta i evigheter. Hon bestämde sig för att avbryta dem.

”Nu får du berätta varför du bjöd hit oss, Gil”, sa hon. ”Hade du tänkt stjäla min make igen?”

Gilan hade precis tänkt kasta ur sig ännu en noggrant uttänkt gliring mot sin forne lärare. Den raka frågan gjorde honom lite förvirrad.

”Va? Öh… nej. Nej, absolut inte. Jag ville prata med er. Båda två.”

Pauline nickade mot ett lågt bord med fyra bekväma stolar nära eldstaden. ”Ska vi slå oss ned?”

Men Gilan avböjde. ”Inte här. Jag vill prata med er två samt Cassandra och Horace. De väntar på oss i de kungliga gemaken.”

Som spejarnas stormästare kunde Gilan kalla Halt och Pauline till kungliga slottet. Men han kunde inte kalla på prinsessregenten och hennes make, fastän de var gamla vänner. Han visade vägen till dörren, öppnade den för Halt och Pauline, och gick sedan framför dem nedför trappan.

”En trappa upp, en trappa ned, en trappa upp”, klagade Halt. ”Har du ingen förståelse alls för att vissa av oss har trötta gamla ben?”

Gilan traskade raskt uppför en av spiraltrapporna till tornets övre våningar. ”Ingen som helst”, sa han muntert över axeln.

Horace och Cassandra väntade i kungabostadens vardagsrum. Gilan knackade på dörren, och när han hörde Cassandras svar öppnade han dörren och visade in sina två följeslagare.

Cassandra reste sig och gick fram för att krama dem när hon fick syn på dem.

”Så roligt att se er igen!” utbrast hon. Hon menade det verkligen. Att styra kungariket innebar ett stort ansvar, och en tung börda vilade på hennes axlar. Och Halt och Pauline var mer än vanliga bekanta — de var trogna vänner som skulle stödja henne så länge de levde. I synnerhet Halt, som varit hennes rådgivare under många år och beskyddat henne i flera farliga situationer, från Skandia till bergen i Nihon-Ja.

Horace väntade tills hans hustru hade välkomnat dem och omfamnade dem sedan själv. Halt såg uppmärksamt på honom.

”Hur trivs du med livet i det kungliga slottet?” frågade han. Horace, som aldrig dolde vad han kände, fick något bedrövat i ansiktet.

”Bara bra”, sa han. ”Men jag saknar den gamla goda tiden.”

”Menar du den tiden när du kunde sticka iväg med den där skojaren till världens alla hörn och slippa ta ansvar för någonting?” frågade hans hustru.

”Precis”, sa Horace med sådant eftertryck att alla brast i skratt.

Halt vände blicken mot prinsessan. ”Om jag inte missminner mig var du också ganska duktig på att ’sticka iväg’.”

Hon viftade avfärdande med handen. ”Vi pratar inte om det nu”, sa hon.

Det knackade lätt på dörren som ledde till Madelyns rum.

”Kom in”, ropade Cassandra. Dörren öppnades och den unga prinsessan kom in.

”Halt. Lady Pauline. Underbart att se er.”

Madelyn tvekade en sekund, men verkade sedan bestämma sig. Hon gick genom rummet och kramade båda två. Halt råkade kasta en blick på flickans föräldrar medan hon kramade Pauline. Spänningen som uppstått i rummet gick inte att ta miste på. Halt hade alltid haft lätt att genomskåda Cassandra och lade märke till hon rynkade pannan. Horace såg ut att känna sig mycket illa till mods. Madelyn backade ett steg från Pauline och nickade till hälsning mot Gilan.

Horace harklade sig besvärat. ”Så där ja, Madelyn”, sa han. ”Nu har du sagt hej. Du kan gå.” Han tecknade mot dörren till hennes rum. Maddie log mot nykomlingarna och gick tillbaka samma väg hon kommit.

”Vi kan talas vid lite senare”, ropade Halt efter henne. Han hade lätt att prata med Maddie och hon hade visat stort förtroende för honom i det förflutna.

Hon gav honom ett bedrövat litet leende. ”Visst”, sa hon och stängde dörren.

Halt såg nyfiket på sina två gamla vänner. ”Trubbel i paradiset?” sa han mjukt.

Cassandra ryckte irriterat på axlarna. ”Hon är så tröttsam, Halt!” sa hon. ”Hon är envis, ansvarslös och irriterande. Och så fort man försöker prata med henne om saken börjar hon pusta, sucka och himla med ögonen. Det är så att man vill strypa henne!”

Halt gned sig tankfullt över skägget. ”Det låter allvarligt”, sa han. ”Säger du att hon pustar, suckar och himlar med ögonen? Jag har aldrig hört talas om en tonårsflicka som beter sig så.”

”Det är lätt för dig att skoja om, Halt”, sa Horace. ”Du behöver inte stå ut med henne. Cassandra har blivit sjuk av oro. Maddie brukar smyga iväg ensam i skogen om nätterna. Nu måste hon stanna på sina rum i två veckor. Förhoppningsvis lär hon sig något av det.”

Det syntes på Halts ansiktsuttryck att han betvivlade det. Sådant frihetsberövande skulle bara göra en egensinnig flicka som Maddie ännu mer envis.

Horace märkte hur skeptisk den gamle spejaren såg ut. ”Hon tar risker och utgår från att hon kommer att klara sig”, tillade han. ”Det är farligt i skogen!”

”I grund och botten är hon ändå en förståndig flicka”, sa Halt. ”Och jag misstänker att hon klarar sig ganska bra själv. Hon har en lång kniv att försvara sig med — jag har själv tränat henne. Jag har också hört att hon är ganska duktig på att använda sin slunga.”

”Vem har berättat det?” frågade Cassandra vasst. Halt slog ut med händerna.

”Det kan ha varit din far”, sa han. ”Jag pratade lite med honom för någon timme sedan.”

”Min pappa pratar för mycket”, sa Cassandra med rynkad panna.

Halt log förstående. En sak han hade lärt sig under årens lopp var att ingen brukade döma barn hårdare än deras egna föräldrar. Farföräldrar, morföräldrar, farbröder och morbröder — och Halt såg sig själv som Maddies hedersfarbror — hade lättare att se helheten. De kunde urskilja mindre beteendeavvikelser och ta dem för vad de var.

Det visste även Pauline. Men hon visste också hur irriterade föräldrar kunde bli när någon talade om för dem att deras barn inte alls var lika besvärliga som de påstod.

”Vi kanske inte ska lägga oss i, Halt…”, började hon.

”Nej, det spelar ingen roll”, sa Cassandra.

”Vad gör hon i skogen?” frågade Halt.

”Spårar djur. Och jagar.”

”Är hon bra?”

Cassandra ryckte på axlarna och såg tveksam ut. Horace svarade innan han hunnit tänka.

”Tydligen. Hon kommer visst aldrig tillbaka tomhänt. Men hon ger bort allt hon skjuter till slottets vakter.”

”Och hur vet du det?” frågade hon.

Horace såg förvirrad ut och drog undan blicken. ”Jo, jag… jag kan ha hört några vakter nämna det.”

”Och du struntade i att berätta det för mig?”

”Det verkade inte vara någon idé. Jag visste att du bara skulle bli arg.”

”Det hade du helt rätt i! Om du hade…”

Pauline klappade skarpt i händerna. Bara en person med så stark personlighet och så gott självförtroende som hon kunde återkalla prinsessan till ordningen på ett så abrupt sätt. Och att Cassandra accepterade det visade hur djupt hon respekterade den långa, blonda kuriren.

”Horace! Cassandra! Det räcker!” Båda tystnade och såg på Pauline, som fortsatte i lite mjukare ton. ”Ni är inte de första föräldrarna som drivits till vansinne av sin tonårsdotter. Inte de sista heller. Jag vet att det är svårt. Men gör inte en alltför stor grej av det här. Tappa inte perspektivet. Det är bättre att ni visar upp en enad front än grälar med varandra.”

Horace och Cassandra stirrade ned på sina skor. Halt log för sig själv. De såg ut som olydiga barn som blivit utskällda av en arg förälder.

”Dessutom är hon inte den första prinsessan som vandrat ut i skogen om natten på jakt efter äventyr”, sa han.

Cassandra snörpte på läppen. ”Börja inte med det där.”

”Det är inget fel på Maddie”, fortsatte han. ”Hon är smart, modig och påhittig. Ni har uppfostrat henne så.”

”Jaha”, sa Gilan lite otåligt. ”Om ni är klara med det där för stunden kanske vi kan diskutera skälet till att jag ville träffa er fyra.”

De vände sig mot honom och undrade vad han tänkte säga. De behövde inte vänta länge.

”Det gäller Will”, sa han. ”Jag är djupt bekymrad över honom.”

Kapitel sex

Nu har det gått arton månader sedan Alyss dog”, sa Gilan. ”Har någon av er sett Will skratta, eller ens le, under den tiden?”

De andra skakade sorgset på huvudet och utväxlade oroliga blickar. Till sist bröt Pauline tystnaden.

”Det är förkrossande. Han var alltid så glad och munter. Han hade nära till skratt och skämtade ofta. Det är som om någonting har slocknat i honom.”

”Vi kan inte räkna med att han kommer över det och blir sig själv igen på bara några månader”, sa Halt. ”Hon var hans själsfrände. Det var en enorm chock för honom att förlora henne.”

Alyss hade dött till följd av ett fruktansvärt och tragiskt misstag. Hon hade varit på väg med en liten eskortstyrka från hovet i Celtica, där försvarsavtalet mellan det landet och Araluen hade förnyats under hennes översyn. Det hade varit en enkel resa och ett rent rutinuppdrag. Men på vägen tillbaka hade hon snubblat över något i Anselm, ett av de södra landskapen.

Ett gäng brottslingar som leddes av en gammal legoknekt vid namn Jory Ruhl hade plågat byarna i Anselm och angränsande landskap under några månader. De tillfångatog barn och begärde lösesummor av deras föräldrar. Eftersom bybor oftast inte var särskilt rika tvingades i regel hela byn att bidra till summan.

En sheriff hade fått kännedom om att Ruhl och hans gäng skulle träffas en kväll på ett värdshus som hette Lindormen. Av en ren tillfällighet var det där Alyss hade stannat till. Sheriffen hade samlat ihop en styrka med frivilliga och gått till Lindormen för att gripa brottslingarna.

Olyckligtvis misslyckades försöket. Ruhl varnades, och när sheriffen och hans grupp kom fram till värdshuset höll banditerna redan på att fly. Under striden som utbröt dog en av sheriffens frivilliga. För att distrahera de övriga i gruppen och få tid att ta sig därifrån satte Ruhl och en av hans mannar eld på värdshuset. Det torra halmtaket stod snart i lågor och röken bolmade ut på den lilla stallbacken utanför. Värdshusets gäster började strömma ut för att ta sig i säkerhet, och i kaoset av virvlande rök och skrikande, vettskrämda människor blev det snart omöjligt att skilja vän från fiende. Ruhl och hans fyra medhjälpare tog tillfället i akt och flydde in i skogen.

Alyss och hennes tre väpnade vakter hörde till gästerna som tagit sig ut ur den brinnande byggnaden. Men när den blonda kuriren kommit ut på stallbacken och lyfte blicken fick hon syn på ett ansikte innanför ett fönster på övervåningen.

Det var en femårig flicka som förtvivlat kämpade för att lossa fönsterspärren, som hade fastnat. Hennes panik växte, och röken som fyllde rummet fick henne snart att börja hosta. Hennes ögon rann och hon stapplade bort från fönstret och försvann i röken.

Alyss tvekade inte. Hon störtade tillbaka in i det brinnande värdshuset och struntade i vakternas varnande rop. Hon kämpade sig uppför trappan, som redan brann, och rusade rakt till värdshusets framsida med slutna ögon och armen över ansiktet för att skydda sig från den fruktansvärda hettan. Hon rörde sig instinktivt och använde den lediga handen för att känna sig fram utmed väggarna.

Till sist hittade hon dörrklinkan, tvingade upp dörren och dök in i rummet där hon sett flickan. Hon sjönk ned på händer och knän och kröp mot fönstret genom den klarare luften nära golvet. Fönstret såg ut som en suddig ljus fyrkant i den svarta, bolmande röken.

Den lilla flickan låg hopsjunken på golvet alldeles under fönstret. Alyss kröp snabbt fram, rullade runt henne och konstaterade lättat att flickan fortfarande andades. Hennes bröstkorg hävdes och sänktes när hon förtvivlat försökte fylla lungorna med ren luft. Alyss reste sig upp och drog sin tunga dolk. Hon tryckte in den i den smala glipan mellan fönsterkarmen och fönsterbågen och bände sedan med all kraft. Fönstret flög upp med ett högt knak och slog ut mot ytterväggen. Alyss böjde sig ned, lyfte flickan i armarna och lyfte upp henne på fönsterbrädan. Vakterna på gårdsplanen nedanför stod och tittade upp med skräckslagna ansikten. De såg hur häftigt det brann. Platsen där Alyss nu stod var ett av få ställen som inte härjades av lågorna.

”Ta emot henne!” ropade Alyss och puttade den medvetslösa flickan ut genom fönstret så att hon kanade över den smala takremsan nedanför. När hon rullade över kanten på halmtaket skyndade de tre vakterna fram för att fånga henne. Tyngden av den fallande kroppen fick en av dem att ramla raklång på marken medan de andra två stapplade till. Men de lyckades i alla fall ta emot flickan utan att hon skadade sig. Vakterna blickade upp mot fönstret, där Alyss nu hade börjat klättra ut.

En mur av lågor slog upp mellan Alyss och takets kant. Plankorna och bjälkarna nedanför hade brunnit i flera minuter utan att någon hade sett elden, som nu till sist bröt igenom. Alyss försvann utom synhåll. Sedan försvann hela taket runt platsen där hon stod i en skur av gnistor och lågor. Det tog inte mer än en sekund, och sedan var allt som återstod ett gapande, rykande hål i värdshusets framsida. Snart slog elden upp på fler ställen och ögonblicket efter rasade hela värdshusets främre vägg in.

Alyss hade ingen chans.

”Jag vet”, sa Gilan och bröt den långa tystnaden efter Halts kommentar. ”Det är inte lätt att hämta sig efter en sådan sak.”

Alla hade dragit sig till minnes den hemska dagen då de först fått höra om Alyss död och föreställt sig scenen hennes upprörda vakter beskrivit.

”Det var så typiskt Alyss”, sa Cassandra lågt. ”Att offra livet sådär. Hennes livvakter sa att hon inte tvekade en sekund — hon rusade rakt in i eldhavet för att rädda den där flickan.”

”Will kanske hade tagit det bättre om vi lyckats begrava henne”, sa Pauline. Elden hade varit så kraftig att man aldrig kunnat identifiera Alyss kropp. ”Begravningar är hemskt sorgliga tillställningar, men de ger i alla fall de efterlevande en känsla av att något har avslutats. Jag upplever att det finns ett hål som inte har fyllts och det måste vara mycket värre för Will.”

Gilan väntade i några sekunder innan han fortsatte. ”Jag kan mycket väl förstå sorgen och saknaden han känner”, sa han. ”Det där är något han måste lära sig att leva med. Och det kommer han. Men det är en annan sak också.”

De såg frågande på honom. Halt anade vad den unge stormästaren pratade om.

”Jory Ruhl och hans gäng”, sa Halt lågt.

Gilan nickade. ”Han är förbittrad över att de kom undan och har bestämt sig för att gripa dem. Han är besatt av hämndtankar. De är som ett mörker som fyller honom tills han inte längre kan tänka på något annat.”

Cassandra snyftade till och förde handen till ögonen. Will hade nästan varit som en bror för henne. Tanken på att han blivit uppfylld av så mörka tankar fick henne att vilja gråta. Hon mindes dagarna de tillbringat tillsammans på ön Skorghijl för många år sedan, när han beskyddat henne, tagit hand om henne och hållit hennes humör uppe trots den dystra situationen. Hon mindes när de varit i Arrida och han hade kommit till undsättning i sista sekunden, precis som Halt hade sagt att han skulle göra.

Det gick inte att tänka på Will utan att se hans rufsiga bruna hår och godmodiga leende framför sig. Will hade alltid varit så full av energi. Han var entusiastisk och nyfiken och letade alltid efter något nytt och intressant i livet. Det var den egenskapen som fått folket i Nihon-Ja att kalla honom chocho, ”fjärilen”. Han flackade muntert från en idé till nästa, från en händelse till en annan.

Cassandra hade träffat Will flera gånger sedan Alyss dött, men spejaren brukade undvika sina gamla vänner. Han hade blivit en gråskäggig figur med bister uppsyn. Av den gamle Will fanns inte ett spår kvar. Pauline hade rätt: det var som om ljuset i honom hade slocknat.

”Han behöver släppa det där hämndbegäret”, sa Halt. ”Kan du inte skicka honom på något uppdrag? Då skulle han få annat att tänka på.”

”Jag har försökt”, sa Gilan med rynkad panna. Han var tyst en stund. ”Han har tackat nej två gånger.”

Halt var förbluffad. ”Tackat nej? Det kan han inte!”

Gilan såg hjälplös ut. ”Jag vet, Halt. Det gör Will också. Om det händer en gång till blir jag tvungen att stänga av honom från kåren.”

”Det skulle bli slutet för honom”, sa Horace.

Gilan såg på honom. ”Vilket han är medveten om. Men han bryr sig inte. Och det betyder att jag inte kan ge honom något nytt uppdrag. Han kommer att säga nej, och då blir jag tvungen att vidta åtgärder. Samtidigt duger det inte att min mest effektive spejare bara sitter och tänker på hur han ska gripa Jory Ruhl och hans kumpaner. Men bortsett från det så är han min vän och det gör helt enkelt ont i hjärtat att han har blivit sådan här.”

”Har han inte redan fått fast några?” frågade Horace.

”Jo, tre av fem. Den senaste tog han för bara några veckor sedan. Han hette Henry Wheeler. Will konfronterade honom och Wheeler försökte fly.”

”Vad hände?” frågade Halt och befarade det värsta. Man flydde inte från någon som var så skicklig och farlig som hans före detta lärling, och han ville inte höra att Will hade blivit en kallblodig mördare.

Gilan, som verkade ana vad han tänkte på, skakade på huvudet.

”Wheeler är död, men det var inte Will som dödade honom. Han försökte anfalla Will och ramlade på sin egen kniv.”

Halt drog en tyst suck av lättnad. ”Och de två andra?” frågade han.

”Han grep dem så att de kunde ställas inför rätta. Men han sa till mig att han hoppades att de skulle försöka fly. Jag har en känsla av att han till och med försökte ge dem chansen vid flera tillfällen. Men de var inte så dumma att de tog den.”

De stod tysta en stund och tänkte på sin gamle vän.

”Och Ruhl?” frågade Horace.

”Will var nära att gripa honom vid ett tillfälle”, svarade Gilan.

Halt tittade hastigt upp. ”Det visste jag inte.”

Gilan nickade. ”Det var kort efter att han tog upp jakten på det här gänget. Han var bara fem meter ifrån honom. Ruhl var på en färja, på väg över en flod. Will kom fram till flodbanken precis när Ruhl gett sig ut på vattnet. De stod öga mot öga med varandra i några sekunder, och när Will fick fram sin båge hade Ruhl hunnit ta skydd bakom några tygbalar. Will försökte följa efter genom att klättra på färjans rep, men när Ruhl kom över till motsatta stranden högg han av repet så att Will föll i floden. Han höll på att drunkna!”

”Tänk att han kom så nära Ruhl”, muttrade Halt. ”Det måste ha fått alltihop att kännas ännu värre för honom.”

Gilan nickade.

”Vad tycker du att vi ska göra, Gil?” frågade Pauline, som var praktiskt lagd. ”Att stå här och prata hjälper inte.”

Gilan tvekade. Han var osäker på svaret, men kände på sig att personerna som samlats i rummet på något sätt var nyckeln till Wills räddning. De var trots allt hans bästa vänner.

”Det finns ju ingen som står honom lika nära som vi”, började han långsamt. ”Vi tycker alla mycket om Will, och han tycker om oss. Så jag tänkte… vi kanske kunde prata med honom tillsammans. Om vi tog hit honom och berättade att vi är oroliga och att vi ser hur skadlig hans hämndlystnad är för honom… ja, om vi sa det allihop så kanske han skulle förstå, och då… då kanske han skulle… jag vet inte… rycka upp sig?”

Han avslutade sin osammanhängande mening med ett frågande tonfall, som om han ville att någon av de andra skulle komma med ett bättre förslag. Innerst inne hade han ingen aning om vad de kunde göra. Men om det fanns någon som kunde lösa Wills problem så var det människorna han hade kallat hit. Kanske kunde deras gemensamma kärlek skingra de mörka dimmorna som gjorde honom oförmögen att tänka på något annat än att hämnas Alyss död.

”Jag vet inte om det skulle hjälpa att bara prata med honom…”, sa Horace tankfullt.

”Men om vi alla pratade med honom — allihop samtidigt — så kanske han skulle förstå?” sa Cassandra.

Horace snörpte på munnen. ”Tveksamt. Du vet ju hur Will är. Han är envis. Det har han alltid varit.” Han såg på Halt för att söka stöd, och den gamle spejaren nickade.

”Om vi försökte prata med honom skulle han förmodligen bara nicka och låtsas hålla med”, sa Horace. ”Men sedan skulle han fortsätta som innan i alla fall.”

Han tystnade och såg fundersam ut. Han kände på sig att han var en idé på spåren, men kunde inte riktigt gripa tag i den.

”Vi behöver ge honom ett nytt fokus. Något som kan få honom att sluta tänka på Jory Ruhl och hans överlevande kumpan. Något som sysselsätter honom så fullständigt att han inte har tid att grubbla över sin hämnd.”

Gilan slog ut med händerna och såg hjälplös ut. ”Jag har som sagt redan försökt skicka honom på två uppdrag, och…”

”Det måste vara något intressantare än ett vanligt uppdrag”, sa Pauline. ”Det måste vara något som engagerar honom på ett personligt plan.” Hon anade, precis som Horace hade gjort, att en idé fanns alldeles i närheten. Det var Halt som formulerade den.

”Han behöver en lärling”, sa han.

Alla vände sig mot honom. Det verkade fullständigt uppenbart nu när de tänkte på det. Både Horace och Pauline nickade. Det var precis vad de hade menat utan att inse det.

Gilan såg hoppfull ut i några sekunder, men skakade sedan frustrerat på huvudet.

”Problemet är att det inte finns några lämpliga kandidater för tillfället. Och vi kan inte ge honom någon olämplig. Han skulle vägra ta emot en lärling som inte håller måttet, och jag skulle förstå honom.”

”Jag menar inte vilken lärling som helst”, sa Halt. ”Det måste vara någon han redan har ett personligt band till. Någon han bryr sig om. Då kan han inte vägra. Det bör vara en person som kan engagera honom både känslomässigt, fysiskt och intellektuellt.” Han såg på sin hustru. ”Kommer du ihåg den där gången för många år sedan när jag skickade Will till Celtica med Gilan? Minns du att jag började bete mig lite… underligt?”

”Du började kasta ut adelsmän ur slottsfönster”, sa hon och försökte hålla tillbaka ett leende. Halt viftade med handen som för att visa att han inte ville gå in på detaljer.

”Ja, ja. Hur som helst — du förstod att jag behövde någonting som kunde få mig att glömma mina bekymmer.”

”Jag vill minnas att du fick följa med Alyss på ett uppdrag”, sa hon.

”Och det hjälpte. Hennes glada, ungdomliga sätt fick de dystra tankarna att försvinna.”

Lady Pauline höjde ett ögonbryn. ”Det hindrade dig inte från att kasta folk i vallgravar.”

”Kanske inte. Men han förtjänade det.” Halt log ett av sina sällsynta leenden innan han blev allvarlig igen. ”Om Will fick ansvaret för en sådan lärling skulle han nog komma över sitt hämndbegär. Tids nog skulle han lära sig att hantera sorgen efter Alyss och leva med den.”

”Man kommer aldrig egentligen över att någon man älskar dör”, sa Cassandra.

Halt såg på henne och nickade. ”Nej. Men man kan lära sig leva med saknaden och acceptera den. Då blir smärtan mer uthärdlig. Den försvinner inte, men man står ut med den.”

Gilan hade lyssnat uppmärksamt på sin gamle mentor. Den unge stormästaren kände förmodligen Halt bättre än någon annan i rummet.

”Jag förmodar att du redan har ett förslag på vem som skulle kunna bli Wills lärling?” sa han.

Halt såg på honom. ”Jag hade tänkt föreslå Madelyn.”

Kapitel sju

Alla pratade i mun på varandra.

”Madelyn?” tjöt Cassandra och reste sig till hälften. ”Menar du min Madelyn?”

”Du skojar, Halt!” sa Horace.

”Hon är ju flicka!” Det där var Gilan.

Halt väntade tills alla hade tystnat och svarade dem sedan lugnt.

”Ja, Cassandra — jag menar din Madelyn. Nej, jag skojar inte, Horace. Och Gilan — jag känner till att Madelyn är en flicka.”

Han lade märke till att hans hustru var den enda i rummet som inte hade sagt något. Han sneglade på henne och blev inte särskilt förvånad över att se henne nicka tankfullt. Han log hastigt mot henne. De andra var fortfarande förbryllade över förslaget. Cassandra hade sjunkit tillbaka ned i sin fåtölj när hon förstått att Halt menade allvar.

”Evanlyn”, sa Halt till henne. Precis som Will så använde han ofta det namnet när han talade förtroligt med henne. Det var ett tecken på hur väl han kände henne. ”Låt mig säga så här: om du hade fått en son i stället för en dotter, vad hade han gjort nu?”

”Jag har ingen son…”, började hon, men Halt höll upp händerna för att avbryta hennes protest.

”Rent hypotetiskt. Föreställ dig att du hade en son. Hur skulle du förbereda honom inför sin framtida roll som Araluens härskare?”

Cassandra bet sig i läppen. Hon förstod vart Halt ville komma och hade ingen lust att stödja hans förslag.

Horace svarade åt henne. ”Han skulle vara i armén”, sa han tonlöst.

Cassandra gav honom en häftig blick. ”Horace!” sa hon anklagande, men den långe, praktiske och ärlige Horace bara ryckte på axlarna. Det gick inte att fly ifrån svaret.

Halt nickade lugnt och höll blicken fäst vid Cassandra när hon vände sig tillbaka mot honom. Hon rodnade. Han såg att hon ångrade den plötsliga ilskan hon riktat mot sin make.

”Det stämmer”, sa han. ”Han skulle förmodligen vara vid något kavalleriregemente. Jag gissar att du redan skulle ha tränat honom i svärd och lans under några år, Horace?”

Horace nickade lite längtansfullt. När Cassandra varit gravid hade han drömt om att få en son som skulle få lära sig rida och kämpa med svärd och lans precis som sin far. När Cassandra fött en dotter hade han först blivit chockad och förvånad. Han hade aldrig ens tänkt på den möjligheten. Känslan hade snabbt ersatts av en djupgående, varaktig glädje över att få uppfostra en dotter. Men nu kom han plötsligt ihåg de där drömmarna.

Halt fortsatte. ”Han hade nog varit en yngre officer som just nu fått lära sig att leda en styrka i strid och fatta livsavgörande beslut. Förmodligen hade ni inte insisterat på att han höll sig undan från strid. Ni skulle ha förstått att han som ledare måste möta samma faror som sina mannar. Kanske skulle han tjänstgöra bland gränsvakterna som skyddar Araluen mot skotiska plundrare i norr. Eller patrullera vid kusten i sydväst och slåss mot smugglare och nedanmän.”

Han tystnade och såg på de två föräldrarna. Horace såg uppgiven ut, som om han höll med om att detta var precis vad hans son hade förväntats göra om han haft någon. Cassandra hade pressat ihop läpparna till ett smalt streck.

”Han skulle inte sitta i ett stort, bekvämt slott omgiven av hundratals livvakter utan att själv ha någon aning om hur det känns att vara i fara eller besegra fiender.”

Gilan öppnade munnen för att säga något, men Halt höll upp handen för att hejda honom. Han visste vilken Gilans invändning var, men tänkte komma till den saken om några minuter.

”Varför skulle det vara annorlunda med er dotter?” frågade han. Cassandra vände sig mot honom med blixtrande ögon.

”För att hon är min dotter!” sa hon häftigt. ”Skulle hon ta värvning i armén och leda en kavalleristyrka?”

”Nej”, sa Halt lugnt. ”Men att bli spejare är ett logiskt alternativ. Hon skulle lära sig att föra befäl, fatta beslut, göra bedömningar och tänka ut planer som passar för situationen. Och när det gäller närstrid har vi spejare alltid föredragit att hålla oss undan och överlåta sådant åt stora oxar som Horace. Med all respekt.” Han log lite.

Horace ryckte på axlarna. ”Jag har sett dig i stridslinjen många gånger, Halt.”

Halt nickade. ”Visst. Men en spejare behöver inte stå där. Att jag var med hade mest med personlig fåfänga att göra.”

”Men du medger att en spejare lever farligt?” sa Cassandra.

Halt såg på henne. ”Det är klart. Vi lever i en farlig värld. När du är död och Madelyn ärver tronen kommer det att finnas personer som inte vill ha henne där. De kommer att ha sina egna motiv och vilja sätta andra människor på tronen. Om de tror att den nuvarande regenten är en hjälplös flicka kommer de att dra nytta av det. De skulle nog vara lite mer tveksamma om de visste att hon var utbildad spejare — och hade hela spejarkåren bakom sig. Vi brukar ta hand om varandra, vet du.”

Cassandra funderade på det han hade sagt. För tillfället rådde det fred i Araluen, men hon var medveten om att det fanns personer i kungariket som skulle göra uppror så fort härskaren visade minsta tecken på svaghet. Och ett tronbyte kunde lätt ge upphov till stridigheter bland maktlystna personer. Cassandras rykte och Horaces skicklighet som krigare höll för tillfället sådana element på avstånd. Araluens invånare visste att deras framtida drottning inte skulle låta någon domdera över henne eller muta henne. Ett uppror var dömt att misslyckas.

Men Maddie? Hur skulle det bli när hon fick tronen? Vad skulle hon ha för rykte? Hon insåg att Halts beskrivning av henne som en hjälplös flicka tyvärr stämde alltför väl. Naturligtvis skulle hon ha rådgivare och medhjälpare. Men Cassandra visste hur viktigt det var att härskaren var en stark person med kompetens, självförtroende och förmågan att hantera svåra, skrämmande situationer. Samtidigt var det Maddie de pratade om…

”Farorna, Halt… Jag kan inte försätta min lilla flicka i fara. Tänk om hon blir skadad!” Cassandra lät bedrövad.

”Tänk om hon rusade till en broderilektion och snubblade i trappan på sin långa, flickaktiga klänning och bröt nacken?” sa Halt. ”Var inte sjåpig nu.”

Han tystnade och kom att tänka på sitt samtal med Duncan. ”Din far sa att det kommer bli tufft för dig när du ärver tronen”, sa han. ”Det lär bli ännu värre för Maddie. Hon kanske inte har stöd av någon som Horace.”

Halt böjde sig fram och tog Cassandras händer.

”Hon skulle få gå i lära hos Araluens störste, skickligaste spejare genom tiderna”, sa han lågt. Han anade en viss förvåning bland de andra och tittade upp på dem.

”Will är bättre än jag någonsin har varit”, sa han med ett leende. En gång hade han varit för stolt för att medge det, men det kändes inte längre det minsta svårt.

”Kanske inte bättre”, sa Gilan tveksamt. ”Men definitivt lika bra.”

”Han är dessutom yngre.” Pauline log.

”Tack för att du påminde mig”, sa Halt. Sedan vände han sig på nytt mot Horace och Cassandra. ”Tänk på saken. Skulle Maddie kunna vara i bättre händer? Will älskar henne. Han är hennes gudfar. Han ser henne som en brorsdotter eller till och med dotter. Han skulle inte låta någon kröka ett hårstrå på hennes huvud och skulle gladeligen offra livet för henne.”

”Och Will dör inte i första taget”, sa Horace. Han började förstå logiken i Halts idé. Han visste att Maddie skulle vara i trygga händer om Will vakade över henne.

Halt anade förändringen i Horaces inställning och bestämde sig för att smida medan järnet var varmt.

”Dessutom har ni ju själva sagt att hon är rebellisk och svår. Hon kanske behöver disciplinen som krävs av en lärling. Jag säger inte att hon behöver gå i lära i fem år, för övrigt. Det räcker med ett, så att hon får bronslövet. Den erfarenheten skulle vara väldigt nyttig för henne.”

Cassandra hade dragit efter andan för att svara, men avbröt sig och fick något tankfullt i ögonen.

”Det är sant”, sa hon lågt. Hon föreställde sig hur Maddie käbblade med Will för att pröva var gränserna gick. Will skulle inte tolerera några dumheter, hur mycket han än älskade sin lärling.

”Cassandra”, sa Pauline. Prinsessan såg på den vackra blonda kuriren och kunde för ett ögonblick se sin gamla vän Alyss i hennes ansikte. ”Jag kommer att tänka på ett samtal jag hade med din far när du ville följa med till Arrida för att befria Erak. Jag sa samma sak till honom som jag säger till dig nu: en blivande drottning måste göra sådant här. Hon måste ta risker. Hon måste komma ut i världen. Det går inte att styra från ett elfenbenstorn. Det här är på alla sätt och vis en god idé.”

Cassandra kom på sig själv med att nicka. Hon hade fattat ett beslut, vände blicken mot Horace och såg att han höll med. Han visste som vanligt vad hon tänkte.

”Ja”, sa hon kort.

”Det finns bara ett litet problem som ni tycks ha glömt bort”, sa Gilan. ”Hon är flicka. Vi har aldrig haft en flicka i spejarkåren.”

”Då kanske det är dags”, sa Halt. Pauline såg gillande på honom och tyckte att hennes make, som inte alltid var för nymodigheter, hade kommit långt.

”Men…”, började Gilan. Han visste inte riktigt vad han skulle säga. ”Hon är liten. Hur skulle hon kunna spänna en båge med fyrtio kilos dragvikt? Och det är vårt huvudsakliga vapen.”

”Jag är själv kortvuxen”, sa Halt. ”Will också.”

”Men flickor är inte byggda som pojkar”, sa Gilan. Han såg ursäktande på Cassandra och Pauline. ”Inget illa ment. Det är bara ett fysiologiskt faktum. Pojkar har i allmänhet kraftigare muskler. Och Maddie är en ganska späd flicka. Jag vet inte om hon någonsin skulle kunna bygga upp muskelmassan som behövs för att skjuta långbåge.”

”Vi får helt enkelt hitta en väg förbi det problemet”, sa Halt. ”Kanske ändra vårt sätt att tänka en aning. Flickor är lättare och tystare än pojkar. Hon kommer att bli mycket bra på att smyga och gömma sig. Hon är vig och flink. Allt det där är egenskaper en spejare behöver.”

Han såg att Gilan kämpade för att vänja sig vid tanken. Han log för sig själv. Han hade faktiskt haft den här idén i flera månader. Inte just om Maddie, men flickor i allmänhet. Halt kände till det Gilan hade sagt för en stund sedan om att det rådde brist på lämpliga lärlingar. Och han hade börjat fundera på om inte spejarkåren gjorde ett stort misstag som uteslöt flickor. Hälften av kungarikets femtonåringar var flickor, och det måste finnas lämpliga spejare bland dem. Enda anledningen till att det inte fanns kvinnliga spejare var att det aldrig hade funnits några. Det var inget bra skäl. Kanske var det hög tid att man blåste bort spindelnäten och släppte in nya tankar.

Och vem kunde vara bättre lämpad som förespråkare för den nya idén än Halt? Det var trots allt han som tillsammans med Crowley hade reformerat kåren många år tidigare. Nu var tiden mogen för nya förändringar.

När det gällde Gilans invändning — att det skulle bli svårt att hitta en flicka som var stark nog för att spänna en långbåge — fanns det en alternativ lösning som Maddie kunde demonstrera.

”Skulle ni kunna släppa ut er dotter från sina rum i någon timme?” frågade Halt och såg på Cassandra och Horace. ”Jag vill att hon visar Gilan en sak.”

Kapitel åtta

Halt, Gilan och Maddie stod på exercisplatsen vid Araluens krigarskola. Halt hade bett Horace och Cassandra att hålla sig undan inför uppvisningen. Han visste vilket spänt läge som rådde mellan flickan och hennes föräldrar och ville inte att det skulle påverka hennes koncentrationsförmåga.

Maddie såg nyfiket på Halt. Hon visste inte riktigt vad han planerade, men hade sett hur han placerat två gamla turneringshjälmar på pålar ungefär sjuttio meter från platsen där de stod nu. Han log mot henne.

”Gilan är intresserad av ett tänkbart nytt vapen för spejarkåren”, förklarade han. ”Jag tyckte att du var bäst lämpad att demonstrera det.”

”Menar du slungan?” frågade hon och tittade ned på den dubbla läderremmen hon höll i höger hand. När Halt ordnat så att hon tillfälligt släpptes ur sin fångenskap hade han bett henne ta med sig slungan och lite av ammunitionen hon brukade använda.

”Precis. Gilan, håller du med om att det här vore ett optimalt avstånd för att skjuta på en bepansrad man?”

Gilan nickade. Man kunde naturligtvis skjuta mycket längre än sjuttio meter med en långbåge. Men på det här avståndet skulle pilen träffa med tillräcklig kraft för att slå igenom en fiendes stålhjälm. Och om skytten missade skulle han ha tid att avlossa en ny pil.

Inte för att spejarna missade särskilt ofta — det hände nästan aldrig.

”Visa mig”, sa Halt till Gilan.

Gilan höjde bågen, drog en pil ur kogret och lade den på strängen i en enda automatisk rörelse som finslipats under många års träning. Det syntes inte ens att han siktade när han spände bågen och sköt.

Det klingade ljudligt när pilen slog in i den vänstra hjälmen och trängde igenom stålet som skulle ha skyddat pannan. Hjälmen flög upp i luften, snurrade några varv och slog i marken, där den rullade en bit i träningsfältets damm.

”Långsamt”, sa Halt.

Gilan gav honom en plågad blick. ”Gör det bättre själv”, sa han utmanande.

Halt tillät sig själv ett litet leende. ”Jag har tyvärr glömt bågen i mitt rum”, sa han, och Gilan fnös. Halt såg på Maddie. ”Vi låter den unga damen här skjuta på den andra måltavlan. Var så god.”

Maddie lade öglan i slungans ena ände runt högerhandens långfinger och fattade sedan den andra remmens flätade ände mellan tummen och pekfingret. Samtidigt tog hon upp ett blyskott ur en påse i bältet och lade den i skålen av läder mitt på slungan. Halt nickade gillande när han konstaterade att hon gjorde det utan att titta. Hennes ögon hade smalnat en aning och hennes blick var riktad mot hjälmen på andra sidan planen.

Hon ställde sig på sidan med vänster ben närmast måltavlan och lät blykulan dingla i änden på remmarna bakom sig. Hon svingade slungan i en långsam pendelrörelse några gånger för att försäkra sig om att kulan låg ordentligt i skålen. Sedan pekade hon med vänster arm och hand mot måltavlan och piskade uppåt med högerarmen över huvudet. Armen rörde sig i en snabb båge ungefär tjugo grader från vertikalt läge och hon lät hela kroppen följa med. Vid exakt rätt tillfälle släppte hon den flätade änden med tummen och pekfingret så att skottet lämnade slungan. Kraften i kaströrelsen förstärktes flera gånger av slungans längd och hastighet.

KLONG!

Den andra hjälmen snurrade frenetiskt på pålen innan den stannade i en vansinnig vinkel.

Gilan nickade imponerat. ”Inte illa!”

Han gick före de andra till fältets motsatta sida för att undersöka resultatet av Maddies skott. Hjälmen hade fått en enorm buckla, även den ungefär i pannan. Spår av silverfärgad metall hade lagt sig över stålet.

”Den trängde förstås inte igenom”, sa han och bet sig tankfullt i läppen.

Halt petade på den stora gropen i hjälmen. ”Nej. Men hade du velat ha huvudet i den här när skottet träffade?”

”Det skulle jag inte ha mått så bra av”, medgav Gilan. Han gned fingret över silverfläckarna. ”Vad använder du för ammunition?” frågade han. Maddie tog upp en ny projektil ur påsen och gav den till honom. Gilan förvånades över hur tung den var.

”Blyskott”, sa hon.

”Det verkar fungera bra.” Han höll ut handen och hon räckte över slungan. Gilan studerade den.

”Ett enkelt vapen”, konstaterade han. ”Men ändå livsfarligt.” Han lämnade tillbaka den. ”Du använder en annan teknik än din mor. Jag vill minnas att hon brukade svinga sin slunga vågrätt ovanför huvudet.” Han höjde högerhanden och gjorde en cirkelrörelse.

Maddie fnös och ryckte på axlarna. ”Ingen bra teknik”, sa hon. ”Det är ett under att hon träffade något överhuvudtaget. Det är nästan omöjligt att släppa den vid rätt tidpunkt när man snurrar på det viset.”

”Nog brukade hon träffa”, sa Halt. ”Men hon fick ägna mycket tid åt att öva upp sin träffsäkerhet.”

”Mitt sätt är bättre”, sa Maddie. ”Dessutom — om man står upp och svingar slungan ovanför huvudet två eller tre gånger blir man en perfekt måltavla själv.”

”Du har rätt”, sa Halt. ”Hur många skott tror du att du kan skjuta på en minut?”

Maddie sköt fram underläppen lite och såg tveksam ut. ”Ingen aning. Jag har aldrig räknat.”

”Vi provar.” Halt böjde sig ned och plockade upp hjälmen som Gilan hade träffat. Han drog ut pilen och överlämnade den till stormästaren. Sedan satte han tillbaka hjälmen på pålen och gjorde tecken åt Maddie att återvända till samma plats hon hade skjutit från innan.

”Växla mellan de två måltavlorna, så får vi se hur snabb du är. Men kom ihåg att snabbhet inte är till någon hjälp utan precision. Om en stor och elak iberisk pirat kommer rusande med en huggare hjälper det inte att missa honom fem gånger i rad. Det är bättre att skjuta ett skott som träffar.”

Hon log mot honom. ”Uppfattat.” Hon ställde sig med fötterna som innan, sträckte ned handen i påsen och lade ett skott i slungskålen. Hon lät det pendla långsamt fram och tillbaka i några sekunder.

”Börja!” ropade Halt. Gilans läppar rörde sig när han tyst började räkna sekunderna.

Hon skickade iväg skottet och hade redan lagt nästa i slungan innan det träffat. Den här gången brydde hon sig inte om att svinga vapnet på prov, utan piskade fram med armen nästan omedelbart. Samtidigt som hon skickade iväg den nya projektilen hörde de en ljudlig klang när det första skottet träffade. Hon laddade om igen, svingade armen över huvudet och sköt mot den första måltavlan igen.

KLONG! KLONG!… KLONG! KLONG!

”Sluta!” ropade Halt när Gilan lyfte handen. Hon hade skjutit sex skott under minuten, men det fjärde hade missat.

”Fem av sex”, sa han tankfullt. ”Inte dåligt.”

Maddie vände sig mot de två spejarna med fötterna isär och händerna i sidorna. ”Tänker ni tala om vad vi egentligen sysslar med nu?” ropade hon och såg på dem. Halt öppnade munnen för att svara, men hon viftade med handen för att hejda honom.

”Och kom inte med några skrönor om att Gilan funderar på att göra slungan till ett nytt spejarvapen. Om ni bara var intresserade av själva vapnet, varför skulle ni då bry er om hur snabbt jag skjuter?”

Maddie såg hur Halt och Gilan utväxlade en hastig blick, men ingen av de två spejarna sa något.

”Det är uppenbarligen mig ni testar snarare än vapnet. Frågan är bara varför?”

”Dina föräldrar kanske ska diskutera den saken med dig”, sa Halt till sist.

Maddie drog en djup suck. ”Mamma och pappa? De vill bara stänga in mig! Ni vet väl att jag har utegångsförbud i en vecka till?”

Det ryckte lite i Halts mungipor. ”Jag hörde något om det, ja. Jag förmodar att det bara blev så, helt utan anledning?”

Maddie himlade med ögonen och suckade uppgivet. ”Ja, ja. Jag smög iväg några gånger för att jaga i skogen…”

Halt höjde ett ögonbryn.

”Fem eller sex gånger, då. Och sedan var jag kanske lite spydig när de pratade med mig om saken.”

Halts ögonbryn, som precis hade återvänt till sin normala position, höjdes igen.

”Ja, ja — kanske mer än bara lite spydig”, medgav hon.

”De gör vad de tror är bäst för dig, Maddie”, sa Halt mjukt. Hon slog ned blicken och började sparka lite med kängan i sanden.

”Jag veeet”, sa hon olyckligt. ”Men måste de behandla mig som en förbannad prinsessa?”

”Du är prinsessa”, sa Halt. ”Och du är fruktansvärt viktig för dem. För oss alla, faktiskt.”

Han tyckte om Maddie. Bandet mellan dem hade blivit starkt under årens lopp. Det visste Gilan, och det var därför han överlät den här diskussionen åt Halt.

Maddie kunde inte låta bli att le. ”Du lyckas alltid snacka in mig i ett hörn!”

Halt tog hennes hand. ”Jag säger bara att de bryr sig om dig. De menar inte att vara så överbeskyddande, men de har svårt att släppa taget. Det vet de själva också. Men tro mig — de försöker. Och nu har de fått en idé.”

”Som du inte tänker avslöja?”

”Nej. Det kan jag inte göra. De får berätta själva.”

Maddie drog efter andan. ”Då får vi väl gå tillbaka till kärntornet”, sa hon. ”Förutsatt att jag klarade ert lilla prov?”

Halt såg på Gilan. ”Jag tror att hon klarade det. Vad säger du?”

Gilan log mot den unga prinsessan. ”Definitivt.”

Kapitel nio

Maddie blickade nervöst från Cassandra till Horace. Halt och Gilan hade lämnat henne så fort de nått dörren till den kungliga bostaden.

”Nu måste du och dina föräldrar talas vid”, hade Halt sagt. ”Vi kan prata om saken lite senare.”

Nu stod hon tyst och väntade på att de skulle säga något. Normalt sett var de väldigt pratsamma, tänkte hon bistert. De kunde stå i evigheter och räkna upp alla fel de tyckte att hon gjort. Nu verkade de osäkra och inte riktigt veta var de skulle börja. De såg tveksamt på varandra, som om de väntade på att den andra skulle öppna munnen. Spänningen började bli outhärdlig. Maddie bestämde sig för att ta tjuren vid hornen. Om hennes föräldrar hade dåliga nyheter — vilket hon utgick från — var det lika bra att få det här överstökat så fort som möjligt.

”Halt sa att ni ville berätta något”, sa hon.

De kastade ännu en hastig blick på varandra och sedan harklade sig hennes far.

”Ja… just det, öhm… jo — din mor och jag ville prata med dig om din framtid.”

Maddies hjärta kändes tungt. Om det gällde hennes framtid anade hon vad de tänkte säga. Det skulle alldeles säkert handla om nya restriktioner. Fler regler, mindre frihet. De skulle förmodligen komma med långa utläggningar om hennes förpliktelser som tronföljare. De skulle instruera henne om vad hon fick göra — och framför allt inte fick göra. Den kategorin var oändligt mycket större än den andra. Hon ville ogärna diskutera sin framtid med sina föräldrar, men det verkade uppenbart att hon inte hade något val. Hon väntade lite till, och sedan tog äntligen Cassandra till orda.

”Maddie, vi kan inte låta dig springa omkring på det där viset och ta en massa onödiga risker.”

Maddie pressade ihop läpparna. Nu hade hon till sist gått för långt — hon hade knuffat sina föräldrar över gränsen. Det var för sent för de oärliga små ursäkterna hon brukade använda för att ta sig ur knipor. Hon hade använt dem alldeles för ofta, och nu var hennes föräldrars tålamod slut.

”Du behöver lite ordning och disciplin i livet”, sa hennes far. ”Du måste få något meningsfullt att göra.”

Hennes axlar sjönk ned lite. Ordning, disciplin… något meningsfullt att göra. Kunde det bli värre?

Hon funderade snabbt. Fanns det något hon kunde göra för att ta sig ur det här? Något knep hon kunde använda? Hon bestämde sig för att försöka.

”Mamma, pappa — jag vet att jag har betett mig illa och förstår att ni är upprörda. Men jag…”

Hennes mor avbröt henne med en otålig gest. ”Det är för sent, Maddie. Vi har gett dig den ena chansen efter den andra, men du bara fortsätter att strunta i oss och göra som du behagar. Vi har tröttnat på det. Vi har fattat ett beslut.”

Så var det med den saken, tänkte Maddie. Hon kände sin mor och visste att Cassandra hade en vilja av järn. När hon väl hade bestämt sig för något så ändrade hon sig inte. Maddie tog ett djupt andetag och förberedde sig på det värsta.

”Vi har bestämt oss för att skicka dig till Will som lärling”, sa Horace.

Maddies hjärta tog ett språng. Hon höll blicken sänkt så att de inte skulle se det plötsliga ljuset hon visste hade tänts i hennes ögon. Hon väntade några sekunder tills hon hade tyglat glädjen och tittade sedan upp på dem. En plötslig oro grep henne — hade hon hört fel?

”Will”, sa hon försiktigt. ”Menar ni farbror Will?”

Will var hennes gudfar. Han hade varit med när hon döpts och svurit att ta hennes föräldrars plats om det någonsin blev nödvändigt. Hon älskade Will. Som barn hade hon ofta hälsat på honom i Redmont och bott i hans varma lilla stuga och jagat och tältat i skogen med honom. Will var rolig. Will och hon hade samma underfundiga humor.

Han hade förstås varit ganska allvarlig sedan Alyss dött. Hon hade bara träffat honom några gånger sedan dess, och han hade verkat bister och lättirriterad. Men det var inte så konstigt. Han skulle säkert snart bli sig själv igen. Hon insåg att hennes mor svarade på frågan hon precis hade ställt.

”Just det. Will. Din gudfar. Vi tänker fråga om han vill ta emot dig som lärling och träna dig till spejare.”

”Men… jag är flicka”, sa Maddie tveksamt.

Hennes mor såg surt på henne. ”Jag har ofta betvivlat att du förstår det”, sa hon.

Maddie struntade i henne. ”Jag menar… det finns inga flickor bland spejarna. Det har väl aldrig funnits… eller?” Hon rynkade pannan och funderade på om hon hade hört talas om en sådan. Sedan skakade hon på huvudet. Hon var säker på att det aldrig hade funnits någon kvinnlig spejare.

”Du blir den första”, sa hennes far.

”Ska jag bo hos farbror Will? I Redmont?” frågade hon. De nickade, och hon kunde inte hålla tillbaka det stora leendet som spreds över hennes ansikte.

Livet i Redmont var betydligt mindre stelt och formellt än vid kungliga slottet. Baron Arald och hans hustru Sandra var utmärkta värdar som alltid behandlade henne väl. Och inte bara det — hon hade högre status än alla i Redmont, till och med baron Arald. Ingen där kunde bestämma över henne och säga hur hon skulle bete sig! Det här var fantastiska nyheter!

”Jag skulle nog inte kalla honom farbror Will om jag var du”, sa Horace varnande. ”Du kommer att vara hans lärling, vet du.”

”Visst.” Det snurrade i huvudet på henne. Hon föreställde sig en framtid med jaktfester, baler och picknickar vid slottet i Redmont — och alltihop utan att hon behövde lyda sina föräldrar. Den som skulle bestämma över andra var hon själv.

Men hon skulle förstås få vara försiktig så att hon inte gick för långt. Om det ryktades att hon hade för roligt skulle hennes föräldrar säkerligen kalla tillbaka henne.

”Livet som lärling kommer inte att bli lätt”, sa hennes mor och såg allvarligt på henne.

Maddie samlade sig och försökte se lagom nedslagen ut. ”Jag vet”, sa hon. ”Men jag ska göra mitt bästa.”

Hon var överlycklig. Will älskade henne. Nästan dyrkade henne. Hon kunde linda honom runt lillfingret. Det hade hon alltid kunnat. Varför skulle det vara annorlunda nu?

”Du… går alltså med på det här?” frågade Cassandra, och Maddie sänkte blicken och nickade fogligt.

”Jag ska göra mitt bästa”, sa hon igen. ”Jag vill att ni ska vara stolta över mig.”

Gilan och Halt red mot den lilla stugan bland träden nedanför Redmonts slott. När de närmade sig kunde de se rök ringla från skorstenen. Tug, som stod i stallet bakom stugan, gnäggade till hälsning och fick genast svar av Blaze och Abelard.

”Han tycks i alla fall vara hemma”, sa Gilan.

Han hade knappt sagt det förrän dörren till stugan öppnades och Will klev ut på den lilla verandan. Han nickade mot sina två gamla vänner.

”Halt. Gilan.”

Halt kände sig tung om hjärtat när han hörde Wills kyliga tonfall. Förr hade de alltid utväxlat muntra hälsningar, glada skämt och vänskapliga små syrligheter när de träffats vid stugan. Nu lutade sig Will bara mot en av verandans pelare och tittade tyst på medan de satt av.

Halt klev fram till de två stegen som ledde upp på verandan och stannade.

”Får vi komma in?” frågade han vasst. Will förtjänade någon sorts tillrättavisning för sitt tanklösa sätt.

”Självklart.” Will klev åt sidan och gjorde tecken åt dem att gå in i stugan.

Halt tog av sig manteln och såg sig om i det välbekanta rummet. Han rynkade pannan. Det stod odiskade tallrikar på diskbänken, och två stolar hade dragits ut från det enkla furubordet och vänts åt olika håll. Eldstaden var överfull av gammal aska och i stort behov av städning. Wills mantel låg vårdslöst slängd över en av fåtöljerna framför den öppna spisen. När Halt kastade en blick genom dörren till Wills sovrum, som en gång varit hans eget, kunde han se att sängen var obäddad.

Will lade märke till Halts blick och gick för att stänga sovrumsdörren.

”Har inte hunnit städa i dag”, mumlade han.

Halt höjde ett ögonbryn. ”Eller i går”, konstaterade han. Hans före detta lärling hade vett nog att se lite skamsen ut.

”Sitt ned”, sa Will och vände sig mot den lilla köksvrån. ”Jag ska fixa kaffe.”

Halt och Gilan utväxlade en blick och satte sig i fåtöljerna vid elden. Gilan skakade sorgset på huvudet. Halt förstod att de tänkte samma sak.

Will justerade spjället på järnkaminen i köket innan han öppnade den för att kasta in några pinnar så att elden skulle ta fart. Han skakade på kitteln och ett svagt skvalpande hördes.

”Ska hämta vatten”, sa han och gick till dörren. Det fanns en pump på gården utanför. Hans två vänner såg än en gång på varandra. Att hämta in vatten var normalt sett det första man gjorde på morgonen.

”Han verkar inte bry sig om någonting längre”, sa Gilan när Will hade gått ut.

Halt nickade och lade pannan i djupa veck. ”Vi måste ändra på det.”

Dörren öppnades och Will kom tillbaka med den fulla kitteln. Han ställde den på plattan och sysselsatte sig sedan med att förbereda kaffet och muggarna.

”Jag vet varför ni har kommit”, sa han.

Halt såg på honom. ”Var inte så säker på det.”

”Ni tänker säga åt mig att rycka upp mig och skärpa mig”, sa Will. ”Jag ber om ursäkt för att det ser så bedrövligt ut här inne. Och för att jag själv ser så bedrövlig ut.” Halt såg att Wills kläder var skrynkliga och fläckiga. Håret och skägget var vildvuxet och ovårdat. ”Jag bryr mig inte”, sa han. ”Jag vill bara se Jory Ruhl dingla från galgen.”

”Jag förstår”, sa Gilan. ”Men spejarkåren behöver dig.”

”Kåren får vara så god och klara sig utan mig tills jag är färdig”, sa Will grinigt. ”Jag har viktigare saker att tänka på just nu.”

Kapitel tio

Det var tyst i stugan. Halt reste sig långsamt upp med ögon som blixtrade av ilska. Han höjde handen och pekade på sin gamle lärling. Hans röst var inte mycket högre än en viskning, men den var full av intensitet.

”Hur vågar du säga så?” väste han. ”Hur vågar du vända kåren ryggen ögonblicket en personlig sorg drabbar dig? Jag ägnade inte flera år åt att träna dig och bry mig om dig — och göra dig till en man jag var stolt över — bara för att se dig falla i bitar på det här sättet! Du svor en ed när du gick med i kåren. På den tiden betydde den något för dig. Betyder den inte längre någonting alls?”

Will skruvade besvärat på sig. ”Nej, jag… jag bara…”

”Will, jag sörjer också Alyss. Det gör jag verkligen. Jag älskade henne. Det gjorde vi alla.”

”Inte som jag”, sa Will bittert.

Halt nickade. ”Nej. Det är värre för dig. Svårare. Men du klarar det. Du måste klara det. Du måste gå vidare.”

Will vände sig häftigt mot honom. ”Säger du att jag bara ska glömma henne?”

”Nej! Jag vet att du aldrig kommer att glömma henne. Jag vill att du hedrar hennes minne. Men det innebär inte att du ska försvinna i den här hämndlystnaden tills du inte har plats för någonting annat i livet. Den håller på att utplåna dig, Will.”

”Jag vill bara hitta Ruhl”, sa Will med vädjande tonfall. ”Låt mig hitta honom och föra honom inför rätta. Sedan är jag gärna spejare igen.”

”Det funkar inte så”, sa Gilan argt. ”Du är spejare. Det innebär att du har vissa förpliktelser. Precis som alla andra spejare. Du kan inte bara strunta i dem när det passar dig och sedan fortsätta igen när du mår bättre.

Du är en av ett fåtal personer som kan göra skillnad här i världen. Du är en ledare. Du är en hjälte för tusentals vanliga människor. De ser upp till dig och respekterar dig! Du fyller dem med hopp och ger dem något att tro på! Hur vågar du frånsäga dig ditt ansvar? Hur vågar du kasta tillbaka deras respekt för dig rakt i ansiktet på dem?”

”Jag struntar väl i dem”, sa Will lågt.

”Då är du inte längre samma person du var när jag lärde dig vad heder och pliktkänsla är”, sa Halt. Will rodnade.

”Vi behöver dig, Will”, sa Gilan lågt. Ilskan var borta nu. ”Kåren behöver dig. Dina vänner behöver dig.”

”Vilka vänner?” frågade Will.

”Horace och Evanlyn”, sa Halt. ”Dina första, bästa vänner. Mannen som har slagits vid din sida så många gånger. Kvinnan som vägrade överge dig när skandierna tillfångatog dig vid klyftan och när temujaierna gick till anfall i Skandia. De behöver din hjälp. Tänker du säga nej? Tänker du gömma dig i ett hörn och tycka synd om dig själv?”

”Behöver de mig?” Will lät tveksam. ”Vad har hänt?”

”Det gäller Maddie. Din guddotter. Hon hamnar ständigt i trubbel. Hon springer omkring och driver sina föräldrar till vansinne. De är mycket oroliga och vet inte hur de ska få pli på henne. De tror att du skulle kunna ordna det.”

Will rynkade pannan. ”Jag? Vad i hela fridens namn kan jag göra? Hur skulle jag kunna få ordning på henne om de inte klarar av henne själva?”

”De vill att hon går i lära hos dig”, sa Gilan.

Will ryckte bokstavligen till av förvåning. ”Maddie? En flicka?”

”Maddie”, upprepade Halt. ”En flicka.” Han sträckte in handen innanför tunikan och drog fram ett tygkuvert som han sträckte över till Will. ”De har skrivit till dig för att be om hjälp.”

Will tog tankspritt emot kuvertet. Tankarna snurrade i huvudet på honom. En flicka som lärling? Det hade aldrig tidigare förekommit. Men varför inte? Han hade alltid varit öppen för nya idéer. Evanlyn skulle ha blivit en utmärkt spejare, tänkte han. Hon var modig, snabbtänkt och intelligent. Och hennes dotter var likadan. Han blickade ned på kuvertet och såg Evanlyns emblem i det röda vaxsigillet.

”Ni ska få mitt svar i morgon”, sa han.

Senare samma kväll skar Will upp kuvertet med brevet från Horace och Cassandra.

Brevet hade en bilaga, men det stod att han skulle läsa den sist. När han studerade orden framför sig fylldes han av medkänsla med sina vänner. Brevet var kort, men inte mindre gripande för det.

Will,

Horace och jag är i desperat behov av din hjälp. Madelyn har blivit hopplöst oresonlig och bångstyrig — vi har försökt med allt, men vet inte längre vad vi kan göra.

Som du vet kommer Madelyn en dag att ärva tronen, så hon måste lära sig något om disciplin och ansvar. Men hon vägrar lyssna på Horace och mig. Hon gör som hon behagar och springer i väg ut i skogen om nätterna, vilket innebär stora risker.

Och inte bara för henne själv, utan för hela kungariket. Om hon tillfångatogs eller kidnappades skulle situationen bli ohållbar för Horace och mig. Om landets fiender grep henne skulle vi bli tvungna att välja mellan vår dotter och vårt land. Vi har försökt förklara det här för henne, men hon bara slår ifrån sig, skrattar och tycker att vi överdriver.

Jag har gjort allt jag kan för att få henne att lyda, men förgäves. Hon bara fortsätter att trotsa mig och Horace, och här i det kungliga slottet omges hon av människor som hon alltför lätt kan manipulera. Många blir helt förblindade av hennes höga ställning. Det finns dessutom alltid personer som försöker ställa sig in i förhoppning om att åtnjuta diverse fördelar i framtiden.

Vad det än må bero på så håller vår dotter på att förvandlas till en odisciplinerad, självupptagen rebell. Hon måste lära sig att hon som tronföljare inte bara har privilegier utan dessutom ansvar och förpliktelser.

Ju mer vi diskuterat problemet, desto säkrare har vi blivit på att drastiska åtgärder krävs. Maddie måste förflyttas från det skyddade livet vid hovet så att hon förstår den verkliga världen. Dessutom måste hon lära sig de färdigheter och den självdisciplin hon behöver som framtida regent.

Jag och Horace anser att ingen kunde vara bättre lämpad att hjälpa henne — och oss — än du. Du älskar Maddie, precis som vi gör. Men vad som är minst lika viktigt är att hon älskar och respekterar dig. Du har ett särskilt förhållande till henne som mycket väl skulle kunna få henne att bättra sig. Folk säger att det här är en fas hon går igenom och att de flesta tonåringar har en period då de gör uppror mot sina föräldrar. Med tiden kanske hon kommer ur den av sig själv. Men vi lever i en osäker tid. Som du vet är min far sjuk, och jag styr för tillfället kungariket i hans ställe. Om något händer mig måste Maddie ta över, och jag är ärligt talat djupt bekymrad för att hon inte ska klara den utmaningen.

Lär upp henne, Will. Ta henne under ditt beskydd och gör henne stark, ansvarsfull och modig. Hon har goda förutsättningar, men behöver vägledning. Jag ber dig, för vår långa vänskaps skull, att du ger henne den.

Evanlyn (Cassandra)

Nedanför Cassandras brev hade Horace skrivit några rader.

Will,

Jag hoppas verkligen att du ställer upp på det vi ber om. Cassandra vill inte medge det, men att styra kungariket tär på henne. Att samtidigt oroa sig över Maddie blir för mycket för henne. Jag är bekymrad över både hennes hälsa och vår dotters välbefinnande.

Jag skulle själv ta itu med saken om jag kunnat. Men jag har försökt och misslyckats. Kanske gjorde vi felet att skämma bort Maddie när hon var mindre. Det är nog lätt att ramla i den fällan när man bara har ett barn. Nu behöver hon någon utomstående — någon hon litar på och respekterar. Jag kan inte föreställa mig en bättre person för den uppgiften än du.

Om du läser dokumentet vi har bifogat förstår du nog på vilket stort allvar vi tar detta. Använd det om du måste. Jag befarar att du kan bli tvungen.

Du har hjälpt mig fler gånger än jag kan räkna under årens lopp. Jag hoppas innerligt att du nu kan tänka dig att komma till undsättning en gång till.

Horace

Will vek ihop brevet och knackade det tankfullt mot handflatan. Sedan öppnade han det andra dokumentet. Det var kort och kärnfullt — bara några få stycken långt — men fick honom att spärra upp ögonen av förvåning. Han lade undan det och lutade sig fundersamt bakåt i fåtöljen.

Gilan hade försökt skaka om honom och få honom att lägga sin hämndlystnad gentemot Jory Ruhl och hans kumpaner åt sidan. Han hade använt ord som ”ansvar” och ”förpliktelser”. Det var abstrakta termer som kändes helt meningslösa i den hjärtskärande sorgen efter Alyss död.

Men det här var något mer konkret och gripbart. De två personerna han nu tyckte bäst om i världen — som hört till hans bästa vänner i åratal — hade bett honom om hjälp. Han tvekade och ställde sedan den avgörande frågan till sig själv:

”Vad skulle Alyss ha tyckt?”

Han sa orden högt, och hans hund Sobel lyfte som vanligt lite på huvudet och piskade en gång i golvet med svansen. Han struntade i henne. Han visste vad Alyss skulle ha sagt om hon hade varit här.

Hon skulle ha påpekat att han gjorde kungariket en tjänst och hjälpte till att trygga landets framtid genom att träna Madelyn. Men det fanns en annan sak som hon skulle ha tyckt var ännu viktigare. Han kunde nästan höra hennes röst säga de tre orden:

”De är vänner.”

Gamla vänner. Bästa vänner. Deras vänskap hade ställts på prov många gånger om och alltid överlevt. Det här var två människor som stått vid hans sida och räddat livet på honom fler gånger än han kunde minnas.

Det kunde inte råda några tvivel om vad hans svar skulle bli. Det här var en förfrågan som helt enkelt inte gick att avslå.

Kapitel elva

Maddie infann sig på den överenskomna dagen vid Wills lilla stuga nedanför Redmonts slott för att påbörja sin träning. Hon kom på rätt dag, men inte vid rätt tid. Will hade väntat henne under morgonens nionde timme. När hon till sist red in i den lilla gläntan var det långt efter middagstid och Will hade gett upp. Han hade ägnat hela två timmar åt att sitta på verandan och förväntansfullt blicka längs den smala stigen som försvann bland träden.

Till sist muttrade han surt och gick tillbaka in i stugan för att läsa högen med rapporter från Gilan som kommit samma morgon. Regelbunden läsning av rapporter från andra landskap hörde till spejarnas rutiner, men Will hade dessutom speciella intressen. När han läste igenom rapporterna, som skrivits av spejare i hela landet och handlade om olika lokala brott och ovanliga omständigheter, höll han alltid utkik efter ledtrådar som kunde hjälpa honom att hitta Jory Ruhls gömställe.

Den här gången läste han rapporten från landskapet Cordom med stor koncentration. Där fanns en färjkarl som rånade passagerarna han förde över Gadmunfloden och slet av dem allt de hade innan han knuffade dem i floden, som var mycket ström. Han lade rapporten åt sidan och satte den i en lädermapp som innehöll en liten bunt med andra rapporter som kunde ha med Jory Ruhl att göra.

”Det kan vara han”, sa han för sig själv. ”Det är ju precis sådant där han brukar syssla med.”

Sobel, som låg bredvid honom på golvet med hakan på tassarna, öppnade ögonen och såg på honom medan svansen piskade fram och tillbaka. Han skakade på huvudet. ”Jag pratar bara med mig själv”, sa han. ”Du kan sova vidare.”

Vilket hon genast gjorde.

Några minuter senare öppnade hon ögonen igen och vände huvudet mot dörren. Kort därpå kunde Will höra Tug gnägga i stallet. Det var ett lågt ljud som var tänkt att varna Will, inte den höga hälsningen han skickat till Abelard och Blaze när Halt och Gilan hälsat på. Det lät inte på Tugs signal som om någon fara var i närheten. Han ville bara meddela att någon närmade sig. Om det var en vän eller fiende var omöjligt att veta.

Sobel reste sig med en grymtning, ruskade på sig och tassade fram till dörren med sänkt huvud och nosen mot marken. Will lade ned rapporten, sköt tillbaka stolen och reste sig också. När springan var bred nog lät han Sobel glida ut genom dörren. Sedan klev han ut på verandan och lämnade skuggorna så att han kunde ställa sig vid kanten och luta sig mot en av pelarna.

Han kom precis i tid för att se Maddie rida fram mellan träden och in i den lilla gläntan utanför stugan. Hans högra ögonbryn höjdes frågande när han insåg att hon inte var ensam. En annan flicka i samma ålder red några steg bakom henne. Men medan Maddie var liten och nätt, med graciösa rörelser, var den andra flickan lite överviktig. Det syntes att hon inte alls kände sig bekväm där hon satt i sadeln.

Det fanns fler skillnader mellan dem. Maddie red på en sandfärgad arridisk valack. Den hade fina linjer, smäckra ben och ett stolt, intelligent ansikte. Den stegade fram med värdighet och placerade hovarna i marken med stor elegans. Den andra flickan red på en vanlig märr. Den var lite högre än Maddies häst och rörde sig med sin grova benstomme inte alls lika mjukt och fint som den arridiska hästen.

Deras kläder var också annorlunda. Maddie hade fina knäbyxor av ylle, med knähöga ridstövlar och en lila kortärmad jacka gjord av samma smidiga läder som handskar. Runt midjan hade hon ett bälte av sammanfogade silverkedjor, och vid hennes sida hängde en lång dolk i en skida av dekorerat skinn.

Dessutom hade hon en midjelång mantel som hängde ned på ena sidan och lämnade höger arm och axel fri. Det var ett mode som blivit populärt bland välbärgade unga kavalleriofficerare de senaste åren.

Hennes följeslagare var klädd i en enkel grön klänning under en funktionsduglig men osmyckad yllemantel. Hon verkade nyfiken men lite osäker när hon såg sig omkring, medan Maddie var självsäker och obekymrad.

Vid Gorlogs andedräkt, tänkte Will. Hon har tagit med sig sin jungfru!

Och inte bara sin jungfru. En brun klövjehäst traskade lydigt bakom de två ryttarna. Den hade korta ben, tunnformad kropp och kämpade med några tunga läderväskor som hängde från packsadelns horn. Den såg ut att bära en betydligt tyngre last än de två andra hästarna.

Will tog ett djupt andetag. Hans första impuls var att gorma en rad arga frågor till Madelyn. Han ville börja med Vad sysslar du med? Fortsätta med Vem i hela fridens namn har du tagit med dig? och avsluta med Vad har du packat för? En tolv månader lång resa riket runt?

Men han behärskade sig och väntade tills Madelyn lade märke till honom där han stod på verandan. Hon gav honom ett självsäkert leende.

”Hej, farbror Will! Jag såg dig inte. Ni spejare kan verkligen röra er ljudlöst! Jag ser fram emot att lära mig mer om det under veckorna som kommer!”

Under veckorna som kommer, tänkte Will. Hon hade ingen som helst aning om hur lång tid det här skulle ta. Hon trodde uppenbarligen att hon skulle få springa runt i skogen i någon månad och sedan åka hem igen.

Han hejdade de ursinniga orden han ville kasta ur sig.

”Du är sen”, sa han strävt.

Hon såg först lite förvånad ut, men ryckte sedan på axlarna. ”Jaså? Det visste jag inte. Jag visste bara att jag skulle komma hit i dag. Skulle jag passa någon speciell tid?”

”Det skulle du. Du skulle ha kommit i nionde timmen, enligt Gilans order.”

Maddie rynkade pannan, men verkade ganska oberörd över att komma för sent. ”Order?” sa hon frågande. Hon såg på sin jungfru. ”Rose-Jean, fick du några order till mig från stormästare Gilan?”

Den andra flickan verkade förvirrad och orolig. Även om inte Maddie hade lagt märke till Wills bistra min så hade jungfrun det. Hon var trots allt tjänare och van vid att hålla ögonen på sina herrars ansiktsuttryck.

”Nej, fröken. Han…”

”Han lär ha gett dem till dig, Maddie”, avbröt Will barskt. ”Du ska ha fått ett brev. I ett tjockt tygkuvert.”

”Jaså… det där?” sa Maddie. Hon skrattade. ”Jo, det har jag nog fått. Jag trodde att det bara var ett avskedsbrev — ett litet kort eller något. Jag har inte läst det än.”

”Det kanske vore en god idé att göra det”, sa Will. Han talade farligt lågt. Maddie märkte det inte, men det gjorde Rose-Jean. Hon såg ännu mer bekymrad ut.

”Jag kan läsa det sedan”, sa Maddie med ett skratt. ”Du kan säkert berätta allt jag behöver veta.”

”En sak du behöver veta är att du skulle ha varit här för över tre timmar sedan. Var har du hållit hus?”

Maddie begrep fortfarande inte. Hennes jungfru såg sig omkring som om hon förtvivlat letade efter något att gömma sig bakom när stormen utbröt — som hon visste att den skulle göra. Hon hade ingen aning om varför den surmulne, skäggige spejaren var så rasande. Madelyn hade sagt att de skulle på semester i ett av rikets lantliga landskap. Nu anade hon att det egentligen bara var halva sanningen.

”Vi stannade till vid slottet för att träffa Arald och Sandra”, sa Maddie nonchalant.

”Baron Arald och lady Sandra”, rättade Will.

Maddie ryckte på axlarna och log brett. ”Kanske för dig. Jag behöver bara kalla dem Arald och Sandra.”

Will blev ännu argare. Han började förstå vad Evanlyn och Horace hade fått stå ut med. Men han gjorde en ansträngning för att behärska sig och tala lågt och bestämt. Han hade ingen lust att gräla med Madelyn, i synnerhet inte framför hennes jungfru. Han visste hur obehagligt det skulle kännas för henne.

”Nej”, sa han. ”Även du ska kalla dem baron Arald och lady Sandra. Det är bäst att du vänjer dig vid det.”

Maddie lade huvudet på sned med ett frågande leende på läpparna.

”Farbror Will, jag har alltid kallat dem Arald och Sandra. Du kanske inte riktigt förstår det, men som prinsessa står jag över dem i rang.”

Will drog djupt efter andan. Han kastade en snabb blick på tjänsteflickan och såg hur spänd hon var. Sedan andades han ut och pratade med lite lugnare ton: ”Maddie, var snäll och sitt av och kom hit.” Han visade med handen att han ville att hon skulle komma upp på verandan. Hon nickade, satt vant av och räckte tyglarna till den andra flickan.

”Håll Soldansare åt mig en stund, Rose-Jean”, sa hon. Sedan gick hon genom den lilla gläntan och klev upp på verandan. Will tog hennes armbåge och ledde henne ytterligare några steg bort.

”Jag måste säga att du beter dig lite konstigt, farbror Will”, sa Maddie. ”Jag har aldrig sett dig sådan här.”

”Maddie, det är några saker du måste förstå”, sa Will lågt när han hade försäkrat sig om att tjänsteflickan inte kunde höra dem. ”För det första är du inte här på någon sorts skön semester…”

”Jag vet”, sa hon med en avfärdande rörelse. ”Mamma och pappa har fått den tokiga idén att jag ska lära mig…”

”Tyst!” fräste Will. Precis som innan talade han lågt, men med ett mycket intensivt tonfall. Madelyn backade faktiskt ett halvt steg. Ingen hade någonsin tilltalat henne på det sättet förut. Hennes föräldrar kanske hade gjort det, men definitivt ingen av lägre ställning.

”Farbror Will…”, började hon högdraget, men Will gjorde en huggande liten gest med högerhanden för att avbryta henne.

”Sluta kalla mig farbror Will. Vare sig du inser det eller inte så är du nu medlem i spejarkåren, och jag är din läromästare. Vi spejare tilltalar varandra med förnamnet. Du kallar mig Will — inget annat. Jag är inte din farbror. Jag är inte din gudfar. Jag är din läromästare och instruktör. Och du, du är min elev, min lärling. Jag kallar dig Maddie eller Madelyn. Det finns inga speciella band mellan oss — vi är bara mästare och lärling. Är det uppfattat?”

Nu möttes Maddies ögonbryn i en trotsig min. Hon blängde på den gråskäggige gestalten framför sig.

”Du tar dig stora friheter, farb… Will”, sa hon. ”Glöm inte att jag är Araluens kronprinsessa!”

”Och jag är kunglig spejare”, sa Will med jämnt tonfall. Maddie såg frågande ut. ”Jag behöver inte lyda någon annan än kungen”, förklarade han. ”Eller kungens representant. Din mor, med andra ord.

Även om vi sällan skyltar med det så har jag tekniskt sett högre ställning än alla utom kungen eller hans representanter. Jag står över både riddare och baroner och deras hustrur — även kronprinsessor.”

”Det kan omöjligt stämma!” protesterade Maddie. ”Det har jag aldrig hört talas om!”

”Det är som jag sa inget vi brukar gå runt och påminna folk om. Men jag lovar dig att jag har rätt. Dessutom har din mor och far gett mig fullt ansvar över dig medan du tränas. Din ställning som prinsessa kommer inte att betyda någonting alls för mig eller någon annan.”

Maddies självsäkerhet började lämna henne. Hon visste att spejarna hade stora, ofta mystiska befogenheter i kungariket. Hon var inte helt säker på att det Will sa stämde, men kunde samtidigt inte motbevisa honom.

”Du kommer under lärlingstiden att bo här hos mig, inte i slottet”, fortsatte Will med lite lugnare ton. ”Men vi får skicka hem din jungfru. Spejare har inga tjänare. Speciellt inte spejarlärlingar.”

Han lämnade Maddie, som stod kvar med vidöppen mun och tittade medan han gick tillbaka över verandan för att prata med Rose-Jean.

”Rose- Jean”, sa han. ”Madelyn kommer att bo här i stugan medan hon utbildas till spejare. Som du ser har vi lite ont om plats. Det innebär att du måste rida tillbaka till slottet och tala om för baronens marskalk att du ska bo där tills du kan eskorteras tillbaka till kungliga slottet.”

Rose-Jean såg på Madelyn och var märkbart osäker på hur hon skulle reagera. Hon visste att hon riskerade Maddies vrede om hon lydde spejaren. Samtidigt förstod hon det farliga i att strunta i instruktioner från en spejare — i synnerhet en så högt aktad spejare som Will Treaty. Will förstod vad hon tänkte och klev fram till henne. Rose-Jean gjorde inget motstånd när han tog tyglarna till Maddies häst ur hennes hand.

”Oroa dig inte”, sa han lugnande. ”Rid till slottet, bara. Alltihop kommer att ordna sig.”

”Rose-Jean…”, började Maddie.

”Tyst!” snäste Will utan att vända sig om. Sedan gjorde han tecken till tjänsteflickan att ge sig av. Rose-Jean fattade sitt beslut, vände på hästen och började rida tillbaka längs vägen mot slottet. Klövjehästen stod och tittade och verkade osäker på om den skulle följa efter eller inte. När den inte fick några klara instruktioner böjde den till sist ned huvudet och började beta bland det korta gräset i utkanten av gläntan.

Will lämnade över Soldansares tyglar till den förvånade, modfällda prinsessan.

”Du kan ställa din häst i stallet bakom stugan”, sa han. ”Jag ska ta hand om din klövjehäst.”

Madelyn gick fram för att ta tyglarna från hans hand. ”Det är dock första och sista gången”, tillade han.

Kapitel tolv

Så snart hästarna stod i stallet tog Will med sig Madelyn och visade det lilla rummet hon skulle bo i. Han mindes sin egen första dag som lärling och hade ställt in en vas med vildblommor i klara färger, precis som Halt hade gjort för så många år sedan. Det skulle förstås behövas mer än bara några blommor för att hjälpa Maddie komma över chocken och sina sårade känslor.

Hon gick in i rummet och stängde dörren bakom sig. När Will varit lärling hade det bara funnits ett draperi, men han förstod att Madelyn behövde större avskildhet när hon bodde hos honom och hade därför bett snickarna i Redmont att sätta in en dörr innan hon kom.

Han blickade mot den stängda dörren och undrade om han skulle be henne komma ut. Men han misstänkte att hon hade fått nog med överraskningar för i dag och kunde behöva några timmar för att tänka igenom allt.

Han lagade mat — en välsmakande gryta med kyckling och potatis. När det skymde tände han lyktor i storstugan och gjorde upp eld i den öppna spisen.

Det varma, gula skenet från lyktorna och de flackande lågorna spred ett muntert sken i rummet. När Will ansåg att hon haft tillräckligt med tid för att fundera knackade han försiktigt på hennes dörr.

”Maddie”, sa han. ”Middag.”

Maddies hunger fick tävla med hennes stolthet. Efter några minuter vann hungern och dörren öppnades. Hon kom ut med så stor värdighet hon kunde och satte sig ned vid bordet medan Will serverade mat.

Hon åt hungrigt och förvånades över hur utsökt maten smakade. Hon hade ingen aning om att Will lagade så här god mat. Men stämningen mellan dem var fortfarande ansträngd, och de pratade bara om det allra nödvändigaste — som att be om bröd eller salt. När Maddie var färdig reste hon sig från bordet.

”Jag går in på mitt rum”, sa hon. Hon hade funderat på att be om lov, men trotsigt slagit undan tanken.

Will mötte hennes blick och såg att hon fortfarande var arg. Hon behöver lite tid, tänkte han.

”Bra idé”, sa han och nickade. ”Det är en viktig dag i morgon.”

Maddie låg klarvaken i flera timmar på den lilla sängen och lyssnade på nattljuden från skogen. Hon fick kämpa för att hålla tillbaka tårarna. Det här var inte alls vad hon hade hoppats på. Will, farbrorn hon hade älskat så i alla år, verkade bister och avmätt. Det var som om han inte riktigt tyckte om henne.

Men varför? undrade hon. Vad hade hon gjort för fel?

Madelyn insåg det inte själv, men hennes arroganta, dryga sätt bottnade i mindervärdeskomplex och dåligt självförtroende.

Hennes föräldrar var välkända i hela landet. Horace, hennes far, var Araluens skickligaste riddare. Han var fruktad av sina fiender och högt respekterad av sina vänner. Han var en imponerande figur — en riktig hjälte.

Detsamma gällde hennes mor. Hon var förstås prinsessa, och just nu styrde hon kungariket i sin fars namn. Men även hon hade gjort sig förtjänt av sina undersåtars gillande och respekt. Hennes liv hade varit fullt av äventyr och stordåd.

Men vad hade Maddie gjort? Vad kunde hon hoppas på att uppnå? Ju mer hon jämförde sig med sina berömda föräldrar, desto mer obetydlig kände hon sig.

Tårarna ville återigen tränga fram, men hon kämpade ursinnigt emot med knutna nävar.

Jag ska inte gråta, tänkte hon argt. Med den tanken sjönk hon till sist ned i en orolig sömn.

Hon vaknade av att Will tyst slamrade med grytor och kastruller i köket. För ett kort ögonblick hade hon ingen aning om var hon befann sig. Hon såg sig omkring i det lilla rummet och försökte förstå. Nu lade hon för första gången märke till den klara blombuketten i fönstret och den prydligt hopvikta handduken vid sängens fot. Ett plagg av någon sorts handdukstyg hängde från en krok på dörrens insida — Maddie gissade att det var en morgonrock.

Hon klev upp och öppnade dörren. Will var fullt sysselsatt i den lilla köksvrån, men vände sig om när han hörde henne.

”Sovit gott?” frågade han. Hon nickade. Hon såg sig omkring i den lilla stugan och verkade lägga märke till alla detaljer för första gången. Kvällen innan hade hon varit för chockad och förvirrad för att bry sig om dem. Nu konstaterade hon att stugan bara bestod av det stora rummet med köket samt de två sovrummen. Will lade märke till hennes frågande ansikte.

”Tvättstugan ligger bakom huset”, förklarade han. ”Vi äter frukost om tio minuter.”

Hon nickade på nytt och verkade osäker på hur hon skulle svara. Will verkade inte riktigt lika bister som kvällen innan, så hon bestämde sig för att reagera neutralt. Hon gick tillbaka in i sitt rum, tog handduken och morgonrocken och gick ut genom dörren.

Wills vallhund låg utsträckt på verandan i morgonsolens strålar. Den daskade lite med svansen till hälsning och Maddie böjde sig ned och kliade den bakom öronen.

”Hej, vännen”, sa hon. ”Vad heter du?”

Sobel svarade naturligtvis inte. Men hon sträckte på halsen och slöt belåtet ögonen när Maddie smekte hennes haka och den tjocka pälsen under halsen. Maddie klappade djuret en sista gång och reste sig upp. Hon såg sig omkring över den lilla gläntan. Stugan låg verkligen på en vacker plats. Solen hade precis stigit upp ovanför trädtopparna och den tidiga morgonluften kändes frisk och klar.

Hon tvättade sig under den provisoriska duschen i badrummet och huttrade i det kalla vattnet. Sedan torkade hon sig snabbt, tog på sig morgonrocken och gick tillbaka in i stugan. Inne i sitt rum tvekade hon och undrade vad hon skulle ta på sig. Hon hade slängt sina kläder på golvet kvällen innan, men Rose-Jean hade ju inte kunnat ta dem och lägga fram nya kläder för dagen. Faktum var att alla hennes kläder var i väskorna i stallet.

Hon bestämde sig till sist för att ta på sig samma kläder som hon haft dagen innan. När hon klätt på sig gick hon tillbaka in i storstugan.

Will tittade upp och nickade välkomnande. Han ställde ned en tallrik på bordet.

”Jag visste inte hur du ville ha dina ägg”, sa han. ”Jag gjorde äggröra.”

Hon rynkade på näsan. ”Jag tycker inte om ägg.”

Will tog ett djupt andetag. ”Tycker inte om ägg”, upprepade han. Hon skakade på huvudet. ”Vad anser du om bacon, då?” Han sneglade mot spisen, där ett annat kärl sprakade livligt på plattan ovanför kolbädden.

Hon skakade återigen på huvudet — en kinkig liten rörelse, tänkte Will, men han behärskade sig.

”Vi har en speciell lufttorkad skinka som en av slaktarna i slottet gör”, förklarade Maddie. ”Den är så fin och lätt. Den nästan smälter på tungan! Men bacon?” Hon grimaserade dramatiskt. ”Fy!”

”Här finns ingen lufttorkad skinka”, förklarade Will. ”Men vi kan gå och handla i Wensley i eftermiddag. Där kan vi köpa lite lärktungor.” Hon struntade i hans syrlighet och skakade på huvudet.

”Jag gillar frukt”, sa hon.

Will drog en liten suck av lättnad. ”Frukt är bra”, sa han. Han tog upp ett stort, blankt äpple ur en skål på köksbordet och lade det på en tallrik framför henne. Maddie såg tveksam ut.

”Ett äpple är väl en frukt?” sa Will.

Hon viftade lite med handen. ”Jo… mina tjänare brukar skala och dela det åt mig”, förklarade hon.

En lång tystnad följde. De såg på varandra. Maddie kände på sig att hon återigen irriterade honom. Plötsligt rörde sig Will, lyfte äpplet från tallriken och lade det på den grova bordsskivan.

Det väste av stål mot läder när han drog sin långa kniv ur skidan. Sedan högg han ned den med ett ljudligt smäckande och delade äpplet i två halvor som guppade lite på bordet.

”Var så god”, sa han. ”Det är delat.”

De åt frukost under plågsam tystnad. Will hade mjuknat en aning och tagit fram en limpa nybakat bröd, smör och hallonsylt. Det var hans favoritsylt och han hade fått den i present av Jenny. Han undrade surt varför han delade med sig till Maddie.

Hon åt den med god aptit och insåg hur hungrig hon hade varit. Will åt själv baconen och äggröran han gjort i ordning. När Maddie var färdig med brödet och sylten vände han sig om och sträckte sig efter den rykande kaffekitteln på plattan. Lite kaffe skulle få alltihop att kännas bättre, tänkte han. Det var omöjligt att tjura när man hade en mugg varmt, sötat kaffe framför sig.

”Kaffe?” frågade han och började hälla lite av den väldoftande vätskan i hennes mugg.

”Jag dricker inte kaffe”, sa hon.

Will höjde förvånat på ögonbrynen. ”Varför inte?” frågade han. ”Det finns väl ingen som inte dricker kaffe?”

”Jo, jag. Jag tycker inte om smaken. Om det finns så vill jag hellre ha mjölk… tack.” Hon lade till det sista ordet efter en kort paus, och Will förstod hur svårt det hade varit att få fram det. Han hade en kruka färsk, sval mjölk som stod under en fuktig trasa. Han tog fram den och skakade lite på huvudet medan han fyllde muggen med den gräddvita vätskan.

”Hur ska jag kunna göra en spejare av dig?” muttrade han.

Hon visste inte vad hon skulle svara och var klok nog att hålla tyst. Mjölken var i alla fall god, tänkte hon.

Efter frukosten tog Will en andra kopp kaffe. Fördelen med att Maddie inte tyckte om kaffe var kanske att han kunde dricka mer själv, tänkte han. Maddie drack upp mjölken och tog upp alla smulor från tallriken.

”Det var jättegott bröd”, sa hon. ”Har du bakat det själv?” Hon visste inte hur långt hans förmåga i köket sträckte sig. Men han skakade på huvudet.

”En bagare från Wensley kommer hit med det varje morgon. I fortsättningen kan du gå och hämta det själv, så slipper han komma. Vi som inte har tjänare får ju faktiskt göra sådant själva.”

Hon anade att han prövade henne, men tänkte inte gå i någon fälla. Hon bara nickade och lät honom fortsätta.

”Dessutom vill jag att du bäddar sängen och städar ditt rum varje morgon innan vi äter frukost.”

Han kastade en menande blick mot hennes rum och de skrynkliga sängkläderna.

”Bädda sängen? Jag brukar inte…”

”Jo”, sa Will. ”Hade du tänkt att din jungfru skulle göra det åt dig?”

Hon sköt ilsket fram hakan. ”Jag förstår inte varför vi måste leva som vanliga bönder”, sa hon. ”Rose-Jean skulle kunna komma hit varje dag och…”

”Rose-Jean är inte här”, sa han.

Hon förstod först inte riktigt. ”Vad menar du?”

”Jag har skickat tillbaka henne till kungliga slottet. Jag ordnade så att hon kunde följa med en postvagn tidigt i morse. Vi kan ju inte låta henne driva omkring vind för våg på landsbygden, eller hur?”

”Men… men hon är min jungfru! Du har inte rätt att…” Hon hejdade sig när hon lade märke till glöden i hans ögon.

”Jag har absolut rätt till det”, sa han. ”Det är bäst att du förstår det här, Maddie. Hon var din jungfru när du var prinsessan. Nu är du spejarlärling. Spejare har inga tjänare. Jag tror att jag har nämnt det.”

Will kände en sorts bister belåtenhet när han mindes ett liknande samtal han hade haft med Halt under sina första dagar som lärling. Halt hade sagt att spejarnas lärlingar ägnade sig åt hushållsarbete.

”Dessutom ska du varje dag efter frukost sopa det här rummet samt städa ut eldstaden och spisen. Varje fredag tar du ut mattan och piskar den.”

Hon blängde på honom med ögon som smala strimmor. Will låtsades först inte bry sig om henne, men höjde sedan frågande på ögonbrynen.

”Var det något du undrade?” frågade han.

”Får jag fråga vem som utförde de här sysslorna innan jag kom hit?” frågade hon med överdrivet lugn.

Will nickade som om han tyckte att det var en bra fråga. ”Det var jag”, sa han. ”Nu förstår jag varför Halt gillade att ha lärlingar. Jag borde själv ha tagit en lärling för länge sedan!”

Hon sa inget, utan reste sig upp och gick tillbaka till sitt rum. Där bäddade hon sängen med en rad häftiga, arga rörelser. När hon var färdig såg hon sig omkring och konstaterade att den enda garderob som fanns var ett litet utrymme bakom ett draperi. Det fanns inte plats för en tiondel av alla kläder hon hade tagit med sig.

”Var ska jag ha mina kläder?” frågade hon argt.

Will stack in huvudet och nickade mot draperiet. ”Där”, sa han.

Hon skakade på huvudet och skrattade ihåligt. ”Det är för litet! Jag får inte plats med kläderna jag har tagit med mig.”

Will viftade lite med handen.

”Oroa dig inte”, sa han. ”Kläderna är i tryggt förvar. De är på väg tillbaka till kungliga slottet med Rose-Jean.”

Kapitel tretton

Är du inte lite väl hård mot henne?” frågade Jenny.

Will funderade, men skakade sedan på huvudet.

”Jag måste vara tuff, Jen”, sa han. ”Hon är bortskämd, oresonlig och arrogant. Jag måste ändra på det där om jag ska ha någon chans att lyckas med min uppgift.”

De satt under ett solskydd på uteserveringen utanför Jennys värdshus. Hon såg forskande på honom och nickade.

”Kanske. Men överdriv inte. I grund och botten är det nog inget fel på henne.”

”Jag försöker minnas hur Halt behandlade mig”, sa Will. ”Jag har hela tiden det som utgångspunkt.”

”Du brukade beklaga dig över hur hemsk han var mot dig”, sa hon med ett leende. ”Och du var ingen prinsessa!”

”Det är inte hon heller just nu. Det är precis det jag måste minnas. Hon är min lärling, och är varken mer eller mindre privilegierad än alla andra lärlingar. Hon kommer inte att särbehandlas.”

”Se bara till att det inte går för långt åt andra hållet”, sa Jenny varnande. ”Var är hon nu, förresten?”

”Hon är hos fröken Buttersby, som tar måtten för hennes kläder”, sa Will och pekade med tummen mot huvudgatan. ”Rättare sagt så visar hon Maddie hur hon kan ändra kläderna så att de passar. Maddie får göra jobbet själv. Hon kommer ju att stanna ett tag.” Will log snett.

Jenny såg på honom. Det här var det första spåret av humor hennes gamle vän hade visat på flera månader. Hon var klok nog att inte nämna det, men bestämde sig för att berätta det för Gilan nästa gång han kom till Redmont — vilket han gjorde betydligt oftare än han behövde. Jenny visste hur smärtsamt det hade varit för Will att förlora Alyss och tyckte det varit genialt att skicka Maddie till honom som lärling. Hon kastade en blick mot gatan och pekade.

”Nu kommer hon.”

Maddie kom traskande mot dem uppför den inte särskilt branta sluttningen. Hon höll ett klädbylte i händerna, och över hennes axel låg ett välbekant plagg — den spräckliga grågröna manteln som alla spejare och deras lärlingar bar.

”Hon ser lite överväldigad ut”, sa Jenny och log när Maddie tappade några kängor och en läderväst. När hon böjde sig ned för att plocka upp dem tappade hon ännu fler kläder. Hon hade fått tre kläduppsättningar — ylleskjortor och knäbyxor, lädertunikan och två par kängor samt manteln — och hade uppenbarligen svårt att bära allt.

”Hela dagen kommer att bli överväldigande”, sa Will. Men han visade inga tecken på att vilja resa sig och hjälpa till. När Maddie närmade sig med traven med kängor, skjortor och knäbyxor greps Jenny av medlidande och klev hastigt åt sidan.

”Jag hjälper dig”, sa hon. Maddie tittade tacksamt upp och överlämnade hälften av kläderna. Sedan gick hon efter Jenny in i värdshuset och släppte ned resten av plaggen på ett bord.

Maddie var lite andfådd. ”Hon gav mig de minsta kläderna hon hade, men de är ändå för stora”, flämtade hon.

Jenny log. ”Det är inte så konstigt. Du är ju den första kvinnliga spejaren.”

”Visade hon hur du ska sy in dem?” frågade Will.

Maddie nickade. ”Det kommer att ta flera timmar.”

”Du behöver bara en uppsättning till att börja med. Det borde inte ta så lång tid. Det kan du fixa i kväll efter maten”, sa Will. Han visste inte om hon hade fiskat efter medlidande, men han tänkte inte visa henne något.

Jenny och Will hade druckit färskpressad fruktjuice. Jenny gjorde tecken åt en servitör att hämta ett tredje glas till Maddie, som tacksamt tog emot det och drack törstigt.

”Aah”, sa Maddie. ”Underbart. Tack.”

”Det här måste kännas väldigt annorlunda och förvirrande för dig”, sa Jenny vänligt. ”Jag hoppas att Will inte är för sträng mot dig, Maddie. Jag heter Jenny, förresten.”

Hon sträckte fram handen och log. Maddie såg tveksamt på den. Hon hade börjat vänja sig vid det märkliga förhållandet som nu rådde mellan henne och Will. Han var, precis som han hade påpekat, en av rikets högre officerare och hade tekniskt sett högre ställning. Men inte Jenny. Hon var en vanlig ofrälse. Hon var kock och hade knappast högre status än tjänarna vid kungliga slottet. Maddie visste inte om det var lämpligt att de bara använde förnamnen när de pratade med varandra.

Men Jenny hade varit vänlig och tillmötesgående, och Maddie ville inte bli ovän med henne. Hon gjorde sitt bästa för att verka hövlig — men femtonåringars försök att vara artiga lyckas inte alltid särskilt väl.

”Öh… jag vet inte riktigt om du kan kalla mig Maddie”, sa hon ursäktande. ”Du borde nog säga ’ers höghet’ eller ’prinsessa’.”

Jennys leende försvann och hon drog tillbaka handen. Wills ansikte mörknade av vrede. Jenny reste sig. ”Jag ska komma ihåg det”, sa hon kyligt. ”Vi ses senare, Will”, sa hon och nickade kort. ”Jag har mycket att göra.”

Hon gick ut ur värdshuset med rak rygg. Maddie såg hjälplöst på Will och slog ut med händerna.

”Va? Vad gjorde jag för fel nu, då? Jag fattar att jag är din lärling och så, men måste alla tilltala mig som om jag är helt betydelselös? Hon är bara en vanlig kock!”

”Jenny hör till din fars — och mina — närmaste vänner. Vi växte upp tillsammans. Och hon har känt din mor också i många år. Din mor låter Jenny tilltala henne med förnamnet, så jag förstår inte varför inte du skulle göra det.”

”Men det var så annorlunda på den tiden! Jag menar, mamma reste omkring under falskt namn när hon träffade er. Då kunde ni ju knappast tilltala henne med titel. Men jag, däremot…”

”… är en bortskämd, arrogant unge som behöver lära sig en läxa. Jag hade hoppats att vi skulle slippa det här, men tyvärr… var snäll och följ med mig.”

Han reste sig tvärt och skyndade ut ur värdshuset. Maddie rusade efter med kängorna, tunikan och skjortorna i famnen.

”Och tappa inget!” fräste Will.

Hon störtade efter honom där han med långa kliv stegade längs huvudgatan och började följa stigen genom skogen till stugan. När de kom fram slog Will upp dörren och gick fram till skrivbordet vid bortre väggen, där han rotade igenom en bunt papper tills han hittade det han letade efter.

Maddie snubblade in efter honom och tappade i hasten flera plagg på verandan och i storstugan. Hon såg osäker ut när han vände sig mot henne med ett kuvert i handen. Will drog ut pergamentet och sträckte fram det till henne.

”Läs det här”, sa han.

Hon chockades djupt av de inledande orden. Längst ned fanns hennes mors och fars signaturer samt personliga sigill. Det rådde ingen tvekan om att dokumentet var äkta. Hon återvände med blicken till textens början och kände hur hon bleknade medan hon läste.

Vi, de undertecknade, avsäger oss härmed alla band till vår dotter Madelyn och upphäver alla hennes titlar och privilegier som prinsessa av kungariket Araluen.

Hon ska fortsättningsvis inte betraktas som prinsessa eller vår dotter, och ska inte behålla några av de privilegier eller den respekt hon tidigare har åtnjutit som medlem av Araluens kungahus.

Tills vidare ska hon enbart kallas och tilltalas fröken Madelyn Altman, eller, om spejare Will Treaty har gått med på att vara hennes läromästare, spejarlärling Madelyn.

Detta beslut träder i kraft med omedelbar verkan, från och med datumet på denna kungörelse, och kommer inte att hävas förrän vi bestämmer oss för att återinsätta Madelyn på hennes tidigare position.

HKH Cassandra

Prinsessregent över kungariket Araluen och alla dess territorier

Sir Horace Altman

Rikets försteriddare

Kunglig förkämpe

Hennes föräldrar hade skrivit sina namn bredvid vaxsigillen. Maddie såg på datumet. Ordern hade skrivits dagen innan hon hade lämnat kungliga slottet och ridit mot Redmont. Hon hade i princip gjorts arvlös och under hela sin resa haft lika låg ställning som en vanlig bonde. Hon fick en klump i halsen och ville gråta.

”Hur kan de göra så här?” frågade hon med sprucken röst. ”Hatar de mig verkligen så mycket?”

Will skakade på huvudet. ”De hatar dig inte alls. Men de tyckte inte att de hade något val. De misstänkte att jag skulle behöva det här dokumentet för att du ska förstå hur allvarligt läget är. Jag hade hoppats att jag skulle slippa visa det för dig, men tyvärr blev det nödvändigt.

Det är precis det här jag har försökt förklara för dig, Maddie. Du är inte längre prinsessa. Och du kan inte längre bete dig som om du är det. Du är min lärling. Du är inte bättre än någon annan här i Redmont — du är inte värd ett dugg mer än Jenny, slottets stallpojkar eller krigarskolans yngsta lärlingar.

Men du är å andra sidan inte värd mindre heller. Du är deras jämlike.”

Maddie rynkade pannan. ”Men du sa att spejarna hör till kungarikets högsta officerare…”, började hon osäkert.

”Spejarna, ja. Inte deras lärlingar! Och rent officiellt kan du inte ens kalla dig spejarlärling än. Du kommer att ha det som hederstitel, men man behöver träna i tolv månader innan man avlägger ett prov och tas upp i kåren.”

”Tolv månader?” flämtade hon häpet. ”Tolv månader? Jag trodde…”

”Jag vet, du trodde att det skulle ta ett par veckor. Och att du sedan skulle kunna rida hem och be dina föräldrar om ursäkt i förhoppningen om att allt var förlåtet. Eller hur?”

”Öh, jag… ja. Du har rätt.” Hon hörde hur hemskt det lät när Will formulerade det så där. Hon insåg också att det där var precis vad som redan hade hänt minst ett halvdussin gånger. Hennes föräldrar straffade henne och när hon tjänat av sitt straff bad hon halvhjärtat om ursäkt — och sedan var allt som vanligt igen. Några veckor senare fortsatte hon precis som innan.

”Du har gjort så där lite för ofta, Maddie”, sa Will allvarligt. ”Cassandra och Horace har fått nog. Du kan tycka vad du vill om det, men jag är den enda som kan rädda dig nu.”

Hennes läppar darrade och hon kände en tår formas i ögat. Will låtsades inte se den. Han visste att hon hade fått en chock — kanske den värsta hon hittills varit med om i sitt unga liv. Han tänkte inte låta henne gräva ned sig i den.

Han pekade på kläderna som låg spridda på golvet.

”Plocka upp dem”, sa han. ”Leta fram plaggen som sitter bäst. Skjorta, knäbyxor och kängor räcker. Strunta i manteln, men knyt kängorna ordentligt. Jag väntar på dig utanför stugan om fem minuter.”

”Utanför…”, sa hon. Will hade bytt samtalsämne så fort att hon nästan inte hängt med. ”Vad…?”

”Det är dags att springa lite. Jag behöver pröva din kondition. Fem minuter!”

Han väntade inte på något svar, utan gick ut genom dörren och slog igen den bakom sig. Hon hörde hans kängor mot verandan när han gick till stallet bakom stugan, där Tug gnäggade en kort hälsning till sin herre.

Sedan insåg hon att hon ödslade tid och behövde skynda sig att välja ut kläderna som passade bäst. Hon tog upp dem och rusade in i sitt rum.

Några minuter senare kom hon ut. Hon visste inte om hon hade passat tiden eller inte, men Will sa inget. Han satt i sadeln på Tug och väntade i den lilla gläntan utanför stugan.

”Ska inte du springa?” frågade hon.

Han höjde ett ögonbryn. ”Jag vet redan hur god kondition jag har”, sa han. ”Jag rider. Du springer. Vi ska till Rävsvansån. Det är ett litet samhälle ungefär åtta kilometer bort. Vi tar en liten tur dit och tillbaka.”

Han nickade mot stigen som ledde iväg mellan träden. ”Sätt igång.”

Hon satte fart med bakåtlutat huvud, svängande armar och hårt arbetande ben. Hon sprang mjukt och jämnt och höll ett utmärkt tempo med lätta, välbalanserade steg. Will red bredvid henne på Tug. Det ryckte lite frågande i den lilla hästens öron.

Hur tog hon det?

”Tog vad då?” Maddie hörde honom mumla och såg frågande ut. Will viftade lite med handen. ”Bara spring.”

Att bli arvlös. Lyckades hon hantera det?

”Hur känner du till det där?” Den här gången pratade Will så lågt att det var nästan omöjligt att höra honom.

Det har jag ju berättat för dig. Det du vet, vet jag.

Det var inte första gången som Will undrade om hans häst verkligen pratade med honom eller om han helt enkelt pratade med sig själv. Han ville inte riktigt veta svaret.

”Hon blev inte direkt överlycklig”, konstaterade han. Sedan höjde han rösten. ”Nu kan du gå i tre hundra steg”, ropade han. ”Sedan springer du igen!”

Maddie nickade utan att vända sig om. Hon saktade ned och promenerade raskt sina tre hundra steg innan hon ökade farten igen. Will såg hur hon drog bak axlarna och huvudet. Hela hennes hållning utstrålade beslutsamhet. Han nickade gillande.

”Hon har god kondition”, sa han. ”Och hon tycks ha sin mors energi.”

Tug nickade häftigt.

Jag misstänkte det.

”Verkligen? Hur kan du veta det?”

Jag är en spejarhäst. Vi vet att goda egenskaper går i arv.

Will visste inte riktigt vad han skulle säga om den saken.

Kapitel fjorton

Nästa morgon vaknade Will till doften av nystekt bacon.

Han rynkade pannan och sniffade lite i luften för att bekräfta att han verkligen känt rätt. Det var verkligen lukten av bacon. Hans tomma mage kurrade hungrigt. Han svingade benen över sängkanten, klädde skyndsamt på sig och öppnade dörren till storstugan.

Maddie stod förväntansfullt vid spisen med en stekpanna i ena handen och en stor gaffel i den andra. Hon log mot Will, som gnuggade sömnen ur ögonen och gjorde sitt bästa för att jämna till sitt yviga hår.

”Jag har gjort frukost”, förklarade hon. ”Jag visste inte riktigt hur man gör äggröra, så jag stekte äggen i stället.” Hon gjorde tecken åt honom att sätta sig vid bordet.

”Vilken överraskning”, sa han när hon ställde ned en fulllastad tallrik framför honom. Överraskningen växte när han tittade närmare på maten och konstaterade att baconen hade stekts så hårt att den förvandlats till stenhårda remsor.

Äggen var inte mycket bättre — hon hade bränt undersidorna, och gulorna var hårda och uttorkade. Will såg tveksamt på dem, men tog sedan upp sina bestick och bestämde sig för att äta ändå.

Hon har i alla fall försökt, tänkte han. Hon hade inte lyckats särskilt väl, men hon hade försökt — och han uppskattade det. Det var hennes sätt att be om ursäkt, och det var mer meningsfullt än att bara säga några ord. Att slutresultatet var ganska oätligt spelade inte så stor roll.

Han tryckte ned gaffeln i en av baconremsorna, vilket gjorde att den omedelbart upplöstes till en hög vassa små flisor. Maddie iakttog honom uppmärksamt, så han stoppade några av de brända skärvorna i munnen och sög lite på dem för att de skulle bli mjukare.

”Hur blev det?” frågade hon. ”Jag har aldrig lagat bacon förut.”

”Anmärkningsvärt”, fick han fram mellan de förkolnade bitarna. ”Ett berömvärt första försök.”

Han svalde köttet med viss svårighet och försökte sig sedan på de hårda, torra äggen. Smaken av bränd äggvita var överväldigande, men han tuggade och svalde.

”De blev lite svarta på undersidan”, medgav hon oroligt.

”Det bidrar till smaken”, konstaterade Will. Han såg att hon redan hade hämtat dagens färska limpa från bageriet. Han skyndade sig att riva av en bit, smöra den och äta upp den. Han lade lite mer smör på de hårda äggulorna. Det skulle nog göra dem mjukare.

Maddie satte sig mittemot honom och Will kastade en avundsjuk blick på tallriken framför henne. På den låg ett äpple och några stora, saftiga jordgubbar. Hon hade också en tjock skiva bröd med smör och sylt. Hon tog en stor klunk mjölk och en tugga bröd och sylt. Will insåg att hans egen mun var torr och smakade bränt.

Han fick syn på tillbringaren med vatten och sträckte sig efter den och ett glas, men hon hejdade honom.

”Jag har gjort kaffe”, sa hon.

Ännu en överraskning. Will hade inte märkt ett spår av den mustiga doften av nybryggt kaffe. Men nu när hon nämnde det blev han faktiskt medveten om en svag kaffelukt i köket.

Hans gamla kaffekittel stod på plattan och det ringlade rök ur pipen. Nu lyfte Maddie upp den. Hon hade lagt en kökshandduk runt det varma handtaget för att skydda handen. Hon ställde en mugg framför Will och började hälla.

En tunn ström av missfärgat hett vatten rann ur pipen. De stirrade båda två förvånat på den. Will visste inte riktigt vad det var, men han var säker på att det inte var kaffe. Maddie rynkade pannan när hon drog samma slutsats.

”Det ser inte rätt ut”, sa hon tveksamt. ”Men jag är säker på att jag gjorde som man ska…”

”Hur gjorde du?” frågade han och betraktade den brunaktiga vätskan i muggen. Han sniffade på den. Han kunde känna en viss kaffelukt. Den var svag, men han kände den.

”Jag fyllde kitteln med kallt vatten och lät det koka upp på plattan. När det kokade hällde jag i tre rågade skedar med kaffe. Det borde ha räckt, väl?”

”Det borde det”, sa Will tankfullt. Tre skedar borde ha resulterat i ett fylligt svart kaffe. Inte det svaga rävgiftet framför honom. Plötsligt kom han att tänka på något.

”Var fick du kaffet ifrån?” frågade han. Kanske hade hon gjort kaffet med gammalt pulver som redan använts. Men hon tecknade mot krukan på översta hyllan i köket, där Will förvarade sina kaffebönor.

”Därifrån”, sa hon. ”Jag har ju sett att du själv brukar ta kaffet där.”

Will började långsamt förstå. ”Och sedan… hällde du bara tre skedar i kitteln?”

Hon nickade.

”Malde du bönorna först?” frågade han försiktigt.

Maddie rynkade pannan och verkade inte riktigt förstå vad han menade. ”Malde dem?”

”Malde dem, ja. Jag brukar göra pulver av bönorna. Det är då kaffesmaken kommer fram, vet du.”

Hon höll fortfarande i kitteln. Han tog den, lyfte på locket och kikade ned. Efter att det första ångmolnet hade skingrats kunde han se ett antal små bruna föremål flyta på vattenytan.

Han brast i skratt. Han kunde inte låta bli, fastän han insåg att det var ett misstag. Han tvingade sig själv att sluta, men skadan var redan skedd. Maddie såg bedrövat på honom när hon insåg hur grovt hon hade misslyckats. Hon hade velat göra en god frukost åt honom som ett sätt att säga ”vi börjar om”. Men det enda hon hade lyckats med var att fördärva hans kaffe. Hon började även misstänka att hennes bacon och ägg inte blivit perfekta heller.

Will lade handen för munnen och försökte sluta skratta.

”Förlåt”, sa han ångerfullt, men han kunde se besvikelsen i hennes ansikte. Han såg på hennes haka och hoppressade mun att hon kämpade för att inte gråta.

”Jag förstörde det, va?” sa hon. ”Inte bara kaffet, utan alltihop.”

”Låt mig säga så här… det var inte det bästa jag har smakat. Baconen smakar lite som krukskärvor. Och äggen förtjänade ett bättre öde.”

Hon sänkte blicken och verkade helt förkrossad. Hon avskydde att misslyckas.

”Men jag borde inte ha skrattat”, fortsatte han mjukt. ”Du försökte, och det är tanken som räknas. Det var mycket länge sedan någon gjorde frukost till mig.”

”Jag förmodar att ingen har gjort en sådan här frukost till dig”, sa hon, fortfarande med blicken sänkt.

”Förmodligen inte. Men man kan inte vänta sig att allt blir rätt första gången. Har du stekt ägg och bacon förut?”

Hon vågade inte öppna munnen, utan skakade bara på huvudet. Hon hade hoppats att en glad, förvånad Will skulle sätta sig ned vid bordet och hungrigt äta frukosten och belåtet smutta på kaffet. Det var ett sätt att be om ursäkt för hur hon hade behandlat Jenny. Blotta tanken på den episoden fick henne redan att skämmas ögonen ur sig.

Och nu den här katastrofen! Hon tittade upp när hon kände Wills hand på axeln. Hans ögon var fulla av värme och ömhet. Han såg ut precis som den farbror Will hon mindes från sin barndom.

”Maddie, du gjorde ett tappert försök och det är det som är huvudsaken. Och även om du inte serverade mig världens godaste frukost så gjorde du något annat för mig. Någonting mycket, mycket viktigare.”

Hon lade huvudet på sned och tittade nyfiket på honom. ”Vad då?”

”Du fick mig att skratta. Och om det är något jag inte har gjort på länge så är det skrattat.”

Will åt en hastigt ordnad nödlösning bestående av bröd, några skivor av en skinka som hängt i skafferiet samt en mugg riktigt bryggt kaffe. Efter frukosten gick de ut i den lilla gläntan utanför stugan så att Maddie kunde få sin första lektion i vapnen hon skulle använda under de kommande tolv månaderna.

De låg invirade i en oljeduk, och hon tittade intresserat på medan Will vecklade upp den. Det första han tog upp var ett tjockt läderbälte med en sorts dubbel knivslida.

Hon hade naturligtvis sett spejarnas vapen förut. Men hon hade aldrig haft möjlighet att inspektera de två knivarna på nära håll.

Den långa kniven var nästan lika lång som ett kortsvärd. Hon hade haft en liknande kniv i några år, men den var lättare och kortare. Den här kniven var spejarnas närstridsvapen. Bladet var tungt och eggen rakbladsvass. Hon kände lite på den med fingret.

”Den är vass”, sa Will. Han nickade gillande när han såg hur försiktigt och respektfullt hon hanterade vapnet. ”Du måste hålla den i samma skick. Om jag ser att den är slö eller rostig kommer du att få springa fram och tillbaka till Rävsvansån resten av veckan.”

Hon nickade lydigt. Den långa kniven såg mycket enkel ut. Den var osmyckad och gjord av vanligt stål och läder. Parerskyddet och knappen som satt där handtaget slutade var gjorda av mässing. När hon höll vapnet kände hon hur perfekt balanserat och lätthanterligt det var — trots att det på grund av den tjocka klingan var ganska tungt. Hon förmodade att kniven hade gjorts av en mästersmed, och det Will sa härnäst bekräftade hennes misstankar.

”Våra långa knivar är specialtillverkade för oss”, sa han. ”Stålet är bearbetat och härdat. Det är otroligt hårt. Om man parerar ett svärdshugg med en sådan här kniv blir det ett hack i svärdet. Kniven förblir i princip oskadd. Ja, om det inte är din fars svärd man parerar, förstås.”

Hon såg nyfiket på honom medan hon svingade kniven lite på prov. ”Pappas svärd? Vad är det som är så speciellt med det?”

”Det smiddes i Nihon-Ja. Smederna där använder en liknande teknik som spejarnas vapensmeder. Horaces svärd är ett mästerverk. Det är det hårdaste, vassaste svärdet i Araluen. På hela kontinenten, faktiskt.”

”Det visste jag inte”, sa hon. Det hade hennes far aldrig berättat.

Will gjorde tecken åt henne att sätta kniven i bältet. Hon drog den lite mindre kniven i stället.

Den hade ett cirka tjugo centimeter långt blad. Bladet var smalt där det mötte handtaget, men blev snabbt bredare innan det smalnade av närmare spetsen, som var sylvass. Den speciella formen gjorde bladet tungt. Vikten balanserades dock av det tunga handtaget, som var gjort av läderskivor och hade ett litet parerskydd av mässing. Knappen var gjord av samma material.

”Den här ska du lära dig att kasta”, förklarade Will.

Hon knep ihop läpparna. ”Jag har aldrig kastat en kniv”, medgav hon.

Will ryckte på axlarna. ”Principen är egentligen rätt enkel. Man kastar den så att den snurrar i luften. Det gäller att se till att spetsen är riktad mot målet när kniven träffar. Ju längre bort måltavlan är, desto fler varv ska kniven snurra.”

Han visade henne hur man kunde påverka knivens rotation genom att hålla i klingan på olika ställen.

”Om man håller nära spetsen kommer kniven att snurra fortare. Om man däremot fattar den närmare handtaget kommer den att rotera mer långsamt.” Hon nickade och höll i kniven som Will förklarade och låtsades kasta den. Hon kunde känna att greppet närmare spetsen skulle få kniven att snurra fort.

”Det låter inte jättelätt”, sa hon tveksamt.

Will nickade. ”Det är det inte. Jag sa att principen är enkel. Men man måste öva. Det är som med alla andra spejarfärdigheter. Man måste öva, öva och…” Han tystnade och höjde ett frågande ögonbryn.

”Öva?” föreslog hon.

”Precis. Så är det med alla våra förmågor. Det spelar ingen roll om det handlar om att kasta kniv eller göra ett perfekt stekt ägg. Ju mer man övar, desto bättre blir man. Även om teknikerna skiljer sig.”

Hon satte tillbaka kastkniven. Hon höll den dubbla knivslidan i händerna en stund och beundrade de två vapnen och deras enkla, praktiska utformning. Nu när hon hade tittat närmare på dem insåg hon att skenet bedrog och att de var ett resultat av många timmars hårt precisionsarbete.

Hon lade ned knivarna och tittade intresserat på oljeduken som Will hade öppnat. Det fanns ytterligare ett föremål där. Ett långt, smalt föremål. Hon anade vad det var för något.

”Vad är det här?” frågade hon. Hon försökte låta neutral, men Will märkte hur ivrig hon var. Maddie var intresserad av vapen och gillade det här. Med tanke på hennes fallenhet för att jaga var det inte så konstigt. Will visste att hon skulle ha nytta av det intresset under de många enformiga vapenövningarna som väntade under de kommande månaderna. Det var viktigt att ha ett sådant grundintresse för att bli bättre.

”Det här är vårt huvudsakliga vapen”, förklarade han. ”Bågen.”

Kapitel femton

Hon kunde inte slita blicken från pilbågen när Will tog upp den. Hon rynkade pannan. Den såg inte ut som andra bågar hon hade sett.

Först och främst var den kort. Den var bara två tredjedelar så lång som en vanlig långbåge. Och formen var minst sagt underlig. Den mittersta delen, som utgjorde ungefär två tredjedelar av vapnets totala längd, bestod av ett tjockt, mörkt trästycke som inte var särskilt böjt. I mitten av den fanns ett handtag av mjukt läder som vadderats och formats för att passa handen. I ändarna fanns två sektioner som sköt ut från bågen så att de pekade framåt.

Will räckte över vapnet och hon synade det noggrant. De två bakvända styckena hade formats med omsorg för att passa perfekt vid mittensektionen — som också tycktes perfekt slipad och vinklad. Styckena hade förmodligen limmats och sedan bundits hårt med virade snören som sedan limmats ytterligare innan alltihop lackats flera gånger för att öka hållbarheten.

Bågen liknade ett utdraget, tillplattat ”W”. Vid första anblicken såg det ut som om strängen skulle gå emellan de två yttersta segmenten, så att bågen påminde om en vanlig långbåge eller kortbåge när den spändes. Men när Maddie tittade närmare kunde hon se att skårorna som skulle hålla strängen på plats var formade så att bågen måste böjas tillbaka från de två utskjutande delarnas riktning. Då skulle bågens mittersta del bilda en kurva och de två slutsegmenten i båda ändarna svänga ut i motsatt riktning.

”Det är en sammansatt båge”, förklarade Will när hon hade granskat vapnet i några minuter. ”Temujaierna använder dem. Jag använde själv en under mina första år som lärling. De utsvängda segmenten ger pilen högre hastighet och bågen lägre dragvikt. Den här har ungefär tjugofem kilos dragvikt. Det kommer du att klara efter lite styrketräning.”

Han förde fingret utmed bågens utsida. ”Här har den förstärkts med hjortsenor för ökad flexibilitet och styrka.”

”Vem har gjort den?” frågade hon. Hon vände och vred på vapnet och kunde inte låta bli att beundra hantverket. Träet var omsorgsfullt format och hyvlat. När Will pekat ut det kunde hon se hjortsenorna. Hela bågen hade lackats med mörk lack så att den fått en mörkbrun nyans. Hon såg att lacken var matt så att inget ljus skulle reflekteras i den. Läderhandtaget kändes bekvämt i handen, men när bågen var osträngad kändes den något obalanserad på grund av de två utstickande slutstyckena.

”Jag”, sa Will. ”Halt visade mig hur man gör när jag själv gick i lära.”

”Kan du visa mig hur man gör?” frågade hon ivrigt. Det märktes återigen att hon visste att uppskatta ett bra vapen, och Will nickade gillande.

”Vi har tid för det senare. Först måste du lära dig att skjuta med den. Har du använt en pilbåge förut?”

Hon nickade lite tveksamt. Hovdamerna vid kungliga slottet ägnade sig åt bågskytte som en sorts social sport, och Maddie hade varit med några gånger. Men bågarna de använde var inte alls som den här. De var enkla långbågar av lätt trä, med en dragvikt på tio kilo eller mindre. De var utformade för mindre starka kvinnor. Att döma av det Will hade sagt skulle den här pilbågen vara mer än dubbelt så svår att spänna.

”Inte en sådan här”, sa hon. Hon vred den i händerna och funderade över hur hon skulle stränga den. På bågarna hon hade skjutit med innan hade det varit enkelt — hon hade bara behövt sätta ena änden i marken, böja staven med kroppen och sedan föra in strängen i skåran. Men hon gillade inte tanken på att trycka den här bågens noggrant utformade ändar mot marken. ”Hur strängar man den?” frågade hon till sist.

Will sträckte fram handen och tog bågen.

”Man kan göra på två sätt. Antingen använder man en bågsträngare. En sådan här, alltså.” Han tog upp ett tjockt snöre ur tunikans ficka och rullade upp det. I snörets ena ände fanns en liten hylsa och i den andra en stor läderförstärkt ögla. Will lade cylindern över bågens ände, där strängen redan satt i sin skåra, och lade sedan öglan över andra änden ungefär trettio centimeter från stället där utsvängningen började. Bågsträngens andra ände var redan lagd i en ögla över bågsegmentet och själva strängen hängde i en lös kurva.

Will fattade tag i bågen så att strängen hängde ned och trampade på det tjocka snörets långa ögla så att den hölls fast vid marken. Sedan började han att tvinga bågen uppåt och använde musklerna i ryggen, armarna och benen för att böja segmenten. Läderförstärkningen i bågsträngarens ände hindrade den från att halka ned över bågsegmentet när han tog i med allt större kraft. Bågen knarrade lite när den böjdes mer och mer, och till sist sköt Will upp bågsträngens lilla ögla längs bågsegmentet, förbi utsvängningen, tills den gick in i skåran som hade skurits ut i slutet av bågen.

”Se till att den sitter ordentligt innan du släpper trycket”, sa han. ”Det vore dumt om den gled ut igen.”

Han studerade strängen för att försäkra sig om att den var ordentligt fäst och släppte sedan trycket på bågsträngaren. Han förde den breda, läderförstärkta öglan över bågens ände, tog av hylsan från andra änden och lämnade tillbaka vapnet, som nu var ordentligt strängat och klart för användning.

”Det där såg ganska svårt ut”, sa hon tveksamt. Hon hade märkt hur Will fått anstränga sig för att böja bågen.

Han ryckte på axlarna. ”Det är inte lätt. Men du kommer att lära dig.”

Hon tyckte om hur bågen kändes nu när den var strängad. Den var definitivt bättre balanserad än innan. Hon drog lite i strängen och höjde på ögonbrynen när hon kände motståndet. När hon hört bågskyttar prata om dragvikt hade det aldrig sagt henne så mycket. Nu förstod hon hur svårt det var att spänna en båge med tjugofem kilos dragvikt. Hon fylldes av tvivel. Skulle hon verkligen klara det?

”Det gäller att lära sig tekniken”, sa Will som om han hade läst hennes tankar. ”Man måste utnyttja de stora musklerna i ryggen, axlarna och armarna. När du skjutit tidigare har du alltid spänt bågen med armen, va?”

Hon nickade och han tecknade åt henne att inta skjutposition med bågen. Hon höll den med helt utsträckt arm, och Will kom fram för att rätta henne.

”Börja med att hålla handen med bågen nära kroppen, inte utsträckt. Sedan pressar du bågen ifrån dig samtidigt som du drar strängen mot dig med andra handen. På det sättet utnyttjar du musklerna i båda armarna i stället för bara den ena.”

Hon nickade tankfullt och förde bågen närmare kroppen. Sedan ansträngde hon sig för att skjuta ifrån sig och dra. Hon lyckades spänna strängen till ungefär två tredjedelar innan det blev för tungt och hon tvingades ge upp.

”Jag kan inte”, sa hon och grymtade av ansträngningen.

”Jodå.” Det hördes på Wills korthuggna svar att han inte tänkte acceptera något annat.

Hon såg på honom. Om hon väntade sig någon sorts medlidande hittade hon inte vad hon sökte. Hon insåg att Will skulle vara mer förstående och hjälpsam om hon ansträngde sig och verkligen gjorde ett försök. Däremot gillade han inte att hon bara gav upp. Hon tog ett djupt andetag och började spänna bågen på nytt.

”Tänk på hur du trycker skulderbladen mot varandra när du pressar och drar. Då använder du de stora musklerna i ryggen och axlarna.”

Hon gjorde som han sa och den här gången lyckades hon spänna strängen lite längre, ända tills hon hade höger tumme bara några centimeter från näsan.

”Bra”, sa Will. ”Nu försöker du igen och ser om du kan få tummen hela vägen till näsan.”

Hon gjorde som han sa och uppbringade all styrka hon hade i armarna och ryggen. För ett kort ögonblick nuddade tummen vid näsan. Sedan förde hon tillbaka strängen igen.

Hon skakade lite på högerhanden. Strängen hade skurit in i fingrarna. När Will såg hennes rörelse sträckte han ned handen i fickan och fiskade upp något som han räckte över till henne.

”Det där känns i fingrarna, ja. Prova den här.”

Föremålet han överlämnade såg ut som ett mjukt läderstycke format som en liten vante. I den smala änden var ett hål stort nog för ett finger utskuret i lädret. Stycket blev bredare och delades sedan i två delar — en liten och en större — med en skåra emellan. Will visade hur man kunde föra långfingret genom hålet så att läderlappen låg utmed handens insida. Den mindre delen var avsedd för pekfingret och den större för långfingret och ringfingret. De skildes åt av skåran mellan dem.

”Här lägger du pilen”, sa Will och pekade på skåran. ”Resten skyddar dina fingrar från strängen.”

Hon provade igen och drog tillbaka strängen lite. Han hade rätt, lädret skyddade hennes fingrar och hon förstod genast hur pilen skulle ligga i skåran — med pekfingret ovanför och de två andra fingrarna nedanför.

”Använder du själv en sådan här?” frågade hon.

Han skakade på huvudet. ”I en riktig stridssituation skulle de vara för klumpiga. Jag har låtit förstärka fingerspetsarna på mina handskar i stället. Vi ska se till att du får likadana. Fram till dess duger den där. Försök igen nu. Tänk på det jag sa om att pressa skulderbladen mot varandra.”

Hon höjde bågen. Pressa, spänn. Tryck ihop skulderbladen. Tummen nuddade lätt vid näsan och sedan förde hon tillbaka strängen.

”Skönt att se att du begriper tillräckligt för att inte bara släppa strängen utan en pil på strängen”, grymtade Will.

Hon log lite. Hon visste att det kunde skada bågen att spänna och släppa strängen utan en pil. ”Mäster Parker brukade hota damerna med allvarliga påföljder om de gjorde det.”

Will nickade. ”Bra. Och ju kraftigare bågen är, desto värre blir förstås skadan. Nu ska vi se hur du klarar dig med en pil.”

Det låg flera pilar i oljeduken. Will tog upp en och räckte över den till Maddie, som nickade belåtet åt tuppfjädern och lade pilen på strängen. Will mindes att Halt hade fått lära honom allt om pilbågar från grunden. Maddie lade pilen på strängen alldeles nedanför den markerade punkten och såg kritiskt på pilen.

”Är den inte lite kort?” sa hon.

Han nickade. ”Den har ungefär rätt längd för att du ska kunna dra den till näsan. Det är ingen mening med att skjuta en längre pil än man kan spänna. Det blir onödigt tungt utan att kraften i skottet blir större.”

Hon funderade. Det verkade rimligt. Hon ställde sig för att spänna bågen, men tvekade.

”Var är måltavlan?”

Will pekade på en höbal ungefär tjugo meter bort.

”Den där borde bli bra”, sa han. Hon såg på balen, nickade och ställde sig med sidan vänd mot den. Hon höll först bågen sänkt med pilen på strängen. Den smala skåran höll pilen på plats och öppningen i skjuthandsken passade perfekt där hon höll pekfingret ovanför pilen och långfingret samt ringfingret nedanför. Det kändes bra att skydda handen med läder, tänkte hon. Hon började höja bågen, men hejdade sig.

”Har du ett armskydd?” frågade hon. En svag besvikelse drog över Wills ansikte, men den försvann snabbt och han började rota bland utrustningen i oljeduken. Han fick tag på ett armskydd av läder och räckte över det. Hon drog det över vänster arm.

”Strängen på en sådan här båge träffar som en pisksnärt”, sa hon. ”Det är bäst att använda ett armskydd.”

Will grymtade och hon såg uppmärksamt på honom.

”Du hade inget armskydd första gången du sköt med en sådan här båge. Eller hur?”

Han blängde på henne och hon kunde inte låta bli att känna sig lite belåten.

”Det hade du inte, va?” frågade hon igen.

Han nickade stelt mot måltavlan. ”Bara skjut!”

Hon skakade klentroget på huvudet. ”Du måste ju ha varit bra dum, alltså.”

”Skjut nu.”

Hon ställde sig på plats och höjde bågen. Hon kunde inte låta bli en sista gliring:

”Men jag slår vad om att du hade ett armskydd andra gången!”

”Sätt igång!” fräste Will.

Hon spände musklerna i axeln och ryggen och spände bågen så långt hon kunde innan hon siktade och avlossade pilen. Den slog i marken ungefär en meter framför höbalen.

Hon rynkade pannan, lade en ny pil på strängen och sköt igen. Med samma resultat. Hon sneglade på Will.

”Vad gör jag för fel?”

Han lade huvudet på sned. ”Tror du att en så dum person som jag vet det?” frågade han med överdrivet mjuk röst.

Hon suckade och himlade med ögonen. Det där gick inte riktigt att svara på, så hon bestämde sig för att låta honom få sista ordet. När Will fortsatte var det med raskt, sakligt tonfall.

”Du är inte van vid bågens dragtyngd och släpper strängen för snabbt. Det innebär att du sänker bågen samtidigt som du skjuter, vilket resulterar i ett för lågt skott. Fatta bågen stadigt och håll den lite längre. Inte för länge, förstås, för då börjar du darra i armen. Men fortsätt att hålla den i ett ordentligt grepp efter att du har skjutit. När du har släppt pilen har du kvar bågen i skjutpositionen och räknar till två.”

Hon försökte på nytt och kämpade för att hålla bågen ordentligt i några sekunder till. Den här gången såg hon pilen fara iväg och darrande slå in i höbalens vänstra sida. Hon log belåtet.

”Inte illa”, sa Will.

Hon kunde inte dölja hur upprörd hon var. ”Inte illa? Inte illa? Jag träffade på tredje försöket! Det är väl lite bättre än ’inte illa’?”

”Om det där hade varit en människa så hade du träffat i vänster axel”, sa Will och nickade mot måltavlan. ”Om det hade varit en riddare skulle han ha haft sin sköld där. Pilen skulle bara ha nuddat vid honom och han skulle förmodligen inte ha påverkats alls. ’Inte illa’ är med andra ord inte bra nog. ’Inte illa’ kan vara livsfarligt.”

De såg på varandra i några sekunder. Hon blängde ilsket och han hade höjt ena ögonbrynet. Till sist nickade han mot måltavlan.

”Tjugo pilar till”, sa han. ”Vi får se om du kan gå vidare till ’nästan godtagbart’.”

Hon stönade lågt och började spänna bågen på nytt. Det värkte redan i axlarna och ryggen.

Jag borde inte ha retat honom, tänkte hon. Men den insikten kom lite för sent, som den ofta gör.

Kapitel sexton

De tjugo pilarna blev fyrtio. Sedan gav sig till sist Will och lät Maddie vila resten av dagen.

Hennes axlar, rygg och överarmar gjorde ont när hon låg och vände och vred sig i sin säng och försökte sova. Att döma av ljuset i springan under hennes dörr var Will fortfarande vaken. Efter en timme reste hon sig, tassade fram till dörren och öppnade den på glänt. Hennes läromästare satt vid elden med en trave pergament i knäet. Hon visste att det var rapporter från rikets olika landskap. Medan hon tittade tog Will upp en av dem och lade den i en lädermapp på det lilla bordet bredvid honom.

”Det skulle kunna vara han”, muttrade Will lågt. Sedan tog han upp nästa rapport och lutade sidan så att han kunde se den tydligt i vaxljusens sken.

Maddie rynkade pannan, stängde försiktigt dörren och gick tillbaka till sin säng.

Vad sysslade Will med? Förmodligen skulle det vara ett misstag att fråga honom om saken.

Dagen därpå fortsatte övningarna när hon var färdig med hushållsarbetet. Hon fick skjuta tjugo pilar, vila i tio minuter och sedan skjuta tjugo till. Hennes rygg och axlar skrek av smärta, men hon stålsatte sig och fortsatte. I slutet av veckan tyckte hon att det började bli lite lättare att spänna bågen till pilens fulla längd. Hennes teknik hade blivit bättre och hennes muskler lite starkare. Smärtan hade blivit en svag värk som var mer uthärdlig än den plågsamma krampen hon känt de första dagarna. Den blev faktiskt lindrigare för varje dag som gick nu.

Hon märkte vid flera tillfällen att Will tankfullt studerade rapporter från spejare i andra landskap. Han kunde sitta med ryggen mot ett träd och med stort intresse läsa rapporter han precis hade fått. Hon hade förstått att det hörde till spejarnas arbete att följa nyheter från hela landet. Men hon anade att det var något mer som motiverade Will. Då och då lade han till en sida eller två till den allt tjockare bunten i lädermappen.

Efter två veckor märkte hon att hon kunde spänna bågen ganska enkelt och hålla den stadigt i flera sekunder. Då ökade också hennes träffsäkerhet, och snart träffade hon i mitten av höbalen mer än hälften av gångerna. Det blev alltmer ovanligt att hon missade.

När Will ansåg att hon hade förbättrat sin teknik och styrka tillräckligt började de arbeta på hennes precision.

”Sikta inte utmed pilskaftet”, sa han. ”Du måste lära dig att känna vart pilen kommer att flyga. Du måste se allt ur en sorts helhetsperspektiv — höbalen, bågen och pilspetsen. Det gäller att förstå vart pilen kommer att flyga.”

Hon rynkade pannan. ”Hur då?”

”Det finns bara ett sätt. Genom övning. Det gäller att öva och öva tills du kan lita på dina instinkter. När du har sett tillräckligt många pilar flyga kommer du att veta hur du ska hålla bågen när du siktar. Allteftersom avståndet ökar måste du också bedöma hur mycket du ska höja bågen — hur långt ovanför måltavlan du behöver sikta för att träffa mitt i prick.”

Bågskytte var naturligtvis inte det enda hon fick öva på. Will lät henne också öva med den långa kniven och kastkniven. Hon fick kasta mot en träskiva han hade lutat mot en trädstam. När hon blev bättre ökade han avståndet så att knivarna hon kastade måste snurra två varv innan de träffade.

De övningarna gav henne åtminstone ingen plågsam muskelvärk. Efter ett tag fick hon medge att det inte fanns något bättre ljud i hela världen än det ljudliga smackandet när en kniv satte sig i trämåltavlan.

Och antagligen inget tråkigare ljud än slamret när en kniv studsade mot måltavlan och försvann in mellan träden.

Hon hade andra lektioner också. Will visade henne hur mantlarnas spräckliga tyg gjorde det lättare att smälta in i skogen och gömma sig.

”Det oregelbundna mönstret gör det svårare att urskilja kroppens konturer”, förklarade han. ”Mönstret är slumpartat till sin natur och färgerna stämmer överens med de grå och gröna tonerna som finns i terrängen.

Men det allra viktigaste är att stå helt stilla. De flesta avslöjar sig eftersom de rör sig när de tror att någon har sett dem. Det är den rörelsen som förstör allt. Om du i stället står blickstilla kommer du att förvånas över hur nära någon kan komma utan att märka dig. Kom alltid ihåg regel nummer ett: lita på manteln.”

Orden ekade i hans tankar när han sa dem. Han mindes hur många gånger Halt hade sagt det där till honom. Det var någonting mycket tillfredsställande med att föra den kunskapen vidare till en yngre person — i synnerhet någon som Maddie, som var så ivrig att lära sig. Spejarnas färdigheter fascinerade henne. Hon hade en äventyrares själ, precis som sin mor, och var mycket mer intresserad av att smyga och skjuta än av att sy eller brodera.

Hennes attityd behövde förstås fortfarande förändras. Hon var bortskämd och van vid att andra lydde hennes minsta vink. Allt måste gå precis som hon ville. Om något inte gick bra med en gång blev hon otålig och frustrerad.

Och även om hon var en betydligt trevligare person än hon först hade varit så kunde hon vara ganska grinig. Precis som sin mor, tänkte Will och mindes hur Evanlyn hade varit under den första tiden de tillbringat tillsammans på Eraks fartyg och Skorghijl.

Men Maddie var också målmedveten, vilket på ett sätt var rena motsatsen. Det gillade Will. Även när hon inte sköt kunde hon ibland stränga bågen och ägna bortemot en halvtimme åt att bara långsamt spänna och föra tillbaka strängen för att bygga upp sina muskler.

En dag kom Will fram till henne när hon stod bakom stugan och kämpade för att böja bågen och stränga den med bågsträngaren.

”Det finns ett annat sätt att göra det där på”, sa han. ”Du behöver inte ha med dig en strängare hela tiden.”

Han höll fram handen och hon räckte över den osträngade bågen. Han lossade bågsträngaren och lämnade tillbaka den.

”Jag tror att du har blivit stark nog att prova det här”, sa han.

Will lade ett av bågens slutsegment som en krok runt framsidan av vänster fotled och förde sedan höger fot genom öppningen mellan den lösa strängen och bågen. När han höll bågen ordentligt på plats med vänster fotled använde han hela sin tyngd och styrkan i ryggen och högerarmen för att böja bågen framåt med höger lår som stöd.

Bågsträngen gled mjukt upp längs bågen och han fäste den ordentligt i skåran. Sedan reste han sig och lämnade tillbaka den strängade bågen.

”Så där”, sa han. ”Man tar loss strängen på samma sätt. Försök själv nu.”

Hon ställde sig på samma sätt och pressade på för att böja bågen och lossa strängens ögla från änden. Först var det mycket ansträngande, men när hon utnyttjade sina nytränade muskler i axlarna och armarna blev det lättare.

Hon log triumferande mot honom. Will nickade utan att le, men Maddie lät sig inte påverkas. Hon satte bågen stadigt mot vänster fotled och böjde för att sätta fast strängen. Hon fick ta i ordentligt de sista centimetrarna, men kände sig mycket belåten när öglan till sist gled på plats.

”Är det så här du själv brukar göra?” frågade hon. Hon kunde inte minnas att hon någonsin hade sett honom stränga sin båge. Han ryckte på axlarna.

”Ibland. Det är lättare med den sammansatta bågen — den är enklare att hålla på plats med benet. En vanlig långbåge slinter lätt i det kritiska ögonblicket. Nej, för det mesta använder jag den här.”

Han pekade på sin högra fot och hon lade märke till en liten läderögla alldeles bakom hälen.

”Jag sätter ena änden av bågen i den här öglan och använder sedan hela kroppen för att böja bågen över ryggen så att jag kan sätta fast strängen.”

Hon nickade tankfullt när hon förstod hur det fungerade.

”Det gäller alltså att använda alla muskler man har när man böjer bågen”, sa hon. ”I ryggen, benen och armarna.”

”Ja, det är bästa sättet. Om man använder allt man har behöver man inte överanstränga någon muskel. Många spejare är rätt små till växten, så den här metoden passar dem.”

Hon såg nyfiket på honom. Hon hade aldrig tänkt på att Will var speciellt kortvuxen. Men nu insåg hon att han faktiskt var betydligt kortare än hennes far — och de flesta andra riddare och krigare hon hade sett. Men fastän han var kortare så var han lika bred över axlarna och bröstkorgen. Han hade trots allt använt en långbåge med fyrtio till femtio kilos dragvikt större delen av livet, och hon gissade att det hade byggt upp hans muskler.

Will verkade än en gång förstå vad hon tänkte på.

”Det finns många fördelar med att vara liten till växten”, sa han. ”Ju större man är, desto svårare är det till exempel att gömma sig.”

Han nickade mot bågen som hon fortfarande höll i handen.

”Låt mig inte hindra dig från att öva”, sa han och traskade iväg. En brevbärare hade kommit med en bunt rapporter tidigare under morgonen, och han behövde läsa igenom dem.

Maddie började spänna bågen. Hon pressade utåt och drog strängen mot sig, precis som Will hade lärt henne. Nu kunde hon dra strängen förbi näsan så att pekfingret nästan nuddade vid mungipan.

”Jag kanske behöver göra lite längre pilar till dig”, hörde hon honom säga. Hon tittade förvånat upp. Hon trodde att Will hade gått, men han hade stannat vid stugknuten för att iaktta henne.

”Fortsätt öva”, sa han och traskade vidare.

För det mesta övade hon på bågskytte och knivkastning under eftermiddagen. Förmiddagen ägnades åt styrketräning, långdistanslöpning och övningar i att gömma sig. I dag ändrade Will rutinen. De åt lunch tillsammans i stugan — nybakat bröd, stark och smakrik ost samt äpplen. Hon drack kall mjölk och Will drack kaffe. Han hade lärt henne att mala bönorna i stället för att bara kasta dem hela i det kokande vattnet, och nu nickade han gillande när han hällde i sig de sista dropparna.

”Du börjar bli bra på det här”, sa han. De dukade av bordet och diskade. Sedan sträckte hon sig efter bågen och kogret som hängde på några pinnar bredvid dörren. Men Will skakade på huvudet.

”Inte i dag”, sa han. ”I dag vill jag att du visar hur bra du är på din slunga.”

”Jag är ganska bra”, sa hon självsäkert. Men när hon tänkte på saken insåg hon att hon inte hade använt slungan en enda gång sedan hon kommit till Redmont. Hon hade bara skjutit båge och kastat kniv.

Will höjde på ögonbrynen. ”Och ödmjuk också”, sa han.

Hon ryckte på axlarna och hoppades att hon inte skulle få anledning att skämmas när hon visade upp sina färdigheter. Hon gick till sitt rum och tog fram slungan och en påse med skott från kistan hon förvarade sina ägodelar i.

Will hade ställt upp fem pålar i gläntan utanför. Längst upp på varje påle satt en sliten hjälm han hade hämtat i krigarskolans soprum. De fem pålarna stod på olika avstånd — det var bara tjugo meter till den närmaste, men över fyrtio meter till den som stod längst bort. Pålarna var dessutom oregelbundet uppställda. Den närmaste stod längst ut till höger och den mest avlägsna befann sig i mitten. Maddie såg fundersamt på måltavlorna. Det här var ett svårare prov än det hon hade fått avlägga inför Halt och Gilan utanför kungliga slottet. Här skulle hon behöva bedöma avståndet innan hon sköt. Hon band fast påsen i bältet och lade ett blyskott i slungskålen. Sedan lät hon vapnet pendla löst fram och tillbaka från höger hand. Will tittade uppmärksamt på och sträckte sedan fram handen.

”Får jag titta?” frågade han och nickade mot påsen med slungskott. Hon tog upp ett nytt skott och lämnade över det till honom. Han kände på det och vägde det i handen.

”Bly”, konstaterade han. ”Jag har för mig att din mor brukade använda stenar.”

Maddie nickade. ”Det brukade jag också göra. Jag använder fortfarande stenar i nödfall. Men de varierar så i fråga om vikt och form och det påverkar träffsäkerheten. Alla de här kulorna är exakt likadana. Du skulle väl aldrig skjuta pilar som var olika långa och tunga?”

Han skakade på huvudet. Maddie hade en poäng. ”Var får du tag på dem?”

”Jag gör dem själv. Jag har en gjutform. Jag smälter bly och häller i det. Sedan filar jag bara bort den där lilla utstickande kanten där formens halvor gick ihop.”

”Hm”, sa Will. Han studerade skottet och såg slipmärkena där hon hade jämnat till det. Han uppskattade när folk gjorde sina egna vapen och projektiler. Maddie var dessutom prinsessa och hade lätt kunnat ge uppgiften åt smederna vid slottet.

”Jaha, då vill jag att du skjuter fem skott. Ett för varje hjälm. Nu får vi se hur bra du egentligen är.” Han lade lite extra betoning på ordet ”egentligen” och betraktade henne för att se hur hon reagerade. Hon gav honom en hastig blick och pressade ihop läpparna till ett tunt streck. Hon tänkte anta utmaningen.

”Vilken ska jag skjuta på först?” frågade hon. Will snörpte lite på munnen.

”De fem hjälmarna är fem temujaier som är på väg mot dig för att hugga huvudet av dig. Vilken tycker du skulle vara lämplig att börja med?”

Det fanns bara ett svar på den frågan. ”Den närmaste”, sa hon. Will nickade och tecknade mot raden av hjälmar.

”Vid det här laget hade han förstås redan hunnit fram. Då hade din lilla slunga inte varit till så stor hjälp, eller hur?”

Hon förstod vad han menade.

Han tittade på medan hon ställde sig med vänster sida mot måltavlan. Hon sträckte ut höger arm och lät den laddade slungan gunga fram och tillbaka en gång, så att skottet lade sig ordentligt i slungskålen, innan hon piskade upp med högerarmen i en nästan lodrät båge. Hon tog ett litet steg framåt och lät skottet flyga iväg.

KLANG!

Hjälmen hon hade valt ut som måltavla flög upp i luften av smällen från den tunga blykulan. Den slog i marken och rullade lite från sida till sida. Maddie laddade om slungan nästan ögonblickligen och sköt ett nytt skott — den här gången mot hjälmen längst till vänster.

KLANG!

Kulan träffade lite snett och hjälmen snurrade häftigt runt pålen. Men Maddie hade redan valt ut en ny måltavla. Hon sköt igen. Det gick lite för fort, och blyskottet for förbi ungefär trettio centimeter från hjälmen.

Hon tvekade och var osäker på om hon skulle skjuta mot samma mål igen.

”Han är fortfarande på väg mot dig”, sa Will. Hon laddade snabbt om och sköt på nytt. Den här gången flög hjälmen av pålen och landade på marken.

Ett skott kvar. Hon laddade, siktade mot den närmaste kvarvarande hjälmen och sköt. Slungan piskade över hennes huvud. Blyskottet susade iväg och slog rakt in i hjälmens framsida så att en stor buckla bildades på den redan illa tilltygade ytan.

Hon vände sig mot honom.

”Hur tycker du att det där gick?” frågade han med uttryckslöst tonfall och ansikte.

Hon försökte att inte verka alltför självbelåten. ”Fyra av fem. Det är ganska bra.”

Han såg tyst på henne i några sekunder.

”Fem temujaikrigare var på väg mot dig”, sa han. ”Du träffade fyra. Den femte hann fram. I ett sådant här läge skulle inte fyra av fem vara bra nog. Du skulle vara tämligen död vid det här laget.”

Hon kände hur hon blev röd i ansiktet av ilska och skam. Han hade rätt. I den här farliga världen räckte det inte att träffa med fyra skott av fem.

”Du måste öva”, sa han.

”Tills det blir rätt”, sa hon. Men Will skakade på huvudet.

”Nej. Tills det inte blir fel.”

Kapitel sjutton

Maddie övade med slungan. Det hade gått en vecka sedan det första övningstillfället och Will hade sett till att hon tränade varje dag. Först fick hon ägna en timme åt bågen. Sedan en åt knivarna. Därefter följde en lunchrast och efter den, på eftermiddagen, brukade Will säga åt henne att öva på slungan.

Hon använde fortfarande de fem gamla hjälmarna som måltavlor, men Will flyttade pålarna varje dag så att mönstret aldrig var likadant.

”Det är inte bra att haka upp sig på några speciella avstånd och vinklar”, förklarade han, och Maddie förstod. Hennes träffsäkerhet hade ökat. Nu träffade hon alla fem hjälmarna tre gånger av fyra. Men hon hade ännu inte uppnått det perfekta resultat Will ville se.

Hon hade lagt märke till ett intressant fenomen. Varje gång hon sköt de fem skotten blev hon mer och mer nervös allteftersom hon träffade de fem måltavlorna. När hon skulle avfyra det femte och avgörande skottet var musklerna stenhårt spända. Därför förhastade hon sig ofta eftersom hon ville få det hela överstökat så snabbt som möjligt. Det ledde i regel till att hon missade.

Hon berättade om saken för Will, som nickade.

”Det är en naturlig reaktion”, sa han. ”När du närmar dig fem av fem blir du nervös. Försök att behärska dig. Slappna av. Stressa inte. Vi kan jobba på din snabbhet senare, men just nu är det bättre att du tar lite längre tid på dig och träffar alla måltavlor än att du förhastar dig och missar en.”

Hon var på sin andra skottserie. Den första hade varit perfekt. Fem skott och fem utmärkta träffar. Nu hade hon fått in fyra träffar till och skulle avlossa det femte skottet. Hon stod stilla och försökte andas lite lugnare. Hon kunde känna spänningen stiga och frestades att skynda på för att bli klar. Men hon lyckades motstå den impulsen.

Det var bättre att träffa fienden sent än inte alls, tänkte hon. Hon sneglade på Will. Han satt längre bort med ryggen mot ett träd och benen utsträckta framför sig. För ovanlighets skull hade han inte med sig högen med rapporter eller lädermappen. När hon tänkte närmare på saken insåg hon att det hade gått flera dagar sedan hon senast sett lädermappen. Will hade dragit upp huvan så att ansiktet skymdes, och det verkade som om han sov. Hon kunde slå vad om att han egentligen var klarvaken.

Hon tog ett djupt andetag, ställde sig till rätta, synade måltavlan och försökte tvinga sina muskler att slappna av. Sedan svingade hon slungan över huvudet och tog ett steg framåt med höger fot.

SSSSSS…. KLANG!

Smällen fick hjälmen att flyga flera centimeter upp i luften innan den landade på pålen igen och snurrade några varv.

”Tio träffar i rad”, konstaterade hon.

Will sa inget. Hon såg på honom igen. Han hade inte rört sig. Hon suckade och gick fram till pålarna. Två av hjälmarna hade slagits av sina pålar, så hon satte tillbaka dem. Hon tog upp blyskotten som låg på marken och synade dem. De var missformade efter att ha träffat hjälmarna. Antingen hade de plattats till på ena sidan eller fått djupa jack där de träffat hjälmarnas vassa kanter. Hon skulle inte kunna använda dem igen, men däremot smälta ned dem och tillverka nya skott. Hon tog upp kulorna och lade dem i fickan innan hon gick tillbaka till linjen.

Hon skickade iväg ytterligare fem skott. Hon rörde sig smidigt och graciöst och hade god kontroll över kraften och hastigheten i varje skott.

Fem träffar.

Hon kände spänningen stiga. Tre serier utan en enda miss. Hon hade aldrig fått tre perfekta resultat i rad förut.

Om jag missar nu fördärvar jag alltihop, tänkte hon.

Den negativa tanken smög sig in som en tjuv. Hon sköt den ilsket åt sidan och tog några steg fram och tillbaka. Hon andades djupt och skakade lite på händerna och armarna för att bli av med den spända känslan.

Hon rullade lite med nacken och axlarna för att mjuka upp musklerna. Hon föreställde sig hur hon sköt nästa skott. Ett perfekt koordinerat, kraftfullt skott som träffade mitt i prick. För sin inre syn kunde hon se den suddiga blykulan fara genom gläntan och slå in i nästa måltavla.

Först ser du det du ska göra, hade Will sagt. Sedan gör du vad du ser. Hon nickade för sig själv och lade omsorgsfullt ett skott i slungskålen.

Hon placerade vänster fot framför sig och lät slungan hänga på höger sida. Det laddade vapnet gungade stillsamt fram och tillbaka som en pendel.

Will hade sagt åt henne att skjuta på måltavlorna i omvänd ordning i och med varje ny serie. Under första serien började hon med den närmaste pålen och fortsatte tills hon sköt det femte skottet mot pålen längst bort. Under andra serien började hon i stället med den mest avlägsna måltavlan.

”Då kan du föreställa dig att de springer sin väg”, hade Will sagt.

Under tredje serien återgick hon till den ursprungliga ordningen och sedan bytte hon igen.

Nu inledde hon den fjärde omgången, så det var hjälmen längst bort som stod på tur.

Den svåraste först, tänkte hon. Men hon sköt återigen bort den negativa tanken. Hon trängde undan allt onödigt och koncentrerade sig enbart på måltavlan. Sedan for hon fram med slungan och avlossade skottet i precis rätt ögonblick.

Hon visste att skottet skulle träffa när hon avlossade det. Hon höll ögonen fästa vid måltavlan.

SSSSSS…. KLANG!

Hjälmen snurrade våldsamt och hon log. Från och med nu skulle det bli lättare och lättare för varje skott.

SSSSSS…. KLANG!

Det andra skottet träffade hjälmen med sådan kraft att pålen faktiskt började luta lite. Hon laddade om och ställde sig med sidan mot nästa måltavla, som var den längst till vänster.

SSSSSS…. KLANG!

Ännu en perfekt träff. Hon laddade om. Två träffar till så skulle hon få ett perfekt resultat. Bara två till! Hon andades häftigare och kände hur hjärtat slog fortare. Hon tvingade sig själv att lugna sig och slappna av i samtliga muskler. Sedan laddade hon om, intog sin position och sköt.

SSSSSS — KLANG!

Lite närmare kanten på hjälmen, men ändå en dödlig träff. Den här gången var det nästan ingen paus mellan vinandet när skottet for iväg och klangen när det träffade hjälmen.

Fyra av fyra. Nitton av tjugo. Hon hade aldrig varit så här nära. Hon fumlade lite i påsen tills hon fick fram en ny kula som hon lade i slungskålen. Hon var nära att tappa den och insåg att hennes händer darrade. Hon andades återigen djupt och försökte tvinga hjärtat att slå långsammare. Hon sökte efter lugnet som hon visste att hon behövde inför det sista skottet.

Hon blev nästan förvånad över att hon hittade det. Hennes andhämtning och puls saktade in när hon föreställde sig det sista skottet. Ett perfekt och hårt skott som träffade mitt i prick. Hon ställde sig långsamt tillrätta och fäste blicken vid måltavlan. Hennes instinkter och minnet av hundratals liknande skott tog befälet. Hon skulle klara det här. Hon ställde sig med balansen på höger fot, svingade slungan och lät den lösa änden glida mellan fingrarna i precis rätt ögonblick.

SSSSSS — KLANG!

Projektilen träffade rakt i en spricka i den gamla hjälmen. Skottet slog ett stort hål i hjälmens framsida innan den studsade mot dess andra sida och ramlade ned i sanden. Hjälmen flög bakåt och höll på att flyga av pålen.

Maddie drog en djup suck av lättnad. Hon hade ett stort leende på ansiktet när hon stegade fram för att studera konsekvenserna av sitt sista skott.

Fyra serier. Tjugo träffar. Det var ett helt perfekt resultat. Öva tills det inte blir fel, hade Will sagt. Orden ekade i huvudet på henne.

Hon hade klarat det, tänkte hon. Hon kastade en blick på sin läromästare. Han satt fortfarande lutad mot trädet, men han hade dragit bak sin huva och såg nu på henne med stadig blick.

”Det där lät som full pott”, sa han.

Hon nickade ivrigt. ”Det var det. Tjugo av tjugo! Jag klarade det!”

”Hm”, grymtade han och grimaserade lite. ”Ja, vi får se om du klarar samma sak i morgon igen.”

Han reste sig upp och hon såg lite bedrövat på honom. Var det där allt? Vi får se om du klarar samma sak i morgon igen…? Hon hade övat i flera veckor! Var det där det enda han kunde säga?

Will anade hennes missnöje och hans tonfall blev lite mildare. ”Det där gjorde du bra”, sa han. ”Men låt inte dina framgångar stiga dig åt huvudet. Du måste vara så bra som möjligt. Och jag tror att du kan bli väldigt, väldigt bra.”

”Åh”, sa hon och tittade ned i marken. Hon rotade runt lite med tån i sanden. Det var svårt att känna sig sårad när han sa så där. ”Jag antar det…”

”Så fortsätt att öva veckan ut”, fortsatte han. ”Sedan är det dags att skaffa dig en häst.”

Hon tog ett steg bakåt och såg lite frågande på honom.

”Jag har redan en häst”, sa hon. ”Har du glömt Soldansare?”

Soldansare var den arridiska valacken hon ridit på från kungliga slottet till Redmont. Den stod just nu bredvid Tug i stallet bakom stugan.

”Du måste ha en spejarhäst”, sa Will.

Maddie sköt trotsigt fram hakan. ”En sådan där liten luden ponny som du har?” sa hon nedlåtande. ”Soldansare är oändligt mycket bättre än de där fyrbenta tunnorna.”

”Verkligen?” Wills ögon smalnade. ”Vi får se. Och säg inte så där när Tug kan höra dig.”

”Varför inte det?” frågade hon syrligt. ”Blir han sårad då, eller?”

Will lade huvudet på sned och var tyst i några sekunder.

”Kanske”, sa han. ”Men framför allt kan du göra honom irriterad. Och det är aldrig bra.”

Han vände sig om och började gå mot stugans baksida. Hon följde lite tveksamt efter.

”Vad ska vi göra?” frågade hon.

”Sadla hästarna”, sa han. ”Vi ska ta en liten ridtur. Jag ser fram emot att jämföra din förträffliga häst med min lilla fyrbenta tunna.”

Hon traskade efter och hade en obehaglig känsla av att hon begått något sorts misstag.

”Det är bäst att vi tar med oss lite proviant”, ropade Will till henne. ”Vi blir borta till i morgon.”

”Vart ska vi?” frågade hon.

”Till Derrylons vadställe”, sa han. ”Det tar bara en dag att rida dit. Vi tar med oss tält och rider tillbaka i morgon. Soldansare kommer att få många möjligheter att visa vad han går för.”

Maddie hade återigen känslan av att hon gjort ett misstag.

Ett stort misstag.

Kapitel arton

De sadlade hästarna i stallet. Sedan tog Will ned en stor rulle av segelduk från väggen och band fast den bakom sadeln. En annan likadan rulle hängde bredvid den första och Will tecknade åt Maddie att ta ned den.

”Bind den bakom sadeln”, sa han.

Hon lossade kroken och tittade intresserat på det tunga byltet. ”Vad är det?”

”Lägerutrustning. En vattentät duk som kan användas som enmanstält, en filt och lite andra grejer.”

Hon log uppnosigt. ”Jag trodde att vi bara skulle svepa mantlarna om oss och sova under en buske”, sa hon. Will kände lite på seldonen — Tug gillade att ta ett djupt andetag medan sadelgjorden spändes och sedan andas ut igen så att remmarna blev lösare.

”Du får gärna sova under en buske”, sa Will. ”Själv föredrar jag att hålla mig varm och torr. Och det ser ut att bli regn.”

Hon band fast tygrullen. Will ledde Tug runt stugan, gick in och gjorde i ordning en säck med proviant — kaffe, bröd, ost, äpplen, torkat kött och några grönsaker. Om de ville ha färskt kött kunde han skicka ut Maddie på jakt med slungan, tänkte han. Till sist packade han ned sin vanliga uppsättning kryddor, såser och andra matlagningsingredienser innan han gick ut till sin lärling.

Det hängde två vattenskinn bredvid pumpen. Han nickade mot dem.

”Du kan fylla dem”, sa han. Maddie gjorde som han sa medan han svingade sig upp i sadeln. Det ryckte lite i Tugs öron och den lilla hästen såg frågande ut, men Will skakade på huvudet.

”Senare”, grymtade han.

Maddie tittade upp och blev våt över hela ärmen när hon lyfte blicken från det forsande vattnet. ”Sa du något?”

Han skakade på huvudet. ”Jag bara harklade mig.”

Hon räckte över ett vattenskinn och band fast ett annat vid sin egen sadel. Sedan satt hon upp på hästen. Soldansare tog några steg och verkade redo att springa. Han hade inte varit ute på flera dagar och var full av energi och entusiasm — precis som sin ryttare. Tug, å andra sidan, stod helt orörlig.

”Då ger vi oss av”, sa Will. Tug började röra sig i lugnt, skuttande trav. Maddie drog i tyglarna och hennes häst började röra sig framåt, ivrig att galoppera. Men hon hejdade honom och tvingade hästen att hålla Tugs tempo.

”Ska vi inte rida fortare?”

Will vände sig i sadeln och såg på henne. Soldansare hade längre ben än Tug, så han fick titta upp för att möta hennes blick.

”Nej”, svarade han.

Maddie fnös lite föraktfullt. ”Det är alltså därför det kommer att ta hela dagen.” Han svarade inte. ”Du vet att Soldansare är ett arridiskt fullblod, va?”

Han nickade. ”Arridiska hästar är fina.”

”Och de springer fort! Många säger att de är världens snabbaste hästar.”

Tug ruskade lite på sin korta man och gav ifrån sig ett läte som lät som en rapning. Maddie gav hästen en förvånad blick. Det var nästan som om den hade svarat på det hon hade sagt. Men det var förstås omöjligt.

”Visst, de är inte direkt sniglar”, sa Will lugnt. De red vidare i tystnad under några minuter. Soldansare var fortsatt ivrig och Maddie fick göra sitt bästa för att hejda honom. Tug traskade på i lugnt och stadigt tempo.

Han är som en gunghäst, tänkte Maddie och såg på Tugs stadiga, mjuka rörelser. Hon vred sig lite otåligt i sadeln. Hon kände energin Soldansare hade byggt upp och längtade efter att få galoppera och visa Will hur en riktig häst kunde springa.

”Var ligger det där vadstället?” frågade hon.

Will pekade mot sydöst. ”Vi följer landsvägen i ungefär tjugo kilometer. Sedan tar vi av mot ett samhälle som kallas Kullarna. När vi har kommit igenom den byn fortsätter vi till Derrylonfloden. Vägen leder rakt fram till vadstället.” Han såg fundersam ut. ”Det är ordentligt skyltat hela vägen.”

Hon nickade. Det lät nästan som om han gav henne tillstånd att rida i förväg. Hon log mot honom.

”Då väntar jag på dig där!”

Hon satte hälarna i Soldansares sidor och fattade tyglarna i ett lösare grepp. Valacken tog ett språng framåt och fick upp farten redan efter några meter. Hovarna smattrade snart mot vägen så att dammet yrde.

Maddies mantel och hår böljade bakom henne i vinden och Will kunde höra hennes upprymda skratt.

”Han är verkligen snabb”, sa Will.

Tug vände på huvudet och såg på honom med vänster öga.

Inte lika snabb som Sandstorm.

”Kanske inte. Men springa kan han.”

Jag var snabbare än Sandstorm.

”Visst, jag minns det. Men bara under de sista metrarna.”

Den lilla hästen frustade nedlåtande. Jag bara spelade.

”Klart att du gjorde.”

Han kände hur Tug började sträva mot tyglarna. Will höll honom under kontroll.

Vill du att jag springer ifatt honom?

Will skuggade ögonen och blickade efter Maddie. Hon och Soldansare var som prickar på horisonten. Ett stort dammoln låg i luften bakom dem. Efter en liten stund rundade de en krök i vägen och försvann bakom träden. Enda spåret efter dem var dammolnet som långsamt höll på att lägga sig.

”Inte än”, sa Will. ”Om en stund.”

Maddie njöt av hästens mjuka, kraftfulla galopp och känslan av vinden i håret. Det här var att rida, tänkte hon och manade Soldansare till ännu högre hastigheter. När hon nådde stället där vägen svängde vände hon sig lite i sadeln för att titta bakåt.

Will och Tug var små figurer i fjärran som kämpade sig fram i makligt tempo. Vad annat kunde man vänta sig av den där ludna lilla tunnan? Hon hade många gånger hört folk prata om spejarnas hästar med nästan vördnadsfull ton. Nu när hon själv hade sett en på nära håll hade hon svårt att förstå varför.

”Och han hör säkert till de bättre”, sa hon högt. Will var trots allt en av de mest respekterade spejarna. Det var sannolikt att han hade en mycket bra häst — kanske den bästa.

Hon fylldes av en sorts upprorisk belåtenhet. Will var så skicklig, kunnig och överlägsen henne på nästan alla sätt man kunde tänka sig. Han kunde hitta villebråd som lämnat nästan obefintliga spår efter sig. Han kunde skjuta båge med otrolig snabbhet och precision. Och han hanterade sina knivar med nästan övermänsklig förmåga. Han var livsfarligt snabb och träffsäker.

Men det här var något hon var bättre på. I ärlighetens namn var det naturligtvis hennes häst som var bättre än Tug, tänkte hon. Men det var ju hennes förtjänst. Hon hade varit smart nog att välja en bra häst.

Hon var övertygad om att Soldansare var fullständigt överlägsen Wills lilla grå häst. Hon bestämde sig för att hon ville slå honom stort. Att bara hinna före Tug och Will till Derrylons vadställe var inte bra nog. Hon hade lust att vinna en förkrossande seger. Will hade sagt att det skulle ta en dag att komma fram till vadstället, men hon tänkte rida dit på halva den tiden.

Hon lutade sig framåt över Soldansares hals.

”Kom igen, killen! Vi ska visa dem.”

Soldansare sträckte på öronen och vaggade lite med huvudet av glädje. Han älskade att springa. Att springa var livet för honom. Det var trots allt det som de arridiska hästarna hade avlats fram för. Han tog längre språng och ökade farten ytterligare.

Maddie tjöt av lycka. Hon hade aldrig ridit så här fort förut och lät sig uppslukas helt av den berusande, upplyftande spänningen.

Tug fortsatte i samma stadiga tempo som innan.

Hovarna lät tudidum, tudidum, tudidum mot den hårt trampade landsvägen. Då och då vände han på huvudet för att se på Will. Men ryttaren bara skakade på huvudet. Till sist bestämde sig Tug för att föra saken på tal.

Säg till när du vill att jag börjar springa.

”Tro mig, jag kommer att meddela dig.”

Tudidum, tudidum, tudidum.

Normalt sett var inte Maddie typen som lät en häst överanstränga sig. Vanligtvis var hon noga med att kontrollera djuret så att det inte tröttade ut sig.

Men den härliga ridturen och otroliga snabbheten, samt naturligtvis hennes iver att visa Will och hans häst hur bra Soldansare var, blev förödande.

De hade galopperat vilt i flera kilometer när hon kände hur den arridiska hästen började tappa farten. Sedan ruskade Soldansare på huvudet och kämpade vidare. Men nu insåg hon hur hårt hon hade drivit honom.

Han skummade och fick arbeta som en blåsbälg när han fyllde lungorna med luft. När hon hörde att han grymtade ljudligt varje gång han drog efter andan greps hon av dåligt samvete. Hon höll in hästen, som inledningsvis gjorde motstånd. Han var uppenbarligen beredd att fortsätta tills han stupade av utmattning.

Hon ryckte hårt i tyglarna för att stävja hans tanklösa instinkt att bara springa vidare. Hon försökte prata lugnande och långsamt öka trycket mot bettet tills hästen stannade.

Soldansare stod och andades tungt med utsträckta ben. Maddie satt snabbt av, klappade honom på halsen och gick runt honom för att se till att han var oskadd.

”Du har klarat dig fint”, sa hon. Det var tur att hon hade upptäckt sitt misstag i tid.

Hon hällde lite vatten från sitt vattenskinn i handen och lyfte den till hans mule. Soldansare tryckte sin mjuka nos mot hennes hand och drack. Hon droppade mer vatten från vattenskinnet i handen.

”Inte för mycket”, sa hon. ”Och inte för fort.”

Han frustade tacksamt. Hon lossade sadelgjorden och tog en gammal fyrkantig trasa ur sin väska och torkade honom mjukt samtidigt som hon pratade lågt och lugnande med honom. Det här hade varit nära ögat. Om hon hade fortsatt lite till kunde hon ha fördärvat sin vackra häst.

När hon till sist var färdig ledde hon hästen till vägkanten och lät honom beta i gräset i några minuter. Hon var ursinnig på sig själv som begått ett så här allvarligt misstag. Hon visste att det inte var Soldansares fel. Det var ingen annan än hon själv som bar skulden — hon var trots allt ryttaren. Det var hon som borde ha kontrollerat honom och hjälpt honom att hushålla med styrkeresurserna.

Hon lät hästen vila i några minuter innan hon tog tyglarna och ledde honom tillbaka till vägen. Hon skulle bli tvungen att gå en stund, tills han hade svalnat och återhämtat sig. Hon började promenera, och hästen traskade lydigt efter. Hon vände sig om och iakttog djuret för att försäkra sig om att det inte gick konstigt — att Soldansare inte hade sträckt några muskler under den vansinniga galoppen.

Lyckligtvis verkade Soldansare må bra. Hon log lugnt och skakade på huvudet i förundran över hans fenomenala hastighet. Hon var tacksam över att han inte fått någon permanent skada. Hon undrade hur långt bakom dem Will och Tug var.

”Vi har förmodligen så stort försprång att vi kan gå resten av vägen och ändå vinna”, sa hon till Soldansare. Han skakade trött på huvudet där han stegade fram bakom henne.

Sedan hörde hon ett ljud bakom dem. Ett regelbundet, rytmiskt ljud.

Tudidum, tudidum, tudidum.

Hon snodde runt. Will och Tug rundade en krök bakom dem och var på väg mot dem i samma löjliga, jämna tempo som innan. Hon tyckte återigen att Tug rörde sig som en gunghäst.

Men han var i alla fall en väldigt stabil gunghäst, tänkte hon.

Will red upp jämsides med henne. Han höll inte in Tug. Soldansare lyfte huvudet och började sträva framåt när han fick syn på den mindre hästen, men Maddie tvingade honom att behärska sig.

”Din häst ser trött ut”, sa Will förstående när han hade ridit förbi henne.

”Han kommer att klara sig”, sa hon trotsigt.

Will vände sig om i sadeln och såg på henne medan avståndet mellan dem ökade.

”Fint att höra”, sa han. Sedan vände han sig mot vägen framför sig igen och ropade över axeln: ”Vi väntar på er i Kullarna.”

Hon blängde på honom och vände sig sedan om för att spänna Soldansares sadelgjord igen. Den utmattade arridiska hästen rörde sig nervöst och var full av iver att springa ifatt Tug. Hon satte en fot i stigbygeln, men hejdade sig.

Han var inte redo än. Om hon lät honom springa kanske han skulle skada sig. Hon drog motvilligt ut foten, lossade sadelgjorden igen och fortsatte att leda hästen.

Will såg sig över axeln. Han var redan framme vid nästa krök. Han såg hur Maddie började sitta upp, men ändrade sig och började promenera.

”Duktig flicka”, sa han gillande.

Hm? Tug höll blicken fäst vid vägen framför dem och hade inte sett vad Maddie gjort.

”Hon vägrar missköta hästen fastän det innebär att hon förlorar tävlingen. Hon kommer att bli en utmärkt spejare.”

De red vidare i tystnad under några minuter innan Will pratade på nytt.

”Om hon nu bara kunde lära sig att dricka kaffe”, sa han.

Tudidum, tudidum, tudidum.

Kapitel nitton

Vi behöver hästar med speciella egenskaper”, förklarade Will.

Det hade gått tre dagar sedan de återvänt från vadstället. Soldansare hade klarat sig fint. Tug var helt oberörd — för honom hörde långa ridturer till vardagen. Nu red de bredvid varandra, men Will hade ännu inte berättat vart de var på väg. Maddie visste inte om hon inbillade sig, men hon tyckte att Soldansare hade börjat bete sig mer respektfullt mot Wills lilla grå häst.

”Vad då för egenskaper?” frågade hon.

”Snabbhet, förstås”, sa Will. ”Och det har ju din arridier ingen brist på. Det är mycket möjligt att han kan slå Tug på kortare sträckor.”

Tug ruskade på manen och frustade. Will log och klappade honom på nacken.

”Han är absolut snabbare”, sa Maddie. ”Han sprang ifrån er för några dagar sedan. Det såg du ju själv!”

”Ja, det gjorde jag”, sa Will lugnt. ”Men Tug sprang inte den gången. Han bara lunkade på utan att förbruka sina krafter.”

”Men hur snabbt kan han springa, då?” frågade hon och vände lite på sig för att studera den lilla hästen. Tug såg inte ett dugg mer imponerande ut än han hade gjort förra gången hon tittat.

Till hennes stora förvåning ryckte Will på axlarna. ”Vet inte.”

Hon såg skeptiskt på honom. ”Har du aldrig sett honom springa?”

Will skakade på huvudet. ”Jag har sett honom springa många gånger. Och varje gång sprang han så fort han behövde. Om han sprang så fort han kunde vet jag däremot inte. Men jag betvivlar det.”

Maddie rynkade pannan. Hon förstod inte riktigt det här.

Berätta om Sandstorm.

Will funderade lite och nickade.

”För en del år sedan var vi i Arrida”, började han. ”I öknen.”

Maddie nickade ivrigt. ”Ja. När min mamma gav sig av för att rädda den skandiske överjarlen, va?” Hon hade hört om det där, men varken hennes mor eller hennes far hade berättat några detaljer. Nu anade hon att hon skulle få höra mer om de äventyren och vände intresserat på sig så att hon kunde se Will medan han berättade.

”Precis. Hur som helst, vid ett tillfälle var jag tvungen att låta Tug tävla mot en arridisk hingst som hette Sandstorm. Fantastisk häst — kanske den finaste bedullinerna hade.”

”Bedullinerna?” sa hon osäkert. Hon hade aldrig hört talas om dem.

”Det är ett nomadfolk i Arrida. De är fantastiska ryttare och utmärkta hästuppfödare. En av de yngre männen blev väldigt förtjust i Tug.”

Det hade naturligtvis varit den nuvarande Tugs föregångare som ställt upp i den kapplöpningen, men Will tänkte inte gå in på det där nu. Han ansåg att hästens personlighet hade överförts från en inkarnation till nästa, men visste inte riktigt om han skulle lyckas förklara det ordentligt.

”Jag och Tug tappade bort varandra. Lustigt nog var det på grund av en sandstorm. Den unge bedullinen hittade Tug när han irrade omkring i öknen och blev omedelbart intresserad.”

Maddie kastade en ny blick på den lilla hästen. ”Varför det?” frågade hon odiplomatiskt.

Will såg på henne i några sekunder och skakade på huvudet. När han svarade lät han ganska irriterad.

”Han hade öga för hästar”, sa han kort. ”Han förstod att där fanns mer än vad man kan ana vid första anblicken.”

Jag har ett så vackert inre.

Will gav Tug en ny förströdd klapp på nacken. ”Hur som helst, Sandstorm var den finaste hästen de hade. Det var ledarens häst. Jag lyckades få dem att ställa upp på en tävling. Om jag och Tug slog Sandstorm i en kappridning skulle jag få behålla Tug.”

”Varför behöll de honom inte bara ändå? Varför tävla mot dig?”

”Den unge mannen i fråga hade svårt att rida på Tug. Jag gick med på att lära honom om han vann.”

Hon fnös föraktfullt. ”Han kan inte ha varit någon vidare ryttare”, sa hon. ”Att rida på Tug kan inte vara någon konst.”

Will skulle precis svara, men hejdade sig. Han greps av en plötslig, elak impuls. Maddie var så självsäker och snabb med att förkasta Tug. Snart skulle det vara dags att sticka hål på den ballongen.

”Vi återkommer till den saken”, sa han. ”I vilket fall som helst så stack Sandstorm iväg som en pil. Tug rusade efter, men under de första femtio metrarna drog Sandstorm ifrån honom.”

”Det är klart”, sa Maddie omedelbart.

”Saken var att jag hela tiden visste att Tug skulle orka längre än Sandstorm. Våra spejarhästar är framavlade för uthållighet och jag såg till att det blev ett långdistanslopp. Under tävlingens andra halva började vi knappa in. Vi närmade oss långsamt och till sist red vi sida vid sida. Då var det knappt tre hundra meter kvar till mållinjen.”

Will blickade iväg i fjärran, och i sina tankar kunde han tydligt se den där ökentävlingen på nytt trots att så många år hade förflutit.

”Jag har aldrig sett Tug springa så fort. Men Sandstorm var en fantastisk häst. Han höll vårt tempo. Då och då drog vi ifrån med någon meter. Sedan var det hans tur att komma ikapp och rida förbi.”

Han tystnade och mindes.

Maddies ögon lyste av spänning. ”Vad hände sedan?”

”Snart fick Tug övertaget. Plötsligt ökade han farten drastiskt och lämnade den andra hästen bakom sig. Men Sandstorm tog igen det, och den här gången kunde jag känna hur Tug rörde sig långsammare när den andra hästen närmade sig.”

”Du drev honom för hårt”, sa hon och mindes hur hon hade gjort samma sak med Soldansare tre dagar innan. Sedan rynkade hon pannan. Tug var ju här med dem! Det måste ju betyda att Will hade vunnit kappridningen.

”Det trodde jag också. Men när Sandstorm såg hur Tug verkade vara nära att tröttna gav han allt han hade. Han drog ifrån oss på nytt. Han sprang som vinden.

Men sedan nådde han sin gräns. Tug återhämtade sig, ökade farten och rusade förbi. Jag hade ingen aning om att Tug kunde vara så snabb. Men vad som var ännu mer imponerande var att han hade fått den andra hästen att överanstränga sig genom att lura den. Han hade avsiktligen minskat farten för att Sandstorm skulle ge järnet.”

Will log brett mot sin häst och böjde sig lite fram för att klia den mellan öronen.

”Vi behöver hästar som är både uthålliga och snabba. Du kommer att få se att en spejarhäst kan vara otroligt snabb. Men den kan också traska på i ett lugnt men stadigt tempo i timme efter timme utan att vila.

Det är perfekt för oss. Vi färdas ensamma. Om vi råkar i knipa är det viktigt att våra hästar orkar mer än fiendens hästar — även om de byter häst. Vi har bara en häst, så vi måste kunna lita på den.

Våra hästar måste vara smarta och listiga. Och snabba. De ska kunna springa hela dagen utan uppehåll. Och det kan de. De är framavlade för det. Våra hästuppfödare har förfinat dessa egenskaper under flera generationer.”

”Och vart är vi på väg nu?” frågade hon. Hon anade vad svaret skulle bli, och det Will sa härnäst bekräftade hennes misstankar.

”Vi ska hälsa på unge Bob. Det är vår främste hästuppfödare. Han kommer att ha en spejarhäst klar åt dig.”

Unge Bob var en fascinerande figur. Han var kort och hjulbent. Många års sol, väder och vind hade gett hans hy en brunaktig ton. När han traskade ut ur sin stuga för att möta dem såg Maddie att han var nästan helt flintskallig, med bara enstaka vita hårstrån kvar på båda sidor av huvudet. När han log såg man att munnen i det rynkiga, fårade gamla ansiktet var så gott som helt tandlös. Hon hade ingen aning om hur gammal han kunde vara.

Det enda som var ungt med honom var ögonen. De var blå, klara och klipska. Han såg på Will och höjde handen i en hälsning när de red fram till stugan.

”God dag, spejare Will!”

”God dag, unge Bob”, svarade Will. ”Allt väl, hoppas jag.” Unge Bob nickade några gånger som om han funderade.

”Jodå. Jag ska inte klaga. Inte alls. Visst har jag lite värk och krämpor då och då, och ryggen smärtar till ibland…” Han brast i skratt. Det var ett högt och genomträngande läte, men Maddie tyckte att det passade den lille mannen. Han påminde om en tomte.

”Men nu beklagar jag mig, va?” Unge Bob vek sig dubbel av skratt, men slutade tvärt och vände sin förvånansvärt skarpa blick mot Maddie. Det var som om han mätte henne med blicken.

”Ingen flicka har någonsin blivit spejarlärling förut”, sa han.

Hon nickade. ”Jag vet.”

”Hur trivs du? Tycker du om det?”

Hon tvekade. Det var länge sedan hon ens hade funderat på den frågan. Hon hade varit alldeles för upptagen med att lära sig nya färdigheter och finslipa sin teknik med bågen och slungan för att tänka på om hon gillade det hela eller inte.

”Ja, det gör jag”, svarade hon efter en kort paus. Till sin överraskning insåg hon att hon verkligen menade det.

Unge Bob lade huvudet på sned och tittade närmare på henne. Leendet försvann. Han tycktes utvärdera henne — och godkänna henne.

”Bra, bra”, sa han. ”Du har fått en fantastisk möjlighet. Ta vara på den.”

”Det ska jag”, sa hon. Hon var medveten om att Will iakttog henne. Och det hon sa var sant. Hon tänkte verkligen ta vara på chansen hon hade fått. Än en gång förvånade hon sig själv.

Ett nytt leende lyste upp unge Bobs skrynkliga ansikte.

”Men man kan inte bli spejare utan en spejarhäst. Eller hur, spejare Will?”

”Jag har försökt förklara det för henne”, sa Will och nickade.

”Då är det bäst att jag hämtar en!” Unge Bob vände sig om och skyndade iväg till ett stort stall bakom stugan. Han rörde sig lite snett och skuttande över den dammiga marken.

När Maddie ansåg att mannen inte kunde höra dem, lutade hon sig fram i sadeln och talade lågt till Will. ”Varför kallar ni honom unge Bob? Han är ju uråldrig!”

Will höll upp handen för att tysta henne, men det var för sent. Unge Bob vände sig mot dem och storskrattade.

”För att gamle Bob är min pappa — och han är ännu mer uråldrig!”

Han vände sig om igen och fortsatte röra sig mot stallet på sitt märkliga, hoppande sätt. Han hade kommit fem meter till när han såg på henne över axeln.

”Det är förresten han som är döv. Inte jag!”

Maddie tittade på Will och slog ut lite hjälplöst med händerna, men han bara ryckte på axlarna.

Den krökte gestalten försvann in i stallet. Efter några sekunder hörde de en häst gnägga inne i den stora byggnaden. Tug svarade direkt. Soldansare spetsade öronen och såg sig omkring. Han kände sig märkbart osäker här. Tug verkade däremot stortrivas.

Unge Bob kom ut i förmiddagssolen med en häst bakom sig. Trots att Maddie var skeptisk till spejarnas hästar lutade hon sig intresserat framåt. Det här skulle trots allt bli hennes djur.

Hästen var kraftig och tunnformad, precis som Tug. Den hade korta ben, men lång man och svans, och den lurviga pälsen hade borstats så att den nästan glänste. Hennes hjärta hoppade över ett slag när hon såg att hästen var svartfläckig. Pälsen hade ett oregelbundet mönster i svart och vitt. Hon hade alltid älskat sådana hästar.

Unge Bob ledde fram hästen till dem. Tug gnäggade på nytt och gick fram och puffade lite på nykomlingen med mulen. Soldansare tog några nervösa steg bakåt.

”Det här är Bumper”, sa unge Bob.

”Bumper?” sa Maddie.

Hästuppfödaren skrattade sitt galna skratt och klappade belåtet hästen. ”En utmärkt häst. Som föl gillade han att puffa emot saker tills de välte, men han har kommit förbi den fasen nu.”

Det var som om den spräckliga hästen hade hört honom. Den stötte till honom med nosen så att han stapplade några steg bakåt.

”Nästan, i alla fall”, konstaterade han.

Maddie studerade hästen. Hon kunde se de kraftiga musklerna under den välborstade pälsen. Bumper tittade på henne och hon såg tecken på stor intelligens och empati i hans ögon. Hon kände sig omedelbart som det här djurets ägare — eller rättare sagt dess vän, tänkte hon.

”Vad tycker du?” frågade Will och såg uppmärksamt på sin lärling.

Maddie överraskade sig själv för tredje gången på tio minuter.

”Han är underbar”, sa hon lågt.

Kapitel tjugo

Kom ned nu så ska jag sadla honom åt dig”, sa unge Bob. ”Jag förmodar att du vill använda din egen sadel?”

Hon nickade och gled ned från Soldansare. En sadel var ett mycket personligt föremål. Hon hade vant sig vid den här och satt bekvämt i den.

”Ja, tack”, sa hon. Unge Bob började gå mot Soldansare, men Will höll upp handen.

”Vi kan låta Maddie sadla hästen själv”, sa han. ”Eftersom hon kommer att göra det i fortsättningen är det lika bra att hon vänjer sig vid det. Vi har inga stallpojkar vid stugan.”

Maddie hade inget emot att sadla och förbereda riddjuret. Hon hade flera års erfarenhet av att ta hand om hästar. Unge Bob hoppade bort till staketet och hämtade ett rep att binda Soldansare med medan Maddie lossade seldonen.

”Fin häst”, sa Bob och såg gillande på Soldansare. ”Snabba djur, arridierna. Och jämna i humöret också. Synd att han är valack!”

Maddie lade betslet över Bumpers huvud. Den lilla hästen sänkte faktiskt huvudet för att hjälpa henne. Hon stannade till och såg intresserat på unge Bob.

”Varför det?” frågade hon.

”Det hade inte varit dumt att få låna honom i ett år. Vi kunde ha nytta av honom i hästuppfödningen.”

”Är han inte lite för finlemmad för en spejarhäst?” frågade Will. Han hade under sitt liv som spejare kastat många ryttare ur sadeln genom att helt enkelt låta Tug störta rakt in i deras hästar. Den arridiska hästens ben verkade alldeles för sköra för sådant, tänkte han.

Bob kliade sig tankfullt på näsan. ”Kanske. Men han springer fort. Om vi korsade honom med en lite kraftigare häst skulle vi få ett djur med både snabbhet och kraft.”

Maddie hade lagt på betslet. Bumper öppnade och stängde munnen och tuggade tills bettet kändes bekvämt för honom. Maddie spände snabbt loss sadeln från Soldansare och bar över den till Bumper.

Den fläckiga hästen sköt fram huvudet för att syna sadeln. Hon kände hans varma andedräkt på händerna när han nosade och frustade lite. Hon kunde se näsborrarna utvidgas och dras ihop när han andades in och ut. Efter några sekunder sträckte han på sig igen och slängde lite med huvudet som om han ville ge sitt godkännande.

Hon lade ned sadeln och gick och hämtade sadelfilten från Soldansares rygg. Än en gång lät hon Bumper syna den för att han skulle godkänna den. Sedan lade hon den över djurets rygg och strök den så att den inte var skrynklig eller veckad någonstans. Hon böjde sig ned, grymtade lite av ansträngning och lyfte upp sadeln på djurets rygg.

Bumper vred på huvudet och såg nyfiket på henne. Hon log brett.

”Känns det bra?” frågade hon, och han ruskade några gånger på manen. Hon sträckte sig ned under djurets mage för att ta den hängande sadelgjorden. När hon hade fått tag i den tryckte hon upp sadelkåpan och stigbygeln en aning för att blotta spännet. När hon hade fört igenom sadelgjorden drog hon åt ett extra snäpp för att sadeln skulle sitta ordentligt. Hon reste sig upp och betraktade Bumper för att se om hästen tänkte andas ut — hon hade flera gånger lagt märke till Tugs knep när hon sett Will sadla sin häst de senaste veckorna. Men Bumper försökte inte lura henne. Hon klappade honom uppskattande på halsen och han gav henne en ny blick. Han nickade lite. Det var nästan som om han försökte säga henne något. Hon skakade på huvudet och slog undan tanken.

Hon drog ned kåpan och stigbygeln igen och såg på de två männen som betraktade henne. Det var något… förväntansfullt med hur de tittade på henne. Hon studerade deras ansikten. Hon anade att de visste något som inte hon visste.

”Innan du sitter upp…”, började unge Bob — men Will avbröt honom snabbt.

”Är det något du undrar?” frågade han. ”Något du behöver veta?”

De två männen utväxlade en blick. Hon lade huvudet på sned och log. Leendet var lite överlägset.

”Jag har ridit förut, vet du”, sa hon.

Will nickade. ”Jag vet.”

”Och den här hästen ser ganska lugn och foglig ut.”

Will pressade ihop läpparna och såg tankfull ut. ”Lugn… ja, det stämmer nog. Men jag vet inte om foglig är rätt ord.”

Hon log belåtet och såg på Bumper som stod helt orörlig, utan att trampa och skruva på sig som de flesta nysadlade hästar gjorde.

”Jag är rätt säker på att han är foglig”, sa hon självsäkert.

Will gjorde en svepande rörelse med höger hand. ”Ja, då är det väl bara att sätta i gång.”

Hon såg på unge Bob, som ryckte på axlarna. Maddie tog tyglarna i vänster hand och vred stigbygeln så att hon kunde placera vänster fot i den. Bumper vred än en gång lite på huvudet för att se på henne. Hon tyckte att även han hade något lite förväntansfullt i blicken. Hon skakade på huvudet. Hästar kunde inte se förväntansfulla ut.

Hon märke att Bumper stod blickstilla. För det mesta försökte hästar glida åt sidan när en ryttare satt upp. Hon nickade.

”Duktig pojke”, sa hon och svingade sig upp i sadeln.

Det var som om en storm brakade loss.

Bumper tycktes kasta sig upp i luften med alla fyra benen. Han sköt upp ryggen så att hon kom i obalans. Sedan landade han med en duns som fick hennes tänder att skallra innan han tryckte ned huvudet och häftigt snärtade uppåt med baken.

Maddie var en skicklig ryttare, men hon hade aldrig varit med om att en häst betett sig så här. Hon hade inte satt sig ordentligt än och kände hur hon kanade lite till höger.

Bumper exploderade igen och gjorde ett nytt vansinneshopp. Men den här gången gled han åt vänster. Maddie insåg att hon aldrig skulle hamna rätt i sadeln och lösgjorde vänster fot från stigbygeln. Det var uppenbart att hon skulle ramla av. Bumper började stegra på bakbenen. Hon böjde sig framåt för att kompensera, men insåg alltför sent att hästen lurades.

Han sänkte huvudet igen och slog upp med baken i luften som en hästkatapult.

Hon kände hur hon lämnade sadeln och flög uppåt och fram över hästen. Hon vred sig i luften och hoppades att hon på något sätt skulle landa på fötterna. Det var nära att hon klarade det men hon var för obalanserad för att lyckas helt, och hon kraschade ner i dammet på gårdsplanen. Kraften i fallet fick henne att tappa andan.

Hon låg raklång på marken och kippade efter andan. När hon öppnade ögonen insåg hon att Bumper hade kommit fram och nu tittade ned på henne med frågande blick. Han frustade lite och hon kände hans varma andedräkt i ansiktet. Det var nästan som om hästen ville kolla att hon var oskadd.

Hon rullade på sidan, reste sig på ett knä och blickade ut över stallbacken. Unge Bob och Will stod och såg menande på henne. Soldansare verkade ganska skärrad. Tug tycktes le tyst.

Maddie reste sig på darrande ben och blängde på dem.

”Ni visste att han skulle göra så”, sa hon anklagande.

Will funderade i några sekunder. Sedan nickade han.

”Ja, faktiskt”, sa han. Han väntade tills Maddie hade borstat av kläderna och fortsatte sedan. ”Du har ju uttalat dig lite… nedlåtande om våra hästar”, förklarade han. ”Jag tyckte att det kunde vara nyttigt för dig att se att de inte bara är lydiga, fogliga och pålitliga djur. Att de i själva verket har en väldig glöd.”

Hon masserade sin ömma rygg. ”Minst sagt”, sa hon. Hon blängde på Bumper, som kom fram och puffade till henne med pannan. Det fanns inga spår av elakhet eller upproriskhet i hans ögon. De var stora, mörka, klara och vänliga.

”Varför gjorde du så?” frågade hon.

”För att han har tränats till det”, förklarade unge Bob.

Hon såg klentroget på honom. ”Har du tränat honom för att kasta av mig när jag försöker sitta upp?” Hon förstod verkligen inte poängen med att ha en häst som betedde sig så.

Men unge Bob skakade på huvudet. ”Han har tränats för att kasta av alla som inte kan lösenordet.”

Hon rynkade pannan.

”Alla våra hästar har ett lösenord”, förklarade Will. ”Om man använder det får man sitta upp på hästen och rida utan problem. Om man däremot inte gör det så kommer den att bete sig som självaste Gorlog tills ryttaren flyger av. Vilket i det här fallet inte dröjde särskilt länge.”

”Gorlog?” muttrade hon. ”Vem är det?”

”En mycket användbar skandisk halvgud”, förklarade Will.

Maddie försökte fortfarande smälta det han nyss hade sagt. ”Spejarhästarna kan alltså speciella lösenord? Det har jag aldrig hört talas om.”

”Du har nog aldrig hört talas om någon som har stulit en spejarhäst heller”, sa unge Bob med ett muntert skratt.

”Det har räddat mig många gånger”, sa Will.

Maddie rynkade pannan och visste inte riktigt om hon vågade tro på vad de sa. Det lät väldigt långsökt. ”Jag måste alltså säga ett speciellt… lösenord… varje gång jag tänker sitta upp på hästen?”

Unge Bob skakade på huvudet. ”Bara första gången. Sedan minns han dig.”

”Jaha. Vad säger man, då?” Hon riktade frågan till Will, som pekade på unge Bob.

”Det varierar från häst till häst”, förklarade Will. ”Till Tug säger man ’Får jag lov’. Det skadar inte att du känner till det, eftersom det inte är omöjligt att du någon gång behöver rida på honom.”

Maddie såg på unge Bob. Hon visste fortfarande inte riktigt om hon trodde på detta. Hon undrade om Bumper än en gång skulle kasta av henne så att hon tappade andan.

”Nå?” frågade hon.

Unge Bob lade pannan i djupa veck innan han till sist svarade. ”Till Bumper säger man ’Var rädd om mig’.”

Hon stirrade klentroget på honom. ”Var rädd om mig?”

”Säg det inte till oss — säg det till hästen!” sa Will och Bob i kör. De lät lite triumferande.

”Man viskar det i hästens öra innan man sitter upp”, förklarade Will. Nu mindes hon att Bumper faktiskt hade vänt sig mot henne som om han väntat på något. Kanske talade de två männen sanning trots allt.

Hon gick fram till den spräckliga lilla hästen på nytt och lade tyglarna i kors över sadelknappen. Hon väntade i några sekunder och sedan vände Bumper återigen huvudet mot henne. Hon ställde sig på tå och viskade i hans öra:

”Var rädd om mig.”

Bumper nickade belåtet. Sedan satte hon vänster fot i stigbygeln och svingade sig upp i sadeln innan han hann ändra sig.

Hon befarade det värsta och väntade spänt. Det gick fem sekunder. Sedan tio. Bumper stod lika orörlig som en trähäst. Till sist insåg hon att Will och Bob faktiskt hade talat sanning.

Hon lovade sig själv att en dag ge igen för det här.

”Rid lite”, sa unge Bob. ”Så att du lär känna honom.”

Hon nuddade Bumper med hälarna och den lilla hästen vaknade omedelbart till liv. De skrittade runt lite i inhägnaden och hon förundrades över hästens lätta, studsande steg. Hon hade alltid tyckt att de små spejarhästarna verkat så tunga och klumpiga. Men nu när hon själv satt på en insåg hon hur fel hon hade haft.

Bumper rörde sig mjukt och ivrigt. Hon behövde bara dra lätt i tyglarna eller öka trycket med knäna en aning för att han skulle svara.

”Pressa med vänster knä”, ropade Will. Det gjorde hon — men bara lätt, för hon hade börjat lära sig hur Bumper reagerade.

Hästen dansade omedelbart åt sidan. När hon tryckte på med höger knä tog han några steg i andra riktningen. När hon sedan använde båda knäna fortsatte han rakt fram.

Vad hon hade sett — eller trodde sig ha sett — och vad hon nu var med om var två helt olika saker. När hon red runt gårdsplanen gick unge Bob förbi henne och öppnade grinden mot vägen som ledde till de öppna fälten utanför.

”Prova att galoppera”, sa han.

Hon red genom grinden och förde hälarna till hästens sidor samtidigt som hon lättade spänningen i tyglarna.

Hästen reagerade direkt. Bumper for iväg som en pil från en båge med sådan fart att hon nästan lämnades kvar. Men han kände hur hon tillfälligt kom i obalans och saktade in lite så att hon kunde sätta sig tillrätta. Sedan skyndade han vidare med framsträckt hals. Han tog stora, hoppande steg.

Han var otroligt snabb. Hon hade aldrig ridit så här fort i hela sitt liv.

Det trodde du inte, va?

”Nej”, sa hon. Hon insåg till sin förvåning att hon pratade med sin häst. Vad som var ännu mer förvånande var att det hade känts som om hästen pratat med henne.

Will och unge Bob stod kvar på paddocken och såg hästen och ryttaren försvinna längre och längre bort.

”Den där har du lyckats bra med, Bob”, sa Will.

Bob skuggade ögonen med handen i det klara solskenet. ”Hon är en duktig ryttare. Sitter balanserat i sadeln och har mjukt, fint handlag. Det ser man inte minst på arridierns mun.”

De var tysta en stund och tittade på hästen och ryttaren. De kunde höra det svaga smattret av Bumpers hovar mot gräset.

”Är Bellerofon här, förresten?” frågade Will med en låtsad nonchalans som unge Bob inte lät sig luras av. Han brast ut i ett högt, muntert skratt.

”Jag undrade när du skulle fråga! Han står i stallet.”

Kapitel tjugoett

Maddie ägnade ytterligare två timmar åt att lära känna sin nya häst. Bob lärde henne några av de viktigaste orden spejarhästarna hade tränats att reagera på. Han visade bland annat hur hon kunde byta gångart och få hästen att trycka fötterna hårdare mot marken så att en eventuell förföljare inte skulle se på spåren att spejaren lämnat hästen. Hästen kunde också många rörelser som skulle vara användbara i en strid — den kunde kliva åt sidan, backa, stegra sig, göra ett slags piruett, sparka ut mot en fiende med framhovarna och sparka ut med båda bakbenen.

Alla spejarhästar var tränade i dessa grundläggande rörelser — och många fler. Maddie njöt av Bumpers ögonblickliga svar när hon gav signalerna med händer, knän och fötter som unge Bob hade lärt henne. Det var nästan som om hon bara behövde tänka på vad hon ville. Bumper lydde innan hon ens tänkt färdigt tanken.

Hon fortsatte att förvånas över hans lätta steg. Hon fascinerades gång på gång över hur snabbt han rörde sig, hur raskt han bytte riktning och hur han kunde accelerera från stillastående läge till full galopp på bara några sekunder.

Soldansare var utan tvekan en mycket fin häst. Men Bumper kändes som en förlängning av henne själv. Han visste precis vad hon ville och han utförde det snabbt och smidigt.

Maddie red genom fält och skogar tillsammans med Bob, som följt med på en pensionerad spejarhäst. När Bob ansåg att hon hade lärt sig tillräckligt för i dag red de tillbaka i stadig kort galopp tills de var ungefär en halv kilometer från sitt mål. På Bobs signal satte Maddie sedan av i full galopp så att manteln och håret böljade i vinden efter henne.

Jag måste klippa mig, tänkte hon innan hon hänrycktes fullständigt av Bumpers fantastiska hastighet, kraft och säkerhet.

Hon saktade ned när de närmade sig stugan. Till sin förvåning såg hon att Tug stod på paddocken medan Will red omkring barbacka över det angränsande fältet på en gammal grå häst. När han såg henne vinkade han och red fram till henne. Bumper gnäggade till hälsning och den gamla grå hästen svarade. När de kom närmare såg hon att hästen var vithårig runt mulen. Samtidigt var det något med den som kändes vagt bekant.

”Vem är det här?” frågade hon när hon höll in hästen bredvid Will. Han lutade sig leende framåt och drog fingrarna genom hästens lurviga man.

”En gammal vän”, förklarade han. ”Han heter Bellerofon. Jag brukar ta tillfället i akt och hälsa på honom varje gång jag kommer hit. Nu hade jag inte sett honom på länge. Vi har faktiskt inte träffats sedan…”

Hans ord försvann och hans leende bleknade. Maddie förstod mycket väl vad han hade varit på väg att säga: sedan Alyss dog. Hon gjorde sitt bästa för att fortsätta samtalet.

”Han ser på något sätt… bekant ut”, sa hon.

Will nickade och pekade på Tug, som stod längre bort.

”Han ser ut som Tug”, sa han. Hon nickade och insåg likheterna nu när han påpekade dem. Hästen var äldre och det grå håret runt nosen hade vitnat. Men kroppen var i stort sett identisk. Och han stod på exakt samma sätt, med huvudet lite på sned när han lyssnade, precis som hon hade sett Tug göra.

”Det var min första spejarhäst”, förklarade Will. ”Min första häst överhuvudtaget, faktiskt. Jag hade ingen rik mamma och pappa — och ingen fin arridisk häst att rida på.”

Kommentaren var ett litet experiment. Will ville se om hon blev arg när han nämnde hennes föräldrar och mindes att de hade fråntagit henne alla privilegier. Han blev mycket belåten när hon log tillbaka.

Intressant, tänkte han. Hon kanske menar det hon sa till unge Bob. Hon kanske börjar gilla allt det här.

”Hur länge sedan var det?” frågade Maddie.

Will skakade på huvudet. ”Jag vågar knappt tänka på det. Men jag minns att jag tyckte precis lika mycket om honom som du verkar tycka om Bumper här.”

Bumper frustade och ruskade lite på manen när han hörde sitt namn. Maddie klappade honom på nacken.

”Han är fantastisk”, sa hon. ”Man tror knappt sina ögon.”

”Jag kan tänka mig det”, sa Will gravallvarligt.

Unge Bob red långsamt fram till dem. Hans ansikte sprack upp i det välbekanta leendet när han såg att Will red på Bellerofon.

”Hur är han?” frågade han.

Will blickade ned på hästen och studerade det bleknade hemska ärret på dess högra skuldra.

”Som om vi aldrig hade skilts åt”, konstaterade han.

Unge Bob skrattade. Han hade tillbringat hela livet tillsammans med spejarna och deras hästar och han gillade alltid när de återförenades. ”Visst är han fortfarande snabb?”

Will skakade på huvudet. ”Jag ville inte driva honom för hårt”, sa han. ”Jag vill inte att han stukar foten eller skadar musklerna eller något.”

”Inte han, inte”, sa hästuppfödaren. ”Han kan fortfarande springa som tusan. Han skulle visa de här yngre hästarna var skåpet ska stå.”

Både Bumper och Tug höjde sina huvuden och frustade och stampade lite till protest. Bellerofon såg på dem och gnäggade lite, och Maddie tyckte det lät som om han skrockade lite.

De borstade och vattnade hästarna och åt sedan lunch med unge Bob. Will hade tagit med sig nybakat frasigt bröd och stark ost och några tjocka skivor skinka. Bob hade färsk sallad och rädisor från sitt lilla grönsaksland. Bob och Will drack kaffe som de hade sötat med honung. Maddie drack mjölk, precis som alltid.

Unge Bob såg på henne och skakade på huvudet.

”Jag vet inte om jag någonsin har hört talas om en spejare som inte dricker kaffe”, sa han tveksamt.

Will ryckte på axlarna. Han hade börjat vänja sig vid tanken på att Maddie vägrade dricka den traditionella spejardrycken.

”Tiderna förändras, Bob”, sa han. ”Det är nog bara att anpassa sig.”

”Inte jag. Tradition är tradition. För mig är det en tillräcklig förändring att du har en flicka som lärling. Att hon dessutom inte dricker kaffe… det är för mycket på en gång!”

”Ursäkta mig”, sa Maddie. ”Måste ni prata om mig och vad jag dricker medan jag sitter här?”

De två männen såg på henne i några sekunder och utväxlade sedan en blick.

”Ja”, sa de i kör.

Maddie himlade med ögonen och sträckte sig efter sitt mjölkglas. Hon tog en stor klunk av den färska, svala vätskan.

”Du förstår inte vad du går miste om”, sa hon till Will.

”Jag vet inte om jag vill förstå”, sa han.

När de var färdiga dukade Will och Maddie av bordet och diskade av alla tallrikar och knivar. Unge Bob ursäktade sig och gick ut. Han hade blivit lite tyst mot slutet av måltiden, och Maddie såg frågande på Will.

”Han säger adjö till Bumper”, förklarade han. ”Bob blir väldigt fäst vid sina hästar. Ibland misstänker jag att han anser att han bara lånar ut dem till oss. Vilket kanske på ett sätt stämmer.”

Hon gick fram till fönstret och tittade ut. Den lille hjulbente mannen stod bredvid Bumper så att hans huvud nästan vidrörde hästens. Hon såg hur han rörde på läpparna, men hon kunde inte höra vad han sa. Hon började rent instinktivt gå mot dörren, men Will hejdade henne.

”Låt dem vara”, sa han. ”Det skulle vara genant för dem båda om de såg dig titta.”

Hon nickade, insåg att han hade rätt och gick tillbaka till köksbordet. Will hade diskat tallrikarna och hon torkade dem med en liten handduk innan hon ställde undan dem. Efter några minuter kom Bob tillbaka in i stugan och log mot dem.

”Jag gav bara några sista instruktioner till grabben”, sa han. ”Jag vill inte att han kastar av dig igen — så länge du inte har gjort dig förtjänt av det, vill säga.”

De tog farväl av unge Bob och gick ut till sina hästar. Sedan satt de upp och red iväg. Maddie ledde Soldansare i ett lätt rep. Den arridiska hästen verkade inte ha något emot att traska efter dem. Han tycktes inte vara det minsta svartsjuk på den lilla svartvita lurviga hästen som Maddie red på. Men Soldansare och Maddie hade aldrig haft den sortens förhållande som redan började formas mellan henne och Bumper. Hon småpratade muntert medan de red och skröt om hästens utmärkta egenskaper.

Will svarade mestadels med enstaviga grymtningar, men hon brydde sig inte om hans bristande entusiasm över hennes häst och allt den kunde göra.

”Han rör sig så lätt och mjukt!” utbrast hon. ”Man tror knappt att hovarna nuddar marken när man galopperar! Och snabb är han också. Jag har aldrig sett en häst springa så fort som han. Han är helt fantastisk! En gång kom vi fram till ett dike som jag inte ens hade sett — men han bara stålsatte sig och hoppade rakt över det! Alltså, allvarligt talat — det var precis som om han flög! Ena sekunden galopperade vi och i nästa bara vi susade rakt över diket.”

Tug vred lite på huvudet och såg på Will. Will ryckte på axlarna. Tug släppte väder, men Maddie verkade inte märka det. Hon förstod i alla fall inte att ljudet var menat som ett inlägg i samtalet.

”Och sedan visade Bob hur jag kan få honom att trampa hårdare så att en förföljare inte ska se att jag har suttit av. Visste du att de kan göra så?”

”Jag hörde någon nämna det en gång”, sa Will torrt. Han anade att Tug tänkte göra ett nytt otrevligt ljud och petade till honom för att hejda honom.

”Det kan de”, sa Maddie. ”Och han visade en massa andra små knep också. Bumper är verkligen enastående!”

Den bästa hästen genom tiderna.

Will pressade åt mjukt med låren för att visa Tug att han hörde honom. Maddie skulle nog tycka att det var konstigt om han började prata med sin häst. Den tanken fick frågan hon ställde härnäst att verka ännu mer anmärkningsvärd.

”Will”, började hon. ”Får jag fråga en sak?”

”Det gjorde du ju precis”, svarade han. En nostalgisk känsla fyllde honom. Hur många gånger hade inte han och Halt haft samma diskussion? Han märkte till sin glädje att Maddie blev lika förbryllad över svaret som han själv en gång hade blivit.

”Va? Ja… jo. Ja, det kanske jag gjorde. Får jag fråga en sak till…” Hon avbröt sig när hon insåg att Will skulle svara på samma sätt igen. ”Om du inte har något emot det tänker jag ställa en fråga”, sa hon till sist.

Will nickade. ”Det går bra.”

”Jo, det är det att… det här kanske låter dumt…”

”Inte omöjligt.”

Hon blängde på honom. Hon ville förtvivlat ställa sin fråga, men ville inte verka korkad. Will gjorde tecken åt henne att fortsätta, och hon drog djupt efter andan.

”Jag menar… har du någonsin haft känslan av att din häst pratar med dig?”

Will satte sig käpprak i sadeln. Kommunikationen mellan honom och Tug var en sak han aldrig hade diskuterat med någon. Han hade länge misstänkt att Halt och Abelard hade ett liknande band. Maddie kände tydligen redan av det med Bumper.

Vi gjorde nog rätt som valde henne till kåren, tänkte han. ”En häst?” sa han högt. ”En pratande häst? Menar du allvar?”

Maddie blev väldigt röd i ansiktet och tittade skyndsamt bort.

”Ja, nej… Det var bara en knäpp känsla jag hade. Glöm att jag sa något!”

Han nickade. Men han glömde det inte. Det hon hade sagt stannade i hans tankar till sent på kvällen.

Kapitel tjugotvå

Maddies träning fortsatte, men nu hade ett nytt element tillkommit på schemat. Utöver de andra lektionerna red hon nu varje dag på Bumper så att det redan starka bandet mellan henne och hästen stärktes ytterligare. En djup förståelse rådde snart mellan dem.

Precis som hon redan hade märkt började Bumper bli som en förlängning av henne själv. Han svarade på minsta signal och förstod omedelbart vad hon förväntade sig av honom. Hon lärde sig dessutom att tolka alla djurets signaler — varningar för eventuella faror och signaler som betydde att en okänd person eller ett farligt djur var i närheten.

Hon fick också bygga upp sin kondition genom att springa långa sträckor över landsbygden eller följa en hinderbana som Will gjort i ordning. Han varvade den träningen med grundläggande stridsträning. Han lärde henne att slå med nedre delen av handflatan i stället för med knytnäven. ”Då slipper du bryta fingrarna”, sa han. Han visade också hur hon kunde dra nytta av sin kroppsvikt och hastighet i en rad enkla men effektiva rörelser.

Hon fick även lektioner i att spåra och gömma sig. Will och Maddie red genom hela Redmont på jakt efter djurspår som de sedan identifierade. De följde efter lyckligt ovetande resenärer som aldrig upptäckte dem. Ibland fick Maddie stå insvept i manteln vid vägkanten medan människor passerade bara några meter bort utan att märka henne.

”Lita på manteln”, sa Will vid flera tillfällen. ”Och rör dig inte. Inte ens om du tror att någon har sett dig.”

Dagarna var fullspäckade och om kvällarna var hon för utmattad för att göra något annat än att lägga sig ned och sova djupt till nästa morgon.

Hon begav sig fortfarande till Wensley varje morgon för att hämta nybakat bröd och mjölk. Men numera red hon snarare än gick.

Will hade förbjudit henne att rida på Soldansare till byn. ”Han är alldeles för exotisk för våra trakter”, sa han kryptiskt. Men nu när hon hade Bumper hävde han förbudet. ”En spejare ska ha med sig sin häst”, förklarade han.

Maddie var inte riktigt säker på vad det var för skillnad, men hon älskade att rida på Bumper. Hon brukade klappa honom, prata med honom och njuta av hans sällskap i största allmänhet under deras morgonutflykter. Till och med något så vardagligt som att hämta bröd och mjölk blev roligt när Bumper var med. Det kanske var det Will visste.

Byborna började snart vänja sig vid åsynen av den lilla mantelklädda gestalten med pilbåge över sadeln som kom ridande varje morgon på sin lurviga svartvita häst. Maddie kände sig först förvånad och sedan lite smickrad när hon förstod att hon hade blivit något av en kändis bland byns tonåringar. Som spejare var hon en mystisk och spännande figur — och det hela blev ännu intressantare av att hon var den första flickan någonsin som tränats till spejare.

Det fanns ungefär ett halvdussin pojkar och flickor i hennes egen ålder i byn. De betraktade henne med förundran och stor respekt — och viss avundsjuka. Deras egna liv var inrutade och följde alltid samma rutiner. Livet i en liten by som Wensley var inte särskilt spännande, men den nya flickan var spejarlärling. Hon hade en pilbåge och de visste att hon kunde använda den. Vid några tillfällen hade de smugit genom skogen för att titta på medan hon övade.

De började ropa till Maddie och hälsa på henne varje gång hon red genom byn. Då och då höll hon in Bumper för att prata lite med dem. Ungdomarna, i synnerhet de unga flickorna, såg upp till henne och betraktade henne som en hjälte och Maddie njöt av det. Det var mänskligt. Att vara en respekterad figur var roligt och tillfredsställande, men hon hade lärt sig att inte låta det stiga henne åt huvudet.

Naturligtvis hade hon haft en stor skara beundrare och bekanta vid Araluens kungliga slott. Men hon hade förstått att de flesta av dem var mer imponerade av hennes titel och status än hennes personliga förmåga. Vid slottet var hon prinsessa och det var egentligen det enda skälet till att folk tävlade om hennes uppmärksamhet. Ingen av dem hade någon djupare önskan att bli vän med henne.

Här var det annorlunda. Utöver en liten grupp personer — Jenny, baron Arald, lady Sandra, Halt och lady Pauline — kände ingen till Maddies riktiga identitet. Will tyckte att det var bäst att inte avslöja att hon var dotter till Cassandra och Horace.

Maddie trivdes alltså med den beundran och vänskap de unga människorna i Wensley visade henne. Så fort hennes fullmatade schema tillät det red hon till byn för att umgås med dem. Hon tränade några av pojkarna i bågskytte och fiskade med dem i floden. Det hände att de lekte kurragömma, men Maddie vann så ofta att de andra snart förbjöd henne att använda manteln.

Will följde aktiviteterna noga och med viss oro. ”Bli inte för god vän med dem”, varnade han. ”Spejare måste hålla visst avstånd till vanliga människor. Det är en fördel om de inte riktigt förstår allt om oss. Det är viktigt att bevara mystiken.”

Men han tyckte samtidigt att det var nyttigt för henne att lära sig relatera till vanligt folk — och inte bara de dryga ädlingarna som rörde sig i kungliga slottet. Will konstaterade belåtet att hon inte längre verkade högdragen eller överlägsen. Hon gillade att bli respekterad för sina förmågor, men han såg inget större fel med det.

”Det är bättre att vinna respekt för att man kan något än för att man råkar ha rätt föräldrar”, sa han till Jenny vid ett tillfälle. Hans vän såg på honom och lade märke till hur han följde Maddie med blicken medan hon skrattade och skämtade med några av traktens tonåringar.

Smärtan efter Alyss död syntes fortfarande i hans ansikte, men spåren hade mjuknat en aning och Will verkade inte längre fullt så bister som han hade varit. Ibland tycktes han nästan vara nära ett leende. Han betraktade sin guddotter med mycket varm blick, men skyndade sig att dölja den när Jenny tittade på honom.

Det här gör honom gott, tänkte Jenny och log för sig själv. Hon hade för länge sedan förlåtit Maddie för hennes klumpiga kommentar. Efter ungefär en vecka hade flickan kommit till Jennys stuga med en blombukett i handen och ett mycket ångerfullt ansikte. Hon hade bett om ursäkt. Jenny var en varmhjärtad, förlåtande person och hade omedelbart godtagit ursäkten. De hade blivit vänner och Jenny var alltid beredd att lyssna på Maddie när hon beklagade sig över vilken talanglös bågskytt hon var — vilket Jenny visste var en grovt felaktig beskrivning av hennes förmåga.

”Jag har alltid användning för färskt vilt”, förklarade hon för Maddie. ”Du kan ha det i åtanke om du behöver öva ute i skogen.”

Under veckorna som följde hade hon fått en stadig ström av kaniner, harar och vilda fåglar som Maddie antingen skjutit med bågen eller fällt med sin slunga. Det var uppenbart att Maddie, som var van vid att andra ständigt dansade efter hennes pipa, njöt av att för omväxlings skull få göra något för vanliga människor.

Och Jenny var mer än nöjd med att vara en sådan vanlig människa så länge hennes förråd fylldes på så tillförlitligt.

Det var fredag morgon. Maddie satt i sadeln och var på väg tillbaka från mjölkbonden längst bort i byn. En säck varma limpor hängde från sadeln och doften av nybakat bröd påminde hennes mage om att hon inte hade ätit frukost än. Två av byns tonåringar vinkade till henne och hon höll in Bumper och hälsade på dem när de kom fram.

”God morgon, Gordon. God morgon, Lucy.” Det här var två av hennes favoriter. Lucy var dotter till fröken Buttersby, sömmerskan i Wensley. Hon var gänglig och fräknig och något av en pojkflicka. Gordon hade mörkt hår och luriga blå ögon. Han var lite illmarig till sättet, men Maddie visste att han aldrig skulle göra någon illa.

Nu såg han sig omkring för att försäkra sig om att ingen lyssnade. Sedan sänkte han rösten.

”Vad ska du göra i morgon?”

Hon rynkade pannan och funderade. ”Inget”, svarade hon. Hon skulle ha en ledig lördag för första gången på flera veckor. Will skulle rida till slottet för att äta middag med Halt, Pauline, baron Arald och lady Sandra. ”Hur så?”

Lucy småskrattade. ”Vi ska ha fest”, sa hon med konspiratoriskt tonfall.

Maddie lade huvudet på sned. Att de skulle ha fest förklarade inte varför de sänkte rösterna och såg sig omkring på det där viset. Det måste vara något mer.

”Jaha… bara en fest, alltså?” frågade hon.

Lucy fnittrade och Gordon log brett. Han hade ett väldigt tilltalande leende, tänkte Maddie. Det var liksom fullt av jäkelskap.

”En… en speciell fest”, förklarade han. ”Bakom stallet vid gästgiveriet. Lucy ska ta med sig pajer och lammspett. Och så ska vi baka potatis i elden.”

Lucy arbetade som tjänsteflicka på Jennys värdshus. Då och då belönade Jenny henne med extra fin mat från menyn. Och ibland belönade Lucy sig själv. Maddie förmodade att det var så det låg till den här gången. Det kunde förklara hennes och Gordons beteende.

”Och Martin har fått tag på ett helt fat!” utbrast Lucy. Hon kunde inte längre behärska sig, utan fnissade så att hon var nära att explodera.

”Ett fat?” sa Maddie. Hon började ana vad Lucy pratade om. ”Ett fat med vad då?”

”Vin!” sa Gordon triumferande. ”Och bra vin är det också! Kommer du?”

Maddie tvekade. Hon misstänkte att hon inte borde tacka ja. Men hon hade arbetat hårt i flera veckor och haft väldigt få avbrott och lediga stunder. Hon visste inte riktigt om hon gillade vin eller inte. Men hon uppskattade äventyr och var fortfarande något av en rebell. Hon förtjänade en chans att slappna av, tänkte hon. Och ingen skulle få veta något.

”Varför inte?” sa hon.

Kapitel tjugotre

Jag kommer inte hem så sent”, sa Will och stannade till i dörren. ”Halt och Pauline är inte längre några nattugglor.”

Maddie blickade upp från sin mat. Will kände sig lite skyldig när han tänkte på att han snart skulle bjudas på en måltid tillagad i mäster Chubbs kök i slottet. Maddie hade lärt sig mycket, men hennes matlagningsfärdigheter lämnade fortfarande en del att önska. Will hade därför beställt lite mat till henne från Jennys värdshus.

Hon stoppade ännu en tugga av den utsökt kryddade köttgrytan i munnen och nickade.

”Jag sover säkert ändå vid det laget”, sa hon. ”Jag ser fram emot att lägga mig tidigt.”

Dagen hade varit slitsam. De hade ridit långt och övat på att smyga och spåra utöver de vanliga lektionerna med pilbåge, kniv och slunga. Hon låtsades gäspa.

Will tog ned sin mantel från hängaren innanför dörren och slängde den över axlarna.

”Sobel är i alla fall här om du behöver henne”, sa han. ”Håll dörren reglad från insidan.”

Maddie nickade. Det fanns en dold mekanism som kunde användas för att låsa upp dörren utifrån, men en vanlig besökare eller inkräktare skulle inte känna till den. Hon viftade lite avfärdande med handen när hon märkte hur ogärna Will ville lämna henne ensam.

”Du kan känna dig helt lugn”, sa hon. ”Jag klarar mig.”

Han fattade sitt beslut. ”Bra”, sa han och gick ut.

Maddie hörde hans lätta fotsteg på verandan när han gick runt stugan till hästarna. Tug hälsade med en låg gnäggning. Några minuter senare hörde hon den lilla hästens hovar när Will red förbi stugan och ut på stigen mot Redmonts slott. Så snart ljudet hade försvunnit och hon var säker på att Will var långt borta övergav hon sin låtsade trötthet och började röra sig med större iver. Hon reste sig upp, tog med sig den halvätna skålen med gryta till köksbänken och skrapade ut resterna i sophinken. Hon såg fram emot pajerna och lammspetten Lucy hade utlovat. Grytan hade varit välsmakande, men hon ville gärna vara lite hungrig när hon träffade sina vänner.

Hon blickade ned i soporna och konstaterade att köttgrytan fortfarande var för synlig. Den låg längst upp, och det var uppenbart att hon hade ätit väldigt lite av den. Hon tog sleven från kärlet med resten av köttgrytan och rörde runt lite tills maten hon hade slängt inte längre var lika synlig.

Hon tog sedan ett kliv tillbaka och nickade belåtet åt sitt verk. Hon skyndade in i sitt rum, tog upp byltet med lägerutrustning och rullade ihop det. Hon tryckte ned det i sängen och lade täcket ovanpå. Sedan lade hon huvudet på sned och betraktade sängen. Alltihop såg lite för stelt och regelbundet ut. Hon drog tillbaka täcket, böjde byltet lite på mitten och rullade sedan ihop sin reservjacka och lade den nedanför byltet så att det skulle se ut som om en person med böjda knän låg i sängen. Det här var betydligt mer realistiskt. Hon drog täcket högt upp på kudden för att dölja att det faktiskt inte låg något huvud där. Om Will tittade in när han kom hem skulle han bara kasta en snabb blick, tänkte hon. Det skulle duga bra med byltet och den hoprullade jackan.

Hon blåste ut lyktan i sitt rum och skyndade sig till ytterdörren. Att slänga manteln över axlarna innan hon gick ut hade blivit något hon gjorde reflexmässigt. Dörrens enkla regel klickade på plats bakom henne. Hon vände sig mot stallet utan att tänka, men hejdade sig. Will red på Tug, vilket innebar att han skulle ställa tillbaka sin häst i stallet när han kom hem. Om Bumper inte var där skulle det vara ett solklart tecken på att hon inte var hemma. Hon vände sig om. Bumper, som märkt att hon hade närmat sig, gnäggade besviket när hon vände om.

”Förlåt, min vän”, sa hon lågt. ”Du kan inte följa med i kväll.”

Sobel låg med huvudet på tassarna längst ut på verandan. Hunden började resa sig förväntansfullt, men Maddie gjorde tecken åt henne att ligga kvar.

”Inte du heller”, sa hon. ”Ligg kvar.” Sobel lade sig ned på nytt. Hon kanade med tassarna och föll de sista centimetrarna samtidigt som hon stönade lågt.

Maddie såg sig omkring en sista gång. Lyktan bredvid dörren lyste svagt, precis som Will brukade lämna den på kvällarna. På det viset spreds precis tillräckligt mycket ljus — om det skulle dyka upp en oväntad besökare. Hon vände sig om och skyndade längs den mörka stigen mellan träden mot Wensley.

Hon höll sig i skuggorna bredvid huvudgatan när hon närmade sig. Jennys värdshus var en av de första byggnaderna längs gatan. Det lyste klart i fönstren och hon hörde ett högt sorl av röster inifrån. Värdshuset var en av byns mest populära platser och på lördagskvällar brukade många komma dit från landsbygden runt byn. Maddie höll sig långt från värdshuset och svepte manteln omkring sig när hon gick genom skuggorna.

Lita på manteln, brukade Will säga. Hon visste förstås inte riktigt om det rådet var tänkt att hjälpa henne på den typ av äventyr hon var ute på nu.

Såvitt hon kunde se hade ingen lagt märke till henne. Det var inte särskilt förvånande. Värdshusets gäster var fullt upptagna av sin mat och sina samtal. Dessutom satt de i ett starkt upplyst rum. Det var högst osannolikt att någon märkte den suddiga skepnaden som gled genom skuggorna på andra sidan gatan.

När hon närmade sig gästgiveriet dog sorlet av röster ut och ersattes av ett nytt ljud. En kringresande trubadur hade kommit till gästgiveriet och höll på att spela för folk som gått dit den här kvällen. Hon hörde hur musiken tystnade och följdes av applåder. Hennes vänner hade valt en bra kväll för sin fest, tänkte hon. Det var så mycket annat som pågick i byn att ingen skulle märka dem.

När hon blickade mot stallet bakom gästgiveriet kunde hon se det svaga skenet av en liten eld återspeglas i väggarna. Hon skyndade sig till gårdsplanen utanför stallet. Lucy, Gordon och en annan vän, Martin, satt runt en liten eld längst bort på en undanskymd plats som inte gick att se från gatan. Om hon inte känt till den hemliga festen skulle hon aldrig ha sett de svaga reflektionerna på väggarna.

Doften av grillat lamm gick inte att ta miste på. Hennes vänner hälsade glatt på henne när hon närmade sig.

”Du är sen”, sa Martin muntert.

Hon ryckte ursäktande på axlarna. ”Jag var tvungen att vänta tills Will hade gått. Det tog en evighet!”

”Du har lite att ta igen”, sa Gordon. Han tog två knastrande lammspett från elden, lade dem på en trätallrik och räckte den till Lucy. Lucy lade en bit viltpaj på tallriken innan hon överlämnade den. Maddie satte sig med benen i kors vid elden och tog emot tallriken. Lammet doftade utsökt och hon kände hur det vattnades i munnen. Hon bet försiktigt i köttet eftersom hon visste att det skulle vara varmt.

”Mmmm! Det smakar underbart, Lucy!” sa hon gillande. Komplimangen fick hennes vän att stråla av belåtenhet.

”De låg i marinad i nästan åtta timmar”, sa hon. ”De är fina och möra.”

”Här”, sa Martin och räckte över en trämugg. ”Det här är perfekt att skölja ned det med!”

Maddie tog emot muggen. Hennes hjärta slog lite fortare när hon luktade på innehållet. Hon kunde tacka nej och då skulle ingen skada vara skedd. Att smyga iväg för att träffa vänner var en småsak. Men att dricka vin var värre. Om hon gjorde det skulle hon gå över någon sorts gräns och förmodligen hamna i onåd.

Gordon såg hur hon tvekade. ”Han kommer inte att märka något”, sa han och log utmanande.

Hon fattade sitt beslut snabbt och tog en stor klunk vin. Det hade en tung, lite sur smak.

”Mmm, vilket gott vin”, sa hon och gjorde sitt bästa för att verka sofistikerad och insatt. Egentligen hade hon ingen som helst aning om huruvida vinet var gott eller inte. Hon hade druckit vin förut, under offentliga tillställningar på slottet när man skålat för någon. Men det vinet hade varit utspätt och inte alls smakat som det här.

”Jag skaffar bara fram bra vin”, sa Martin och nickade glatt. Han visste inte heller vad han pratade om. Faktum var att vinet var ganska dåligt. Men precis som Maddie ville han verka som om han knappt gjorde något annat än drack vin och var mycket kunnig på området. ”Varsågod”, sa han. ”Påfyllning.”

Han fyllde på ett krus från ett litet vinfat och lutade sig sedan fram för att hälla upp lite mer i Maddies mugg. Han blinkade åt henne med ena ögat.

”Botten upp”, sa han och för ett ögonblick kände hon sig förvirrad och undrade vad hon skulle göra. Sedan insåg hon att han pratade om muggen. Hon lyfte den och tog några stora klunkar. Smaken kändes inte längre lika sur, men hon kunde inte påstå att den var särskilt njutbar.

Även Lucy och Gordon drack djupt ur sina muggar. Maddie åt lite mer lamm och tog en stor tugga av pajen. Bottnen var spröd och delikat, och den kryddiga fyllningen tycktes explodera i smaker på tungan. Hon undrade om vin fick mat att smaka bättre. Det kanske var därför folk stod ut med den sura smaken.

Senare på kvällen märkte hon även att vinet hade andra egenskaper. Det tycktes förbättra hennes förmåga att prata och säga roliga saker. Hon skrattade gott åt Gordons syrligheter och gav igen med samma mynt.

Jag har aldrig någonsin varit så här rolig, tänkte hon. Hon hade precis sagt något om gästgiveriets ägare och hans förkärlek för stekt mat. Det var en hysteriskt rolig iakttagelse. Hennes tre vänner skrattade så att tårarna rann och hon själv föll snart in i skrattet.

Hon plirade mot Gordon på andra sidan elden och hade lite svårt att fokusera blicken på hans ansikte. Det måste bero på lågorna, tänkte hon.

”Finns det något vin kvar?” frågade hon Martin. Han sträckte sig efter kruset, tappade balansen och var nära att falla på sidan rakt in i elden. Alla tjöt av skratt. Maddie förde ett varnande finger till läpparna.

”Sch!” sa hon. ”Någon kan höra osch!”

Hon tystnade och kände sig lite förvirrad. ”Scha jag osch?” frågade hon.

”Visscht”, sa Gordon.

”Och scha”, tillade Lucy. Alla exploderade i skratt igen. Maddie gungade lite fram och tillbaka och var nära att själv tappa balansen. Till sist föll hon omkull och blev liggande på den trampade jorden alldeles utanför stallet. Det kändes för jobbigt att resa sig igen, så hon svepte manteln omkring sig och slöt ögonen.

”Ingen scher mig”, fnittrade hon. ”Lita på manteln!”

Vilket var ännu en festlig kommentar som framkallade nya skratt.

”Vad i hela fridens namn sysslar du med?”

Wills iskalla, arga röst skar som en kniv genom skratten. Hon öppnade ögonen, tittade upp och såg hans silhuett avteckna sig mot den mörka natthimlen. Han hade dragit upp huvan och stod lutad över henne. Maddie hörde Lucy flämta till av fasa. Vanliga bybor visste hur farligt det var att irritera en spejare. Gordon och Martin hade tystnat och satt och stirrade skräckslaget på den mörka gestalten som så plötsligt hade uppenbarat sig. Huvans skuggor dolde Wills ansikte och fick honom att verka ännu mer mardrömslik. De hade naturligtvis sett honom många gånger förut, när han hade ridit genom byn eller suttit på Jennys värdshus. Men när han stod här insvept i sin mantel och talade med rösten fylld av vrede kändes han som en verkligt fasansfull figur.

”Sitt upp, Maddie”, beordrade han med kall röst.

Hon kämpade för att få grepp, men snärjde bara in sig i manteln. Till sist lyckades hon sätta sig upp, men hon svajade farligt från sida till sida.

Alla fyra tonåringarna blickade oroligt upp på spejaren. Will höll ut handen och knäppte med fingrarna åt Gordon.

”Ge mig det där fatet”, sa han. Gordon skyndade sig att lyda och rörde sig så snabbt att han var nära att tappa vinfatet. Will klev fram och tog emot det. Han skakade det lite på prov. Det skvalpade lite — mindre än en fjärdedel av innehållet återstod.

Utan förvarning lyfte Will fatet ovanför huvudet och kastade det i marken så hårt han kunde. Fatet flög i bitar så att små träflisor flög upp och det kvarvarande vinet skvätte i en liten kaskad. Rörelsen var så oväntad och våldsam att Lucy gnydde till av skräck. De två pojkarna ryckte också till. Will pekade på de tre ungdomarna och såg på dem i tur och ordning.

”Era föräldrar ska få höra om det här”, sa han.

Lucy reste sig på knä och tittade vädjande på honom medan tårarna började rinna. ”Snälla, spejare Will… säg inget till min mamma! Hon kommer att prygla mig om hon får höra om det här!”

Det var tänkt att väcka medlidande, men försöket misslyckades. Will bara blängde på henne och nickade. ”Bra”, sa han. Sedan tittade han ned på Maddie som satt och gungade lite.

”Upp och hoppa, Maddie”, sa han. ”Dags att gå hem.”

Hon reste sig på ostadiga ben. Det hade varit svårt att sätta sig upp, men att ställa sig var ännu värre. Hon kämpade desperat för att hålla balansen. Det var nästan omöjligt. Hela världen snurrade runt henne. Hon insåg att hon stod på knä på sin mantel, så hon drog den åt sidan och tog några stapplande steg. Will gjorde tecken mot grinden med tummen.

”Framåt marsch”, sa han. Sedan kastade han en blick på de andra. ”Ni tre ska också hem. Med en gång!”

De lydde. Lucy snyftade fortfarande förkrossat. Så snart de hade smält in i skuggorna gick Will fram till Tug, som stod och väntade. Han svingade sig upp i sadeln så att lädret knarrade och pekade längs huvudgatan.

”Rör på påkarna”, sa han surt.

Maddie kände att tårarna var nära, men skakade argt på huvudet. Rörelsen fick världen att snurra ännu fortare, och hon tog några vacklande steg. Sedan började hon följa gatan. Några människor var på väg hem från Jennys värdshus och stirrade när de såg en flicka i spejarmantel som vinglade fram längs gatan medan en bister spejare red bakom och uppmanade henne att gå fortare. Maddie rodnade av skam. Hon hade börjat vinna lite prestige i byn. Nu betraktade man henne plötsligt med ogillande. Hon var i själva verket inget annat än en fånig liten flicka.

De passerade genom byn och följde den smala stigen mellan träden till stugan. Hon snubblade några gånger på den ojämna marken. Vid ett tillfälle ramlade hon så att en vass sten stack henne i knäet och gjorde en reva i byxorna. Hon tjöt till av smärta och kände det varma blodet rinna över benet. Hon försökte stå upp, men misslyckades. Det snurrade i huvudet.

Sedan kände hon hur det vände sig i magen och hon började kräkas våldsamt. Hon stod på händer och knän och hulkade tills magen kändes helt tom.

Will, som satt på Tug, tornade upp sig ovanför henne. Han tittade likgiltigt på medan hon hulkade och snyftade.

”Det där var bra för dig”, sa han till sist. ”Upp och hoppa igen.”

Hon hatade honom, men hatade sig själv ännu mer. Till sist kämpade hon sig upp på fötter och fortsatte längs den mörka stigen mot stugan. Sobel kom för att hälsa på henne med svansen vaggande från sida till sida. Maddie klev upp på verandan och tog tag i en av pelarna för att hålla balansen.

Will knäppte med fingrarna och sa några ord. Hunden backade och lade sig tillrätta på nytt. Maddie snyftade. Till och med Sobel, som alltid var förstående och aldrig kritiserade henne, skämdes över henne.

”Gå och lägg dig”, sa Will och vände Tug mot stallet bakom stugan. ”Vi får prata om det här i morgon.”

Kapitel tjugofyra

Maddie vaknade och var fruktansvärt törstig. Munnen var torr och smakade förfärligt — en blandning av maten hon hade spytt upp och vinets sura eftersmak. Hon stönade, satte sig upp i sängen och önskade omedelbart att hon låtit bli.

Rörelsen gjorde henne medveten om en bultande huvudvärk som bankade som en hammare mot skallens insida. Det kändes värst bakom vänster öga, men smärtan fyllde hela huvudet som en mörk fläck på en matta.

Hon begravde ansiktet i händerna och suckade lågt. Ögonen stack och var torra, som om någon kastat en näve sand i dem. Magen kändes tom och obehaglig, och för ett ögonblick undrade hon om hon skulle kräkas igen. Hon kämpade emot impulsen och kastade en blick på nattduksbordet, där det brukade stå ett glas kallt vatten. Det var tomt och låg på golvet. Hon hade ett svagt minne av att hon hade vaknat någon gång under natten, hällt i sig vattnet och sedan somnat igen.

Hon var i desperat behov av kallt vatten. Hon kom att tänka på regntunnan utanför stugan, nedanför ett av stuprören. Så här dags skulle vattnet kännas färskt och gott. Hon skulle kunna köra ned hela huvudet i vattnet och låta kylan lindra hennes huvudvärk.

Först gällde det förstås att komma dit.

Hon reste sig försiktigt. Hennes huvud bultade till, men känslan ersattes snabbt av en mer lågmäld men malande huvudvärk. Magen protesterade, och hon fick återigen kämpa emot impulsen att kräkas. Sedan tog hon några vingliga steg till rummets dörr. Hon lutade sig mot dörrkarmen i ett par sekunder för att återfå balansen och gick sedan ut i storstugan. Hon försökte gå med så lätta steg som möjligt. Varje steg tycktes eka i hennes huvud.

Will stod vid köksbänken med ryggen mot henne. När han hörde dörren vred han lite på huvudet och såg på henne med rynkad panna. Hon insåg att hon hade på sig samma kläder som kvällen innan — allt utom manteln. Hennes byxor misspryddes av en reva och några torkade blodfläckar. Hon hade spytt på vänster ärm. Vad hon inte kunde se var att hennes hår dessutom var i fullständig oordning och stod ut åt alla håll som ett fördärvat fågelbo.

”Frukosten är nästan klar”, sa Will. Han lät varken fördömande eller förlåtande. Hans tonfall var helt neutralt. Hon skakade på huvudet, men stannade till när smärtan kom tillbaka.

”Jag tror inte att jag kan äta”, sa hon hest.

Han höjde ett ögonbryn. ”Det är nog bäst. Du behöver få något i magen.”

Taken på hennes mage gav henne kväljningar. Hon vacklade till.

”Måste dricka”, sa hon. ”Vatten!”

Han nickade långsamt. ”Kan tro det.” Han tecknade mot dörren med huvudet och hon vände sig om och gick fram till den med bultande huvud. Av någon anledning verkade det svårare än normalt att dra upp den. Hon grimaserade när underkanten skrapade mot golvet, men lyckades ändå öppna den och ta sig ut på verandan. Hon höll ena handen mot stugans vägg för att hålla balansen.

Vattentunnan var nästan full. Det hade regnat eftermiddagen innan, så vattnet borde vara färskt och rent.

Och kallt. Det var lite frost på marken. Temperaturen hade uppenbarligen sjunkit till fryspunkten tidigt på morgonen. Hon tog några försiktiga steg ned från verandan. Det var ungefär femtio centimeter mellan marken och verandan, och normalt sett var det inga problem att kliva ned. I dag kändes det som att hoppa från en klippa. Hennes huvud smärtade när hon landade i det våta gräset.

Hon gnydde lågt. En skopa hängde bredvid tunnan och hon tog ivrigt ned den och förde lite kallt vatten till läpparna. Hon lät det rinna genom sin illasmakande mun och tunga och ned genom sin torra strupe. Hon tömde hela skopan i en enda stor klunk och stod sedan stilla med hårt bultande hjärta.

Först försvann den fruktansvärda törsten. Sedan kändes det som om hon inte druckit någonting alls. Den gräsliga smaken och torra känslan kom tillbaka. Hon fyllde skopan på nytt och drack. Sedan gjorde hon samma sak en gång till.

Det kalla vattnet smakade utmärkt, men effekten varade inte mer än trettio sekunder. Hon såg på vattnet en liten stund och sedan grep hon om tunnans sidor och körde ned hela ansiktet i vattnet.

Kylan var chockartad, men den tycktes rensa hennes huvud och få ögonen att kännas mindre grumliga. Hon lyfte huvudet så att det skvätte vatten åt alla håll och några droppar rann ned under hennes krage. Hon flämtade och spottade, men kände sig lite bättre.

I några sekunder.

Sedan återvände den skoningslösa huvudvärken, torkan i munnen och den obehagliga känslan i magen. Hon blickade mot träden några meter från stugan och funderade på att springa in i skogen och kräkas. Kanske lägga sig ned och sova lite. Hon var fruktansvärt trött.

Sedan insåg hon att det enda hon hade i magen var vatten, och tanken på att bara sitta och hulka blev nästan för mycket för henne. Hennes huvud skulle sprängas.

”Kom och ät lite nu.”

Will stod i den öppna dörren. Hon såg utmattat på honom. Han hade fortfarande inget medlidande i rösten, men tycktes inte fördöma henne heller. Hon skakade långsamt på huvudet.

”Går inte”, kraxade hon. Men han tecknade åt henne att komma in.

”Du måste”, sa han. ”Tro mig.”

Hon tittade upp på verandan. Vanligtvis brukade hon hoppa upp där med ett lätt litet språng. I dag kändes det som om benen var gjorda av bly. Blotta tanken på att ta ett språng fick henne att må illa. Hon traskade fram med sänkt huvud och lyckades till sist ta ett tungt kliv uppför trappsteget.

Will hade ställt fram en enkel frukost åt henne. Han hade rostat två skivor bröd och lagt på lite smör och fruktmarmelad. Ett glas mjölk stod bredvid tallriken.

Hon satte sig ned och vilade huvudet i händerna i någon minut. Hon anade att Will stod bakom hennes stol. Han lutade sig fram och sköt tallriken med smörgåsar lite närmare henne.

”Kom igen”, sa han. ”Sockret i marmeladen hjälper. Mjölken kommer att lugna ned magen.”

Hon tog en klunk mjölk. Den hade stått vid fönstret över natten och kändes sval och skön. När hon såg på de rostade brödskivorna greps hon av motstridiga känslor. Å ena sidan var hon vrålhungrig. Å andra sidan verkade det riskabelt att äta. Hennes mage var orolig och i uppror. Men när hon fick i sig mer mjölk kände hon den värsta oron i magen försvinna.

Hon tog en försiktig tugga bröd. Marmeladen var gjord av bär och fyllde snabbt hennes mun med stark sötma som tycktes ta bort den hemska sura smaken hon fortfarande kunde känna. Hon tog ett bett till och sedan lite mer mjölk. Will hade rätt. Maten och mjölken lugnade ned magen och gjorde smaken i munnen mer uthärdlig.

Det hjälpte förstås inte mot huvudvärken. Den bara fortsatte att mala. Nu var den som värst i tinningarna, som hade börjat bulta plågsamt. Hon insåg att hon dessutom svettades ymnigt. Hon tittade upp på Will med trött blick. Han betraktade henne fortfarande med neutralt ansikte.

”Varför gör folk det här?” frågade hon. Hennes röst var fortfarande sprucken, trots mjölkens lindrande effekt.

”För att de är dumma”, sa Will. När han hade förvissat sig om att hon skulle klara sig vände han sig om igen.

”Skynda dig och ät upp”, sa han över axeln. ”Du måste duscha och byta om. Dina kläder stinker.”

Hon förde ärmen till näsan och sniffade försiktigt. Han hade rätt. Lukten av gammal rök och grillat kött hade satt sig djupt i kläderna, och hon kände även en sur lukt av spyor och utspillt vin.

”Urk”, muttrade hon. Hon åt upp brödet och mjölken. Hon mådde lite bättre och gick och hämtade rena kläder och en handduk från badrummet innan hon gick runt stugan till tvättrummet. Hon kastade en hoppfull blick på den lilla kaminen som användes för att värma upp vatten, men den var inte tänd. Hon insåg bedrövat att hon skulle få duscha i iskallt vatten.

Efter att ha ätit och tvättat sig — trots att vattnet var kallt — kände hon sig betydligt bättre. Men hon mådde fortfarande inte bra. Huvudet gjorde fortfarande ont och hon svettades kopiöst. Dessutom hade hon av någon anledning ont i armarna, benen och hakan.

Jag måste ha spänt mig i sömnen, tänkte hon. När hon kom tillbaka till stugan väntade Will otåligt på verandan.

”Bågskytte”, sa han kort och pekade mot stigen som ledde till skjutbanan. Maddie stönade. Tanken på att sikta på en måltavla och spänna en båge med tjugofem kilos dragvikt var inte så tilltalande. Men hon ryckte på axlarna. Hon hade inte räknat med att Will skulle göra livet lättare för henne bara för att hon inte mådde bra.

Hon sköt fruktansvärt illa. Hennes händer darrade när hon försökte lägga pilen på strängen, och det var nästan omöjligt att fokusera blicken och sikta. Hon släppte pilarna för tidigt och försökte träffa mitt i prick utan att riktigt orka använda någon av teknikerna hon hade lärt sig.

Pilarna slog emot måltavlans kant och for iväg upp i träden. Efter femtio pilar hade hon inte lyckats träffa mitt i prick en enda gång. Pilarna stack anklagande ut ur måltavlans kanter. Det var bara tre som hade träffat innanför cirkeln som markerade måltavlans centrum. Will fnös föraktfullt.

”Det verkar som om du behöver en enklare syssla”, sa han. ”Följ med.”

Han gick före henne runt stugan till den lilla gläntan på framsidan. Där fanns en stor vedtrave och en yxa.

”De här vedkubbarna är för breda för vår kamin”, förklarade han. ”Klyv dem och gör mindre stycken av dem.”

Hon gick in och stuvade undan bågen och kogret, som nu saknade ett halvdussin pilar hon inte hade lyckats hitta. Hon visste att hon skulle få ägna flera kvällar åt att göra nya. Sedan återvände hon till gläntan. Will satt på en tygstol på verandan och gick igenom rapporter som Gilan hade skickat. När hon kom fram till honom stannade hon till. Hon lade märke till att Will inte hade lädermappen med sig.

”Hur visste du egentligen att jag var borta i går kväll?” frågade hon.

Han tittade upp från rapporten.

”Om du försöker smyga iväg gör du bäst i att lämna kvar manteln”, sa han kärvt.

Hon formade ett tyst O med munnen och mindes hur hon hade tagit manteln från kroken innan hon lämnat stugan. Det var något hon numera gjorde rent reflexmässigt när hon gick.

”Det var dumt och olydigt av dig att smyga iväg på det där viset”, fortsatte Will. ”Att du tog med dig manteln var dock enbart korkat. Jag vet inte vilket som gjorde mig mest besviken.”

Hon tittade skamset ned. Hon avskydde när han var sådan här — kylig och oförstående. Under perioden hon tillbringat här hade han långsamt blivit varmare, och han kunde numera vara ganska uppmuntrande när hon kämpade för att lära sig de olika spejarfärdigheterna. Men nu verkade det som om de var tillbaka på ruta ett — och alltihop på grund av en enda idiotisk händelse.

Det var uppenbarligen allt som krävdes för att fördärva hans förtroende för henne.

”De där vedträna kommer inte att klyva sig själva”, sa Will och återgick till sin rapport.

Hon traskade fram till vedstapeln och började dela veden. Varje gång yxan träffade kändes det som om hon slog sig själv i huvudet. Men hon fortsatte ihärdigt och gjorde sitt bästa för att undertrycka illamåendet som hela tiden hotade att överväldiga henne. Varje hugg fick det att vibrera i kroppen och hon stönade lågt. Will iakttog henne med rynkad panna. En gång nickade han när han såg hur hon fortsatte trots plågorna. Hon hade kastat undan manteln och tunikan, och linneskjortan var mörk av svett.

Efter fyrtio minuter ropade han åt henne att sluta. Hon sänkte yxan och sjönk tacksamt ned på stubben hon hade kluvit veden mot.

”Jaha”, sa Will skarpt. ”Nu kan du snabbt springa hinderbanan en gång innan du tar rast. Efter att du har tvättat, alltså.”

Hon såg på honom med fasa i blicken. Will hade byggt hinderbanan för konditionsträning. Den innehöll bland annat höga palissader som man var tvungen att klättra på och smala stockar över gropar med lera och ännu värre saker. På ett ställe fick man svinga sig över en bäck med ett rep och på ett annat krypa under ett nät trettio centimeter ovanför marken. Alltihop gick på tid och hon visste att det i dag inte skulle gå ”snabbt”. Om hon inte lyckades inom en viss tid skulle hon få börja om från början.

Blotta tanken gjorde henne illamående. Att sedan faktiskt springa hinderbanan var ännu värre. Hon ramlade från stocken rakt ned i leran och fick krypa ut ur den stinkande, klibbiga sörjan som fastnat på hennes kläder. När hon skulle svinga sig över floden ramlade hon ned i det midjehöga vattnet. Sanden i timglaset hade för länge sedan runnit ut när hon var klar, så Will gjorde utan ett ord tecken åt henne att börja om. Hon såg inte hur han lade timglaset på sidan så att inga sandkorn skulle rinna från det övre glaset till det nedre.

Hon fumlade sig igenom banan igen och stapplade till sist fram till honom. Hon kröp de sista tio metrarna på händer och knän efter att ha snubblat. Hon såg till sin lättnad att några sandkorn återstod i timglasets övre del och lade sig raklång på marken.

”Upp och hoppa”, sa Will. Hon gnydde och släpade sig upp.

”Varför gör du så här mot mig?” frågade hon ynkligt.

Han såg på henne i några sekunder. ”Jag har inte gjort något, Maddie. Det är vinet. Kom ihåg det.”

Hon reste sig utmattat upp, satte händerna i sidorna och tittade ned. ”Jag ska aldrig dricka vin igen”, sa hon.

Han fortsatte att iaktta henne. ”Förhoppningsvis inte.” Sedan vände han sig mot stugan och gjorde tecken åt henne att följa med. Hon traskade efter med bultande huvud och kände än en gång hur det vände sig i magen. Den hemska smaken hade kommit tillbaka i munnen.

När de klev in i stugan blev hon medveten om en välbekant lukt. Välbekant — och på något sätt märkligt tilltalande. Det var den mustiga doften av nybryggt kaffe. Will hade gått in i stugan och gjort i ordning det medan hon sprungit hinderbanan. Nu hjälpte han henne att sätta sig ned innan han hällde upp en mugg som han ställde ned framför henne.

”Jag dricker inte kaffe”, sa hon automatiskt. Men när hon andades in ångorna undrade hon om hon inte misstog sig. Will hällde i lite mjölk samt några skedar mörk honung och rörde om.

”Drick”, sa han och hon undrade kort om det på något sätt ingick i bestraffningen. Sedan tog hon en klunk av den varma, söta drycken och kände hur den fyllde henne med kraft. Huvudvärken tycktes lägga sig och mattheten försvann. Hon tog en ny, större klunk och suckade belåtet.

”Jag kanske kan vänja mig vid det här”, sa hon.

Will höjde ett ögonbryn. ”Än finns det hopp”, sa han.

Kapitel tjugofem

Maddie lyckades på något sätt ta sig igenom resten av den förfärliga dagen.

Hon duschade på nytt bakom stugan. Den här gången hade hon haft tid att tända den lilla kaminen, så vattnet som sköljde över henne var varmt. Hon flämtade till och spottade när hon lutade spannen och lät vattnet regna ned. Det varma vattnet mot nacken fick det mesta av den gräsliga, bultande huvudvärken att försvinna.

När hon hade torkat sig och tagit på sig rena kläder var den så gott som försvunnen.

Will betraktade henne när hon gick tillbaka från tvättrummet. Kanske hade hon lärt sig sin läxa. Baksmällor brukade lära folk att det inte alltid var någon god idé att dricka alkohol. Efter att ha drivit henne så hårt med vedklyvningen, hinderbanan och skjutövningarna blev han lite mildare, och hennes eftermiddag blev lugnare. Hon fick tvätta kläder — hon hade gått igenom två klädombyten den dagen och hennes smutsiga kläder var fläckade av svett och annat. Hon fick sy igen revan i byxorna och tvätta bort blodet som hade torkat där. Efter det började han förklara kurirernas kod för henne och visade en tabell med bokstäver och gav henne några övningar.

Symbolerna på sidan framför henne snurrade lite och huvudvärken hotade att tränga fram på nytt när hon försökte koncentrera sig. Men det hela var i alla fall bättre än de fysiskt ansträngande övningarna under förmiddagen.

Maddie gjorde färdigt kodövningarna och lämnade dem till Will. Han gick igenom dem snabbt, rättade på några ställen och grymtade. Hon var lite missnöjd. Vanligtvis brukade han ge henne beröm när hon lyckades bra med en uppgift — och hon tyckte att hon hade klarat den här fint.

Men inte i dag.

Han har tappat förtroendet för mig, tänkte hon eländigt. Hon undrade om värmen mellan dem någonsin skulle komma tillbaka. Förmodligen inte, tänkte hon bedrövat.

En besvärlig situation uppstod lite senare på eftermiddagen. Solen hade gått ned bakom trädtopparna och Maddie hade just tänt stugans tre oljelampor. När hon justerade veken på den sista tog Will till orda.

”Det är en sak jag måste veta”, sa han. ”Jag skulle vilja ha namnen på dina kamrater i går kväll.”

Hon tittade skärrat upp. Hans ansikte såg hårt och bestämt ut men det här var en order hon inte kunde lyda.

”Det… jag kan inte avslöja dem för dig”, sa hon. ”Straffa mig om du vill. Det spelar ingen roll. Jag kan inte svika mina vänner!”

Han såg allvarligt på henne i några sekunder innan han långsamt nickade.

”Du är anmärkningsvärt lojal gentemot dina kamrater”, sa han. ”Det är bra. Däremot är du inte särskilt förståndig. Jag förmodar att det inte var du som stod för vinet i går kväll?”

Hon skakade på huvudet. Det kunde hon avslöja utan att förråda de andra. Men hon tänkte inte berätta vem som hade tagit med sig vinfatet.

”Den som gjorde det måste straffas”, sa han. Hon skakade återigen på huvudet.

”Jag tänker inte skvallra”, sa hon.

”Hm”, sa han bistert. Egentligen behövde hon inte avslöja några namn. Det skulle ta Will mindre än en halvtimme att hitta ungdomarna. Han mindes tydligt deras ansikten. När han såg dem skulle han känna igen dem och han tänkte informera deras föräldrar. De måste straffas, precis som Maddie.

Men han gillade att hon inte hade försökt fjäska för honom genom att svika de andra. Hennes vägran att skvallra var i det här fallet oförståndig, men den tydde också på stark karaktär.

”En sak du bör förstå, Maddie, är att vi spejare måste vara lite… reserverade när vi har med andra att göra.”

Hon lade huvudet på sned. ”Reserverade?”

”Spejarna omges av en speciell mystik”, förklarade han. ”Den måste bevaras. Det är mycket viktigt att folk har respekt för oss. Visst kan man ha vänner, men en dag kan du bli tvungen att tillrättavisa någon av ungdomarna som var med dig i går. Eller föra befäl över dem och ge dem order. Då måste de se dig som spejaren Maddie och vara beredda att lyda dig omedelbart, utan att tänka. De får inte minnas dig som den där fnittriga flickan de söp sig fulla med.”

Hon tänkte på saken. ”Menar du att jag inte kan ha några vänner?”

Han tänkte säga nej, men ändrade sig. ”På sätt och vis gör jag det. Du kan vara deras vän, men de får inte lära känna dig för väl. Det är en av de uppoffringar vi gör som spejare. Våra närmaste vänner är andra spejare.”

”Men min pappa och mamma är dina vänner”, påpekade hon. Will nickade.

”Vi var med om en massa faror tillsammans. Vi var tvungna att lita på varandra. Din far räddade livet på mig flera gånger. Din mor också. Det är en mer stabil grund för vänskap än att man delade på ett stulet vinfat bakom gästgiveriet.”

”Jag antar det”, sa hon. Hon förstod vad han menade. Hon uppskattade den prestige och respekt hon hade vunnit som spejarlärling. Hon hade märkt hur folk såg upp till henne. Och hon förstod att dumma påhitt som gårdagens upptåg kunde förstöra den respekten.

”Du måste växa upp, Maddie”, sa han.

”Jag antar det”, sa hon igen.

Hon gick och lade sig tidigt den kvällen, efter att de hade ätit en enkel måltid med grillat kött och kokt, smörad potatis. Will gjorde också i ordning en sallad med beska gröna blad och en lätt, lite sträv dressing.

Det var enkel, näringsrik mat som drev bort det sista av hennes hemska baksmälla. När hon blev färdig och bar sin tallrik till köksbänken nickade Will mot kaffekitteln.

”Vill du ha en kopp?” frågade han.

Hon tvekade och mindes sedan den fantastiska känslan av välbehag hon hade fått av det söta kaffet med mjölk tidigare under dagen. ”Varför inte?” sa hon.

Han vände sig om, dolde ett leende och hällde upp lite kaffe som han blandade med mjölk och honung.

Hon drack ur muggen och förundrades över hur drycken jagade iväg allt som återstod av huvudvärken. Sedan gäspade hon.

”Jag tror att jag kryper till kojs”, sa hon.

Han nickade. Han satt i sin stol framför elden och blickade in i de dansande lågorna.

”God natt.”

Hon gick tillbaka till sitt rum och kunde inte sluta gäspa. Sängen hade aldrig verkat så välkomnande.

Det var långt efter midnatt när hon vaknade. Månen hade glidit från stugans ena sida till den andra och ljuset lyste in genom fönstret från ett annat håll än när hon hade somnat.

Hon undrade vad som hade väckt henne. Något hade stört hennes sömn — det var hon helt säker på. Hon låg stilla och höll andan i några sekunder. Sedan hörde hon det. Ett svagt mummel. Röster.

Hon satte sig upp och lade tyst täcket åt sidan. Hon registrerade svagt att den dova huvudvärken slutligen hade försvunnit. Hon blickade mot springan under sovrumsdörren. Där syntes inte längre något ljus. Lamporna var uppenbarligen släckta i storstugan, men efter en liten stund kunde hon ana ett svagt flackande från eldens falnande kol.

Hon vred på huvudet och lyssnade uppmärksamt. Nu hörde hon det igen. Röster. Eller rättare sagt en röst. Det var en mörk, knappt hörbar röst. Om inte den tidiga morgonen hade varit så tyst hade hon aldrig hört den.

Hon reste sig upp, smög fram till dörren och gläntade försiktigt på den. Gångjärnen var väloljade och ljudlösa — spejarna ville helst ha det så. Hon log åt hur tyst hon kunde röra sig nu. Efter några månaders träning med Will hade hon lärt sig att ta lätta steg, undvika hinder och minnas precis var golvtiljorna skulle knarra.

Hon tassade tyst ut i storstugan och rynkade pannan när hon såg att stugans ytterdörr stod öppen.

Det var ovanligt. Will såg vanligtvis till att dörren var låst från insidan innan han gick och lade sig. Maddie smög tillbaka in i sitt sovrum, sträckte sig efter knivbältet på väggen och drog tyst sin långa kniv. Sedan tog hon sig försiktigt tillbaka till stugans dörr och undvek noga de tre lösa golvplankorna som skulle gnissla ljudligt när en inkräktare klev på dem.

Nu hörde hon den mumlande rösten tydligare. Den tycktes komma från verandans bortre ände — där Sobel vanligtvis låg. Maddie kikade försiktigt runt dörrkarmen, redo att dra sig tillbaka blixtsnabbt om någon tittade åt hennes håll. Och hon var noga med att inte röra vid själva dörren. Dörrens botten skrapade mot stugans golv. Först hade hon trott att det berott på slarvigt hantverk, men Will hade förklarat att även dörren var en sorts larmanordning. Till skillnad från de väloljade dörrarna i stugan kunde den här dörren väsnas ordentligt. För att öppna den ljudlöst var man tvungen att lyfta den lite på gångjärnen.

Vilket uppenbarligen var vad Will hade gjort. Hon såg att han satt med ryggen mot henne på verandans kant. Sobel satt bredvid och lutade sin varma kropp mot hans. Hennes svans vaggade långsamt fram och tillbaka över plankorna medan Will anförtrodde henne sina bekymmer.

”… jag saknar henne så mycket”, sa han. ”Jag tror fortfarande att hon ska vara där när jag vaknar på morgonen. När jag går in i ett rum kan jag vänta mig att se henne där. Sedan minns jag att hon är död och då är det som om hjärtat krossas på nytt.”

Han pratar om Alyss, tänkte Maddie. Hon kände sig inte riktigt renhårig som lyssnade på Wills privata tankar, och ville vända om och smyga tillbaka till sängen. Men hon kunde inte. Hon var alldeles för nyfiken.

”Hon betydde allt för mig, Sobel. Allt.”

Sobel slog medlidsamt svansen mot verandagolvet. Will lade armen runt hunden och drog den närmare sig. Han begravde ansiktet i dess tjocka päls.

”Gud, vad jag saknar henne! Det känns som om någon har gjort ett stort hål i mitt liv. Men ändå kan jag inte gråta. Jag har aldrig gråtit för henne. Och den tanken gör så ont. Varför kan jag inte gråta, Sobel?”

Det ryckte lite i Sobels tunga svans. Will satt tyst i någon minut.

”Pauline säger att smärtan långsamt kommer att minska. Att den kommer bli mer uthärdlig. Men när då? Den verkar förbli lika stark och djup för varje dag som går.”

Maddie skämdes över att hon tjuvlyssnade och vände sig om för att gå. Men det Will sa sedan fick henne att hejda sig.

”Tack gode Gud för Maddie. Hon ger mig åtminstone något annat att tänka på än smärtan och sorgen. Hon är den enda ljuspunkten i mitt liv just nu.”

Jag? tänkte hon. Är jag en ljuspunkt i hans liv?

”När hon väl har tagit sig igenom den här fasen kommer hon att bli en utmärkt spejare. Hon är smart. Hon tänker snabbt och är redan riktigt träffsäker — i synnerhet med slungan. Hon skulle kunna öppna dörren till spejarkåren för massor av flickor. Det är så synd att jag bara får ha henne i ett år.”

Maddie skakade förundrat på huvudet. Hon hade ingen aning om att Will hade så höga tankar om henne. Det hade han verkligen inte visat.

”Ja, ja. Det är sent, min vän. Dags att lägga sig. Tack för att du lyssnade.”

Maddie hörde Sobel slå en sista gång med svansen. Sedan reste sig Will. Maddie rörde sig så tyst hon kunde över golvet tillbaka till sin dörr. Hon hade nästan stängt den när hon hörde Will lyfta upp stugans ytterdörr en aning. Därefter klickade det lågt när han lade regeln på plats, och hon kunde höra att Sobel lade sig ned igen.

Maddie väntade tills Will hade gått tillbaka till sitt eget rum. Hon stängde sin egen dörr precis samtidigt som han så att det ena ljudet skulle dölja det andra.

Hon lade sig försiktigt på sängen och drog upp täcket till hakan. Natten var kylig och hon frös. Hon rös till, men slappnade sedan av. Hon låg en lång stund med öppna ögon och tänkte på det hon hade hört.

Till sist somnade hon. Men vid det laget hade hon bestämt sig för något. Hon skulle inte upprepa sitt beteende med de tre tonåringarna från byn. Hon hade inte lust att göra Will besviken en gång till.

Hon skulle se till att han fick tillbaka sitt förtroende för henne.

Kapitel tjugosex

Många år senare funderade Maddie ofta på vilka djupgående konsekvenser en liten händelse kunde få. Nu hade det gått fyra dagar sedan hon vaknat med den våldsamma baksmällan. Hennes unga, starka kropp var fri från gifterna hon hade fått i sig och nu var hon åter redo för alla aktiviteter.

Men fastän hon mådde fysiskt bättre hade hon kvar minnet av baksmällan, och hon hade svurit att aldrig dricka alkohol igen.

Hon hade bett Will så mycket om ursäkt för hur hon hade betett sig och han hade nickat tyst. De visste förstås båda att det där bara var ord och det var lätt att prata. Det var svårare att omsätta ord till handling, och hon hade bestämt sig för att visa att hon menade allt hon sa. Hon gick in för sin träning och sina lektioner med förnyad flit.

Will märkte det, men sa inget. Han ville vänta och se hur länge den nya energin varade. Än kunde han inte vara säker.

En dag hade de precis ätit lunch när det knackade på stugans dörr. Några minuter innan hade Tug och Bumper gnäggat varnande från stallet när de känt på sig att någon närmade sig. De visste inte om det var en vän eller fiende, så varningen lät neutral. Å andra sidan låg Sobel tyst och stilla på sin vanliga plats. Det tolkade Will som att besökaren inte hade onda avsikter.

Han reste sig upp och gick fram till dörren. I sista ögonblicket ruskade han manteln åt sidan för att frigöra den långa knivens skaft. Sedan öppnade han regeln med vänster hand och slog upp dörren på vid gavel. Det var en utstuderat plötslig rörelse som skulle ge honom omedelbar uppsikt över hela verandan — ifall någon försökte gömma sig på sidorna. Djuren hade inte upptäckt någon fara, men de var ju också bara djur. De var inte ofelbara.

Den här gången hade de dock haft rätt. Personen som stod utanför dörren kunde knappast beskrivas som hotfull. Han tog ett förvånat språng bakåt när dörren flög upp, märkbart skrämd av den häftiga rörelsen.

Det var en liten man. Han var kortare än Will och fruktansvärt mager. Hans armar var som pinnar, men de saknade inte muskler. Det syntes att han förtjänade sitt levebröd genom hårt kroppsarbete. Hans axlar hängde lite och håret hade börjat glesna ovanför pannan. Han hade ett fårat ansikte. Maddie gissade att mannen var runt sextio och hade ägnat större delen av sitt liv åt arbete utomhus under svåra omständigheter — i regn, hagel och stark sol. Han var klädd som en bonde, och kläderna var slitna och lappade på många ställen. I händerna höll han en oformlig filthatt.

”Vad har du på hjärtat?” frågade Will.

Mannen rörde nervöst på huvudet. Han hade aldrig tidigare varit så här nära en spejare och kände sig lite illa till mods.

”Jo, öh… förlåt att jag stör, spejare. Jag vill inte vara till besvär…” Han såg osäker ut.

Om du inte vill störa, varför knackar du då på min dörr? tänkte Will — men höll tyst. Ett sådant svar skulle bara göra mannen ännu mer förvirrad och nervös.

”Behöver du hjälp med något?” undrade Will.

Bonden funderade och skruvade lite på hatten han höll i händerna.

”Jag heter Arnold, spejare. Arnold Clum. Från Kluvna ekens gård.” Han gjorde en rörelse snett bakåt med huvudet. ”Ungefär tio kilometer söderut.”

Arnolds kläder och märkbara näringsbrist fick Will att misstänka att gården inte var lika storslagen som sitt namn. Will förstod att Arnold, precis som många människor från landsbygden, var typen som kunde ge mycket långa svar på frågor.

”Jag har bott där i större delen av mitt liv”, fortsatte Arnold Clum och bekräftade Wills misstanke. ”Inte för att det är någon särskilt stor gård. Nej, den är faktiskt rätt liten. Vi odlar grönsaker. Inte så många, förstås. Marken är ganska stenig. Får har vi också. Men det viktigaste är hönorna. Det är frugan som sköter dem.”

Maddie hade rest sig upp från bordet och ställt sig lite bakom Will. Arnold Clum nickade när han såg henne och förde handen till pannan. Han hade glömt att han höll hatten i handen.

”God eftermiddag, fröken”, sa han artigt. Han såg lite förvirrat på henne. Hon var klädd som en spejare, men var utan tvekan en flicka. Det gick inte riktigt ihop i hans huvud.

”Det här är Maddie”, förklarade Will. ”Hon är min lärling. Du kan kalla henne ’spejare Maddie’.”

”Jaha, hm… hej, spejare Maddie”, sa Arnold.

Maddie log mot honom. Hon gillade att bli kallad spejare Maddie. Det verkade ge henne pondus. Hon visste inte riktigt vad pondus var, men hade hört ordet några gånger och förmodade att det hade med prestige att göra.

”Vi har ungefär tjugo, trettio hönor och en tupp”, fortsatte Arnold och vände sig mot Will igen. ”Så ägg har vi gott om. I undantagsfall tar vi en till grytan. Inte dumt att få lite kött ibland.” Tanken på mat fick honom att omedvetet slicka sig om munnen. Han såg så längtansfull ut att Will misstänkte att ”ibland” i det här fallet inte var oftare än en gång i månaden.

”Det är fördelen med kyckling”, sa Will och hoppades att mannen skulle komma till saken snart.

Arnold Clum nickade. ”Precis. De är användbara djur, kycklingar. Man kan föda upp dem nästan var som helst, dessutom.”

”Jag har aldrig provat”, sa Will.

Arnold ryckte på axlarna och tittade upp på honom med huvudet lite på sned.

”Jaså? Vet du vad — det borde du! Hönor är så lättskötta! Man behöver bara en liten plätt där de kan gå och picka. De gillar att gå omkring sådär. Sedan kan du mata dem med vilka rester som helst, och…”

”Har du några problem med hönorna?” frågade Will.

Arnold avbröt sig själv mitt i meningen och såg på honom med halvöppen mun. ”Hur visste du det?”

Will suckade. Mannen hade sagt att han behövde hjälp, och det märktes att hönorna hörde till det viktigaste i hans liv. Det var en logisk gissning. Förmodligen hade problemet med något rovdjur att göra. Om hönorna var sjuka skulle Arnold knappast ha bett en spejare om hjälp. Det hade varit bättre att gå till en apotekare.

”Är det kanske något djur som tar dina hönor?” frågade Will.

Arnold öppnade munnen ännu mer. ”Ni spejare är kusliga!” sa han. ”Du har helt rätt! Jag kom hit för att be om hjälp och du förstod med en gång att ett djur tar mina hönor — och äter äggen.”

Inte riktigt med en gång, tänkte Will. Men att förlora hönor och ägg var mycket allvarligt för en person som Arnold. Att döma av hans magra kroppsbyggnad levde han på mycket torftig mat.

”Jag har sett det några gånger”, fortsatte Arnold. ”För det mesta i skymningen. Det är ungefär lika stort som en liten hund. Och snabbt som en orm. Jag hade inte en chans att stoppa det. Jag har ett gammalt spjut, ser du, men jag är inget vidare på att använda det. Odjuret kommer och går som det vill. Den skojaren är inte det minsta rädd för mig. Min hustru Aggie sa åt mig att hämta hjälp. ’Gå och hämta spejaren’, sa hon. ’Han vet vad som måste göras!’”

”Det är nog en vessla eller en hermelin”, sa Will tankfullt. Han kunde föreställa sig hur svårt det var för Arnold att döda ett så snabbt djur med ett gammalt spjut i sina darrande händer.

”Kanske”, sa Arnold. ”Men den är stor. Och det är inte så konstigt, med tanke på hur många av mina ägg den har ätit!” Han lät lite upprörd nu.

Will nickade förstående. ”Vi ska se vad vi kan göra. Vi kommer under eftermiddagen. Du ska inte behöva bli av med fler ägg. Tala bara om exakt var din gård ligger.”

Arnold gav honom en vägbeskrivning och gick sedan. Han red på en knotig ploghäst utan sadel. Hästen såg lika sliten och benig ut som sin ägare.

”Det är bäst att han rider före”, sa Will till Maddie. ”Bönder älskar att prata när de träffar nya människor. På det här sättet slipper vi lyssna.”

”Är det verkligen värt besväret?” frågade Maddie. ”Att rida ända dit bara för några ägg, menar jag?”

”För oss är det bara några ägg. För honom handlar det om skillnaden mellan att äta och svälta. Och att döma av hur han ser ut har han ofta fått gå hungrig.”

Maddie såg tankfull ut. ”Jaha. Jag förstår.”

”Det här hör till vårt jobb, Maddie”, förklarade Will. ”Vi hjälper människor med problem. Oavsett om det handlar om att spåra upp stråtrövare, gripa mördare eller rädda en bondes ägg. Spejarnas uppgift är att hjälpa andra.”

”Jag har aldrig tänkt på det på det sättet”, sa hon. ”Ska vi ge oss av, då?”

Will skakade på huvudet. ”Inte riktigt än. Jag vill inte rida ifatt honom. Jag tänker hjälpa honom, men jag orkar inte lyssna på honom.”

Kapitel tjugosju

De kom fram till bondgården en timme före skymningen. De red in på den stora gårdsplanen och såg på den lilla, illa medfarna huvudbyggnaden. Den var gjord av bark och flätverk med påkletad lera. Halmtakets kanter var knappt högre än Maddie. En spiral av rök ringlade från skorstenen.

Maddie gjorde en liten rörelse som tydde på att hon tänkte svinga sig ned från sadeln, men Will höll upp handen för att hejda henne.

”Vänta tills de bjuder in oss”, sa han tyst.

Maddie nickade. Som prinsessa hade hon naturligtvis aldrig känt något behov av att bli inbjuden. Hon bara utgick från att hon var välkommen vart hon än gick. Nu satt hon i stället kvar och väntade medan Arnold och en kvinna som uppenbarligen var hans hustru kom ut ur huset.

”Välkommen, spejare! Välkommen, välkommen. Det här är min fru Aggie. Aggie, det här är spejaren. Och detta är spejare Maddie.”

Aggie gjorde en lätt nigning. Hon hade slitit hårt i många år och hennes rygg värkte. Hon hade grått hår och var lika smal som sin make. Spåren efter många års hunger syntes lika tydligt i hennes ansikte som i Arnolds.

”Välkomna, spejare. Sitt av. Vill ni ha lite te? Något att äta, kanske?”

”Det är snällt av frun, men nej tack”, sa Will. De här människorna hade ont om mat och han ville inte belasta dem. ”Låt oss ta en titt på er hönsgård.”

Han och Maddie satt av. De lät tyglarna hänga, precis som de brukade. Det fanns ingen anledning att tjudra spejarhästar. Så länge ryttarna var i närheten stannade de på samma plats.

Arnold och Aggie Clum ledde dem till en relativt stor inhägnad ungefär femton meter från huset. Staketet var två och en halv meter högt och gjort av smala pilgrenar som stuckits ned i marken och flätats med vågräta grenar. Varannan eller var tredje meter stod mer robusta stolpar. Innanför fanns ett fallfärdigt hönshus byggt av timmer och bark. En ramp ledde upp till ingången.

Huset var tänkt att hålla hönorna skyddade under natten. Inte för att det verkade fungera, tänkte Maddie.

De gick in i inhägnaden och Maddie böjde sig ned för att titta in i hönshuset. Hon kunde se rader med holkar där inne och hörde svaga kluckanden när hönorna märkte hennes rörelser och stördes.

Arnold pekade på staketet längst bort från gårdshuset.

”Där tar den sig över, snabbt som blixten”, förklarade han. ”Det finns inget jag kan göra för att stoppa den.”

Will gick fram till platsen som bonden hade pekat ut. Där stod en vattenho som inte var helt vattentät. Marken hade blivit fuktig och mjuk av vattnet som långsamt sipprade ut. Han granskade spåren i leran och vinkade till sig Maddie.

”Titta där. Vad tror du?”

Hon rynkade pannan. Will hade visat henne flera dussin slags spår de senaste månaderna. Hon var inte riktigt säker.

”Kanske en vessla?” föreslog hon. Det var mest en gissning — hon visste att det var ett rovdjur och att en räv knappast hade kunnat klättra upp för staketet. Will drog sin långa kniv och pekade på spåren.

”Ser du spåren av klor längst fram på tassarna?”

Hon såg på honom och undrade vad hon skulle säga. Han insåg att han inte hade förklarat det här för henne innan.

”Det är en mård”, berättade han tålmodigt. ”Den påminner om en vessla eller mink, men det finns en viktig skillnad: en mård kan bara dra in klorna halvvägs. Det är därför de syns på spåren. Det här verkar dessutom vara ett stort djur.”

”Visst är den stor”, sa Aggie med avsky i rösten. ”Och riktigt snabb.”

”Vi ska se om vi kan sakta ned den lite”, sa Will.

De hittade en plats nära bostadshuset där överkanten av staketet runt hönsgården avtecknades mot kvällshimlen. Där ställde de sig på vakt och väntade medan det mörknade. Arnold hade berättat för dem att mården hade blivit allt djärvare den senaste veckan. Den gick till angrepp mot hönshuset varje eller varannan dag. Nu hade det gått två dagar sedan den senast visat sig, så det verkade troligt att den skulle återvända under kvällen.

Will hade sin båge i beredskap. När Maddie gick för att hämta sin från fodralet bredvid sadeln skakade han på huvudet.

”Så här års kommer den att ha en fin tjock päls”, sa han. ”En pilspets kommer att riva upp den och fördärva den. Använd slungan i stället. Jag har min båge redo ifall du missar.”

Maddie såg på honom och lyfte lite på hakan. ”Jag har inga planer på att missa”, sa hon.

”Det finns det väl ingen som har”, sa Will.

Det var kallt efter att solen hade gått ned. Maddie längtade efter att svepa in sig i sin varma mantel. Men Will skakade på huvudet.

”Den kanske inte är rädd för människor”, sa han. ”Men enligt Aggie och Arnold är den snabb som en orm. Du kommer bara att ha några sekunder på dig att träffa den. Att lösgöra sig från manteln tar för lång tid.”

Hon lät manteln hänga över axlarna så att hon hade armarna fria och ställde sig med ett skott laddat i slungskålen. Will höll en pil på bågsträngen. Det mörka huset bakom dem skulle göra dem nästan omöjliga att se.

Solen hade sjunkit ned bakom trädtopparna, men lite av dess ljus återspeglades fortfarande i molnen när Will plötsligt gav henne en lätt puff. En mörk skepnad rusade ut ur buskarna och sprang över gårdsplanen. Den höll sig nära marken och rörde sig fort. Maddie nuddade vid hans hand för att meddela att hon hade sett rovdjuret. Sedan såg hon hur mården sprang fram till hönshuset och började klättra upp på staketet. Hönorna började klucka oroligt när de kände att fienden närmade sig.

Maddie höll slungan i höger hand och lät skottet gunga i slungskålen.

Längst upp på staketet stannade mården och försökte hålla balansen på de vajande pilgrenarna när den gjorde sig redo att klättra ned. Will klickade lågt med tungan. Mården lyfte huvudet och försökte se var ljudet hade kommit ifrån. Maddie svingade slungan, tog ett steg framåt och lät projektilen fara iväg.

Det var mörkt och måltavlan var liten. Men Maddie hade skjutit hundratals, kanske tusentals, slungskott de senaste månaderna. Hon hade övat i klart solsken, i halvmörker och i ösregn. Blykulan for in i det lilla rovdjuret så att det slogs bakåt och ramlade över staketets kant. Sedan föll det till marken på utsidan med en dämpad liten duns. För ett ögonblick ryckte det i djurets bakben, men det var bara en muskelreaktion. Mården var död.

”Utmärkt träff”, sa Will lågt. Han var imponerad. Det hade varit ett svårt skott, men Maddie hade lyckats perfekt. Han visste att det var stor skillnad mellan att öva på en livlös måltavla och att skjuta mot ett levande byte. Då hade man ofta bara en bråkdels sekund på sig. Han höjde rösten och ropade till det gamla paret i huset:

”Hon fick honom!”

Dörren öppnades och lite ljus spreds över gården när Aggie och Arnold kom ut. Maddie var redan på väg mot det orörliga djuret vid staketet.

”Var försiktig”, ropade Will. ”Se till att den verkligen är död. Den kan bita rakt genom din handske.”

Hon vinkade och närmade sig djuret lite försiktigare. Hon drog sin långa kniv och kände varsamt på djuret, men det reagerade inte.

Djuret var stort och byggt mer som en liten hund än en stor katt. Den hade levt väl på kyckling och ägg. Pälsen var tjock och full av lyster. Maddie ställde sig på knä bredvid mården, satte kniven i bältet och drog en liten skinnkniv från bältet. Sedan flådde hon raskt djuret och lösgjorde den tjocka, glansiga pälsen.

Will tittade gillande på. Hon hade varit duktig på det där redan innan hon blivit hans lärling.

Hon reste sig upp och gick tillbaka till dem med pälsen i handen. Hon räckte fram den till bondhustrun.

”Var så god, fru Aggie. Du kan göra en utmärkt halsduk eller mössa av den här inför vintern.”

”Men den är din”, protesterade Arnold. ”Du dödade den. Du ska ha pälsen.” Han visste att pälsen tillhörde Maddie enligt jägarnas oskrivna regler.

”Men jag får göra vad jag vill med den”, sa Maddie och höll fram pälsen med ett leende. Aggie tog emot den med viss tvekan. ”Du får förstås hänga den och salta den först”, fortsatte Maddie. ”Jag förmodar att du vet hur man gör.”

”Visst gör jag det”, sa Aggie. Hon såg med beundran på pälsen hon höll i händerna. Bara adelsmän och riktigt rika personer hade så här fina pälsar. Inte fattiga bönder som hon. ”Tack, spejare Maddie. Tack. Det är en sådan där päls som de fina damerna har.”

Hon drog sin valkiga hand över den mjuka pälsen. Hon skulle kunna göra en mössa av den. Eller sälja den på marknaden och köpa två yllerockar till sig själv och sin make. Oavsett vad hon gjorde skulle Maddies gåva hålla dem varma under vintern.

”Du är en fin dam”, sa Maddie. Hon såg på Will. ”Dags att gå?”

De red tillbaka till stugan under tystnad. Will studerade den unga flickan som red framför honom.

När hon först kommit till honom hade hon varit en arrogant, självupptagen och självisk prinsessa som bara tänkt på sig själv och sina nöjen. Men hon hade långsamt förändrats. Episoden med vinet hade förstås varit ett snedsteg. Men alla gjorde misstag. Han log när han mindes misstagen han själv begått som lärling. Han hade inte väntat sig att hon skulle överlämna den värdefulla pälsen till den fattiga bondhustrun. Det tydde på att hon hade vuxit och mognat, och Will kände sig mycket nöjd.

”Det du gjorde var mycket bra”, sa han efter en stund.

Hon kastade en blick på honom. ”Såg du hennes kläder? De var tunna, nötta och lappade. Nu kommer hon i alla fall att ha ett varmt plagg under vintern.”

Han nickade. ”Ja, det kommer hon.”

Den gamla Maddie, prinsessan Maddie, skulle inte ens ha lagt märke till Aggies kläder. Hon hade absolut inte förstått hur kall Aggies vinter skulle bli.

Hon har verkligen skärpt till sig, tänkte Will. Det här kommer att bli bra.

Tug ruskade lite på manen och frustade. Det har jag vetat hela tiden.

Kapitel tjugoåtta

Den lilla stugan skymdes fortfarande av träden när Tug lyfte huvudet och gnäggade muntert. Bumper tittade upp. Från stugan hördes en ny gnäggning, som lät som ett svar på hälsningen.

”Det verkar som om vi har sällskap”, sa Will.

Maddie såg frågande på honom, men han sa inget mer. Han tyckte att han kände igen den främmande hästens läte, men var inte helt säker. Eftersom han kunde ha fel föredrog han att inte uttala sig alls.

Det visade sig dock att han hade rätt. När de red in i gläntan såg de ett brunt sto vid verandan. Det vred lite på huvudet och gnäggade på nytt när de kom närmare. Både Bumper och Tug svarade.

Maddie tittade frågande på sin häst. ”Känner Bumper henne?” frågade hon.

Will kastade en blick på henne. ”Spejarhästar brukar känna igen varandra. Även om de aldrig har träffats.”

”Så besynnerligt”, ropade en munter röst från verandan. ”Hur kan man känna igen någon man inte ens har träffat?”

Will ryckte på axlarna. ”Fråga inte mig. Jag är ingen häst.”

Verkligen inte, sa Tug torrt.

Gilan satt längst ut på verandan och kliade Sobel bakom öronen. Hunden hade lagt huvudet på sned och slutit ögonen. Sobel älskade att bli klappad och kliad på den tjocka pälsen runt öronen och på halsen.

Will satt av och blängde på Sobel med låtsad besvikelse.

”Du var mig en usel vakthund”, sa han. ”Du skulle ha slitit honom i stycken!”

Sobel daskade med svansen mot verandan som om hon höll med. Gilan gav djuret en sista klapp innan han reste sig.

”Hej, Maddie. Hur går det med träningen?”

Hon log lite när hon satt av. ”Vissa dagar känns det som om jag håller på att bli bättre. Andra dagar är det värre.”

Gilan höjde ett ögonbryn och såg på Will. Han hade aldrig hört Maddie uttala sig så självkritiskt förut. Halts idé kanske fungerade. Will såg blicken och nickade kort när han gissade vad Gilan tänkte.

”Ska jag föra hästarna till stallet?” frågade hon, och Gilans förvåning tilltog ytterligare. Att Maddie frivilligt erbjöd sig att göra någon en tjänst hade såvitt han visste heller aldrig hänt förut.

”Ja tack”, sa Will. ”Blaze också.” Han såg på Gilan. ”Jag gissar att du stannar här? Eller bor du i slottet?”

”Nej, jag stannar här om jag är välkommen”, sa Gilan hastigt. ”Det är alldeles för mycket krångel och formaliteter i slottet.”

”Och så är det förstås närmare till värdshuset”, sa Will.

Gilan tillät sig själv ett leende. ”Det också”, sa stormästaren. ”Jag kanske tar en sväng dit och äter frukost i morgon.”

”Jenny kommer bli glad över att se dig”, sa Will. För ett ögonblick såg han lite sorgsen ut. Jenny och Gilan hade visserligen inte gift sig, men de hade ändå fortfarande varandra.

Han gick in och gick fram till köksbänken, där han fyllde kaffekitteln från ett stort kärl med vatten. Han frågade inte om Gilan ville ha kaffe. Han var spejare. En spejare ville alltid ha kaffe.

Doften fyllde Gilans näsborrar när Will började mala bönorna. Tanken på färskt kaffe fick det att vattnas i munnen på honom. Han satte sig ned vid bordet och sköt undan en trave med dokument. När han kastade en snabb blick på dem kände han igen flera av veckorapporterna han hade skickat till rikets spejare. Det fanns även flera brev, och längst ned låg en lädermapp med ytterligare papper. Han knackade lätt på den.

”Vad är det här?” frågade han. Will vände sig om och fick syn på lädermappen.

”Äh… bara ett projekt jag höll på med”, svarade han besvärat. ”Det är inte så viktigt just nu.” Han tog mappen och tryckte in den i en bokhylla längs storstugans ena vägg. Det var något slutgiltigt med rörelsen, tänkte Gilan. Han ryckte på axlarna. Kommentaren om mappen hade egentligen bara varit småprat.

”Har det funkat bra med Maddie?” frågade han för att byta samtalsämne. Will, som hade malt färdigt bönorna, vände sig mot honom.

”Förvånansvärt bra”, sa han. ”Hon är snabb och klipsk. Och hon har lätt för att lära sig. Hon gillar att vara ute i naturen och känna sig fri. Min gissning är att hon gjorde uppror mot alla förbud i kungliga slottet. Nu när hon inte längre är prinsessa verkar hon intressera sig mer för folk runt omkring henne.”

Gilan såg intresserad ut. ”Använde du brevet?” frågade han. Han kände till brevet från Cassandra och Horace som fråntog Maddie alla privilegier och titlar.

Will nickade och vände sig tillbaka mot kaffet.

”Jag var tvungen. Hon behövde den chocken. Hon behövde få veta att hon inte var så märkvärdig som hon trodde. Det har fungerat.”

”På vilket sätt då?”

Will funderade medan han ställde kitteln på plattan. Han öppnade kaminen och lade i lite ved innan han drog ut spjället längst ned.

”Det som hände i dag är ett bra exempel. En bonde i trakten hade problem med en mård som tog ägg och dödade hönor.”

”Jaha. Och ni tog itu med den?”

”Ja, Maddie ordnade det. Hon sköt den med sin slunga. Hon är ruskigt träffsäker med den. Sedan tog det henne bara någon minut att skinnflå den.”

Gilan såg imponerad ut. ”De har fina pälsar så här års.”

Will nickade och hällde lite kaffe i den kokande kitteln. ”Verkligen. Den hade en riktigt vacker päls. Och det var precis det jag tänkte komma till. Bonden och hans hustru var fattiga som kyrkråttor. Deras kläder var slitna och dåliga. Maddie gav pälsen till kvinnan så att hon skulle få det lite varmare till vintern.”

Gilan nickade. ”Det låter som om hon har börjat lägga märke till andra människor och deras behov. Vilket är en bra egenskap för en spejare.”

”Hon har alltid i grund och botten varit en utmärkt flicka”, sa Will. Han bestämde sig för att inte nämna episoden med vinet. ”Hon behövde bara minnas det.”

Gilan kliade sig tankfullt på hakan. Nyheterna om Maddie var intressanta och högst välkomna. Ingen flicka hade tidigare gått i lära hos en spejare och de hade tagit en viss risk. Men det tycktes fungera fint.

Vad som var ännu mer intressant var Wills attityd och beteende. Gilan anade en sorts dämpad entusiasm när Will pratade om sin lärling och hennes förmåga. Den plågade blicken och besattheten av hämnd som tagit över honom tycktes ha försvunnit. Han var absolut inte sitt vanliga, glada jag. Men han hade definitivt blivit bättre.

Det verkar som om Halt visste vad han pratade om, tänkte Gilan. Sedan undrade han varför han var så förvånad. Halt brukade veta vad han pratade om.

Han väntade medan Will ställde en mugg med ångande, väldoftande kaffe framför honom. ”Tror du att hon är redo att ge sig ut på ett uppdrag med dig?” frågade han sedan.

Han sa det som i förbigående, men frågan var viktig. Will hade varit så fylld av sorg och hämndlystnad att han hade avböjt Gilans två senaste uppdrag. Gilan kände sig lättad när han såg sin vän fundera över saken och nicka.

”Ja”, sa Will. ”Jag tar gärna med henne på ett uppdrag. Det skulle nog vara utvecklande för henne.”

Dörren öppnades och Maddie kom in i rummet. Båda vände sig om och tystnade, precis som alla gör när personen de pratar om oväntat dyker upp. Maddie märkte att samtalet dog ut och såg oroligt från Will till Gilan. Hade Will berättat för stormästaren om hennes förseelser?

”Jag gav Blaze två äpplen”, sa hon försiktigt. ”Hon verkade inte tycka att det räckte med ett, så hon fick ett till.”

”Hon kommer att vara din trogna tjänare resten av livet”, sa Gilan muntert.

Maddie slappnade av lite när hon hörde hans vänliga tonfall. Hon såg oroligt på Will, som anade vad hon oroade sig för och skakade på huvudet. Han pekade på en mugg på bordet.

”Kaffet är klart”, sa han och hon satte sig tacksamt ned med båda händerna runt muggen.

”Jag har börjat dricka kaffe”, förklarade hon för Gilan.

Han nickade allvarligt. ”Bra. Det är en av grundförutsättningarna för att bli spejare.” Han såg hur lättad hon verkade och hade lagt märke till de hastiga blickarna mellan henne och Will. Wills ansikte gick inte att läsa. Det var så uttryckslöst att Gilan gissade att det var något han inte berättade. Han bestämde sig för att strunta i det. Om Will inte ville berätta så hade nog Gilan inte med saken att göra.

”Will säger att du är redo att följa med honom på ett uppdrag”, sa han. ”Vad tror du om det?”

Hon såg på sin läromästare och vände sig mot Gilan igen.

”Jag är redo”, sa hon. ”Vad är det för uppdrag?”

Gilan gillade det svaret. Maddie lät inte det minsta tveksam eller osäker.

”Det gäller landskapet Trelleth”, sa han. ”Spejaren där har blivit mördad.”

Will tittade blixtsnabbt upp. ”Mördad?” utbrast han. ”Av vem då?”

Gilan skakade på huvudet. ”Vi har ingen misstänkt. Han ramlade av sin häst och bröt nacken.”

”Så det var en olyckshändelse?” frågade Maddie.

Gilan såg skeptiskt på henne. ”Kanske. Det ser ju onekligen ut så. Men jag tror inte riktigt på olyckshändelser — inte när den som dog var spejare.”

Will rynkade pannan och såg tankfull ut. ”Vem är spejaren i Trelleth, nu igen?” frågade han. ”Eller rättare sagt — vem var det?”

I ett litet sällskap som spejarkåren kände alla varandra, åtminstone till utseendet och namnet. Många var nära vänner.

”Det var Liam”, sa Gilan. ”Kommer du ihåg honom?”

Will nickade sorgset. Han hade varit med när Liam blivit fullvärdig spejare och fått eklövet av silver. Det hade varit samma år som han, Halt och Horace rest till Hibernia för att spåra upp sektledaren Tennyson.

”Ja. En fantastisk man.”

”Absolut. En av de bästa yngre spejarna. Vi kommer att sakna honom djupt.”

”Vad vill du att vi gör?” frågade Will.

”Jag vill att ni reser till Trelleth och hör er för. Försök att få reda på allt ni kan om hur han dog. Man har som sagt alltid anledning att bli misstänksam när en spejare omkommer i en ’olycka’.”

Will blickade mot en karta över Araluen som hängde på väggen. Trelleth var ett medelstort landskap på landets östkust. Gilan följde Wills blick.

”Länsherren där borta heter baron Scully. Han skickade en brevduva med nyheten om Liams död. Det var tydligen en bonde som hittade kroppen. Wendell Gatt, heter han. Han har en stor gård ungefär fem kilometer sydväst om slottet i Trelleth.”

Will blickade mot kartan. Nyheten om olyckan gjorde honom lika misstänksam som Gilan. Att Trelleth låg vid havet gjorde inte saken bättre. Längs kusten härjade ibland smugglare, pirater och liknande. Det fanns gott om möjligheter för inkräktare att ställa till med oreda där.

”Just nu finns det inget som håller oss kvar här”, sa Will. ”Vi kan ge oss av redan i morgon.”

Gilan nickade gillande. ”Ju förr, desto bättre”, sa han. Den frasen kunde ha varit spejarnas officiella motto, tänkte Will. ”Undersök saken och ta reda på om det verkligen bara var en olyckshändelse.”

Will drog blicken från kartan och såg på sin gamle vän. ”Och om det inte var det?”

Gilan viftade lite med handen. ”Ta reda på varför någon ville se spejaren död. Och vem denna någon i så fall är.”

Kapitel tjugonio

De lämnade stugan morgonen därpå efter att ha ätit en tidig frukost. Gilan drack kaffe med dem, men planerade att äta frukost lite senare på Jennys värdshus. Han lovade att meddela Jenny att de var bortresta så att hon kunde låta någon ställa fram mat och vatten till Sobel varje dag.

De red åt nordöst på spejarnas vanliga sätt. Efter att ha ridit i tjugo minuter satt de av och ledde hästarna i tio. Djuren kunde hålla samma tempo timme ut och timme in, vilket gjorde att de snabbt närmade sig sitt mål.

När kvällen kom slog de läger, och tidigt nästa eftermiddag red de in i Trelleth. En skylt bredvid vägen visade att de var framme, men den saltstänkta vinden var ännu mer talande.

”Det luktar hav”, sa Maddie.

Will nickade. Han mindes första gången han själv hade upplevt den friska, doftrika luften. Det hade varit första gången han ridit till spejarnas årsting. Han suckade tyst. Det kändes som något som hänt för mycket länge sedan. Han skakade på huvudet. Det var mycket länge sedan.

”Vad ska vi göra nu?” frågade Maddie. Hon undrade hur en sådan här utredning egentligen gick till.

”Vi börjar med att titta på själva platsen”, sa Will. ”Vi letar upp den där bonden…” Han tystnade och letade efter namnet i minnet.

”Wendell Gatt”, sa Maddie.

Han såg lite irriterat på henne. ”Jag vet.”

Hon gav honom en oskyldig blick. ”Jag försökte bara hjälpa till! Det verkade som om du hade glömt namnet.”

”Jag glömmer inget!”

Ha! Tug frustade till. Will bestämde sig för att strunta i honom. Man kunde aldrig få sista ordet i en diskussion med någon som kunde fnysa, stampa i marken och ruska på manen som Tug.

”Vid nästa gård eller by vi kommer till frågar vi var Gatts gård ligger”, sa han.

De fortsatte på vägen och kom fram till en liten samling byggnader efter bara några minuter. Det fanns en smedja, ett nedgånget värdshus och några bostadshus. När de närmade sig klev en man med läderförkläde och sotiga armar ut ur smedjan och hälsade på dem.

De fick veta att Gatts gård låg några kilometer längre bort längs vägen de följde. Will tackade smeden och skulle just rida tillbaka till vägen när mannen ropade efter dem.

”Är ni spejare?”

Vilken onödig fråga, tänkte Will. Både han och Maddie hade mantlar, bågar och ludna hästar. Han var fortfarande lite sur över att han inte hade kommit ihåg Gatts namn och att Maddie så skyndsamt hjälpt honom. Kunde hon inte ha gett honom någon minuts betänketid? Will kände sig inte särskilt pratsam och hade ingen lust att svara. Smeden var uppenbarligen förvånad över Maddies klädsel och ville ha någon sorts förklaring.

”Nej, vi är sömmerskor”, ropade han och satte av i kort galopp med Maddie i hälarna.

Smeden snörpte surt på munnen och torkade svetten ur pannan med ärmen.

”Det var bara en fråga”, muttrade han irriterat när de två ryttarna försvann i fjärran.

Några hundra meter senare red Maddie upp jämsides med Will, som hade saktat ned farten en aning.

”Borde vi inte prata med länsherren först?” frågade hon försiktigt. ”Den där baron Scully?”

Hon hade en vag uppfattning om att det borde gå till på det sättet. Hon hade besökt olika landskap med sin far och mor, och det första de gjort hade alltid varit att hälsa på baronen. Hon började förstå att spejarna inte brydde sig särskilt mycket om vanliga etikettsregler.

Will grymtade föraktfullt. ”Det kan vi göra senare. Länsherrar brukar bara vara i vägen när något ovanligt har inträffat i deras landskap. De vet att vi rapporterar direkt till kungen och gör allt de kan för att inte framstå i dålig dager.”

Maddie var förvånad. Hon hade aldrig varit medveten om motsättningarna mellan länsherrarna och spejarna som arbetade i deras landskap.

”Inte alla, väl?” frågade hon.

Will mjuknade lite. ”Kanske inte. De flesta är bra och pålitliga. Arald i Redmont är till exempel en utmärkt baron som är lätt att samarbeta med. Men vissa länsherrar gör allt för att behålla sin värdighet och framhäva sin egen betydelse. Jag känner inte Scully, men det är inte omöjligt att han hör till den sorten, och jag vill inte ta några risker. Åtminstone inte förrän vi har tagit en preliminär titt på situationen.”

Några minuter senare kom de fram till Gatts gård. Skillnaden mellan den här gården och Arnold Clums gård kunde knappast ha varit större. Ladugården och bostadshuset framför dem var stora, rymliga byggnader i gott skick som nyligen målats om.

Staketen var raka och välgjorda och allt verkade vara i god ordning. Gårdsplanen såg städad ut, redskapen låg prydligt sorterade och det stod en vagn utanför ladan. Även den var nymålad. Hjulen var i gott skick och axlarna hade smorts tills de glänste. Några hästar i hagen gick nyfiket fram för att titta när de upptäckte nykomlingarna. En bit bort stod en ensam mjölkko tjudrad.

När de närmade sig huset öppnades dörren till vad som uppenbarligen var köket och en lång, välnärd kvinna som såg ut att vara runt fyrtio kom ut. Hon hade rena kläder som såg hemmagjorda men välsydda ut. Till skillnad från Aggie Clums slitna kläder var de inte lappade.

Hon hade bakat. Hon borstade undan en hårlock från ansiktet så att lite mjöl fastnade.

Will och Maddie höll in hästarna, men satt inte av.

”God eftermiddag”, sa Will. ”Fru Gatt, förmodar jag?”

”Det stämmer”, sa hon och såg nyfiket från Maddie till Will. ”Välkomna till vår gård. Var snälla och sitt av.”

”Tack”, sa Will. Han svingade sig ned från sadeln och Maddie gjorde detsamma.

”Jag heter Will Treaty”, sa han. Att han var spejare behövde han inte nämna. Det syntes på hans kläder och utrustning. ”Det här är Maddie, min lärling.”

Maddie såg hur kvinnan spärrade upp ögonen lite när hon hörde Wills namn. Maddie visste att han var relativt välkänd i Araluen — han var trots allt den berömde spejaren som gått i lära hos den legendariske Halt. Vid det här laget hade Will nästan överträffat sin läromästares rykte. Fru Gatt neg skyndsamt.

”Vill ni ha något att äta, spejare?” frågade hon. Hon såg nyfiket på Maddie när hon sa det sista ordet. Maddie hade snabbt börjat vänja sig vid att folk reagerade så. ”Jag håller på med en lammstek till karlarna och det kommer att bli mycket över.”

Will skakade på huvudet. ”Tack, vi vill inte vara till besvär. Lite vatten räcker fint.” Han nickade mot en välskött pump nära köksdörren och hon nickade.

”Självklart. Det är bara att ta för sig. Får man fråga vad ni har för ärende här på Gatts gård? Har det att göra med spejaren… han som…” Hon tvekade och visste uppenbarligen inte riktigt om hon skulle säga ”dog” eller ”blev mördad”.

Will nickade. Han pumpade upp lite vatten i en vattenskopa, tog några stora klunkar och torkade skägget med handen innan han lämnade skopan till Maddie.

”Ja”, svarade han. ”Jag hörde att det var din make som hittade honom.”

Hon nickade. ”Det stämmer, det var Wendell. Men vid det laget kunde han ingenting göra. Det var för sent. Han sa att karln hade varit död i flera timmar.” Hon blickade ut mot fälten. ”Han och de andra håller på att ta in det sista av höet. Han kommer och äter middag om någon timme. Kan ni tänka er att vänta på honom?”

Will skakade på huvudet. ”Nej, vi letar upp honom med en gång. Jag behöver ställa några frågor.”

Fru Gatt skruvade besvärat på sig och såg orolig ut. Will skyndade sig att lugna henne.

”Det är absolut inte så att vi misstänker din make, frun. Jag vill bara att han visar oss var han hittade Liam. Spejaren.” Han lade till det sista ordet för att förtydliga. Oron försvann ur hennes ansikte och hon pekade ut över åkrarna.

”Han är två åkrar bort åt det hållet, bakom skogsdungen.”

”Då rider vi dit och pratar med honom”, sa Will. Han nickade åt Maddie att följa med och de satt upp på hästarna. Han förde ett finger till pannan.

”Tack för hjälpen, fru Gatt”, sa han. ”Det är väl bäst att du går in och håller uppsikt över brödet.”

Han hade lagt märke till en utsökt doft i luften. Det var förmodligen bröd eller paj som snart var klar. Hon formade munnen till ett O och såg förvånad ut. Hon hade helt glömt bort att hon bakade. Hon vände sig om och skyndade tillbaka in i huset när de red iväg.

”Hon var hjälpsam”, konstaterade Maddie när de red över åkrarna.

”Låt oss hoppas att hennes man också är det”, sa Will.

Wendell Gatt visade sig vara betydligt mindre hjälpsam. Han var en storvuxen man med rött ansikte som gick klädd i knäbyxor och en blå arbetsjacka. Hans kläder var välsydda och i gott skick, precis som hans hustrus. Gatt var i färd med att göra höbalar tillsammans med tre drängar.

Han ruskade häftigt på huvudet när Will frågade om han kunde visa var han hade hittat Liam.

”Jag är upptagen. Det här är viktiga saker. Vi måste ta in höet innan det börjar regna.”

”Det tar inte mer än en halvtimme”, sa Will lugnt. ”Männen här kan säkert fortsätta utan dig en stund.”

”Nej, nej, nej”, svarade Gatt. ”Jag vill att det här går rätt till. Jag måste hålla ögonen på dem.” Han sa det tillräckligt högt för att de andra skulle höra honom. Två av dem såg lite irriterat på honom och den tredje ignorerade honom.

Will studerade männen. Han nuddade lätt vid Tugs sidor med hälarna och red fram till drängarna.

”Vem av er är äldst och har störst erfarenhet av det här?” frågade han. En av männen höjde handen. Det var en kraftig man som såg ut att vara runt fyrtio år gammal. Han såg ganska duglig ut, tänkte Will. Och att göra höbalar var inte världens mest komplicerade uppgift.

”Det är jag, herr spejare”, sa mannen. ”Jag heter Lionel Foxtree.”

”Skulle du klara att sköta det här jobbet utan hjälp, Lionel? Din husbonde kommer att vara borta i flera dagar.”

Gatt exploderade av vrede. ”Flera dagar?” röt han. ”Nyss sa du ju en halvtimme!”

Will vände sig i sadeln och tittade på honom med kylig blick.

”Det var när jag ville att du visade oss var spejare Liam dog”, sa han. ”Men eftersom du vägrade hjälpa oss i utredningen blir jag dessutom tvungen att gripa dig och ställa dig inför rätta. Det kan ta ett par dagar. Kanske till och med en vecka.”

Gatt spottade ursinnigt och letade efter något att säga. Drängarna vände sig om och Will såg hur de försökte dölja sina leenden. Gatt var uppenbarligen en man som gillade att bestämma.

”Gripa mig?” sa han. ”Du kan inte gripa mig! Jag är en fri man!”

”Det kan jag visst. Jag är en kunglig spejare. Du vägrade att hjälpa mig med min utredning, vilket i princip är detsamma som att obstruera utredningen. Jag har ingen större lust att göra det. Helst vill jag bara att du visar mig var du hittade Liam. Men om jag blir tvungen kommer jag att arrestera dig.”

Deras blickar möttes. Gatt var ursinnig. Will såg kall och obeveklig ut. Till sist gav bonden med sig.

”Ja, ja. Som du vill! Jag ska visa var jag hittade honom.”

”Det är rätta takter”, sa Will. Han nickade mot hästen som var fastspänd vid hökärran. ”Där har du en häst.”

Kapitel trettio

Gatt gjorde vad han kunde för att dölja sin irritation när han ledde dem till platsen där han hade funnit den döde spejaren. Det var på en smal men väl synlig stig som kantades av spridda, låga snår. Marken var mjuk, men inte så lös att en häst skulle snubbla eller tappa fotfästet. Will svingade sig ned och synade marken.

”Har det regnat på sistone?” frågade han.

Gatt skakade på huvudet. ”Inte sedan jag hittade liket. Men marken är ofta mjuk här. Förutom på högsommaren när den torkar, förstås.”

”Det är inte högsommar nu”, sa Will för sig själv och rörde sig lite längs stigen. Den här sträckan var rak. Det fanns ingen bra förklaring till varför Liam hade ramlat från sin häst.

”Var exakt låg han?” frågade Will.

Gatt red fram några meter. ”Här. Vid sidan av stigen, alldeles förbi de två träden här.”

De två stora träden tornade upp sig högt över undervegetationen av buskar och snår. Det var ungefär fem meter mellan dem och de stod på var sin sida av stigen. Will granskade dem. Det fanns inga låga grenar som kunde slå en oförsiktig ryttare ur sadeln.

”Jag antar att han ramlade ur sadeln och bröt nacken”, sa Gatt.

Will pressade ihop läpparna. ”Osannolikt”, sa han. Alla spejare var utmärkta ryttare.

Gatt ryckte på axlarna. ”Hans häst kanske snubblade…”, föreslog han.

Tug, som stod en liten bit bort, ruskade häftigt på manen. Spejarhästar snubblar inte.

”Eller så hade han druckit”, sa Gatt.

Will såg surt på honom. ”Liam drack inte”, sa han. Gatt ryckte på axlarna.

”Om du säger det, så. Det var bara en gissning.”

Will svarade inte. Han stegade tillbaka längs stigen från platsen där Liam påträffats och synade hästspåren. Eftersom det inte hade regnat de senaste dagarna och marken var mjuk syntes de fortfarande tydligt. Maddie hade suttit av och satt sig på knä bredvid ett av träden för att studera stammen.

Will vände sig mot Gatt. ”Tack för hjälpen, herr Gatt. Vi ska inte besvära dig mer nu. Du kan återgå till ditt arbete.”

Gatt såg förvånad ut och blev på lite bättre humör. Han hade väntat sig att spejaren skulle hålla honom kvar i flera timmar och ställa meningslösa frågor. Nu kunde han plötsligt återvända hem. Men han hade blivit nyfiken, och när han såg hur Will granskade spåren kunde han inte bärga sig.

”Vad tror du?” frågade han. ”Förstår du vad som kan ha hänt?”

Will skakade på huvudet. ”Det är säkert som du säger. Hans häst måste ha snubblat så att han ramlade. Det var nog en olyckshändelse.”

”Jaså… jaha”, sa Gatt. Han verkade fortfarande tveksam, som om han inte ville gå miste om något intressant.

Will nickade mot honom. ”Vi vill inte vara till mer besvär nu”, sa han.

”Då säger vi väl så”, sa Gatt. Han vände på hästen och började rida tillbaka mot sin gård. Han vände sig flera gånger om i sadeln för att titta på dem. Will vinkade till honom varje gång. Till sist rundade han en krök i stigen och försvann utom synhåll.

”Har du hittat något?” frågade Maddie.

Will nickade och gjorde tecken åt henne att följa med. De gick tillbaka ungefär tio meter längs stigen, där han stannade och pekade på marken. ”Titta på Acorns spår.”

”Acorn?” sa Maddie frågande.

”Liams häst. Titta här. Fram till träden rör han sig jämnt och regelbundet. Att döma av spårens djup och avståndet mellan dem skulle jag gissa att han galopperade. Men när de passerar träden blir det kaos. Spåren är överallt. Han måste ha tappat balansen och ramlat.”

Tug fnös och Will såg på honom. ”Sådant händer”, sa han. Maddie hade satt sig på ett knä för att studera spåren närmare och märkte inte att han hade riktat kommentaren till hästen. Hon reste sig upp och vände sig mot det närmaste av de två träden.

”Jag lade märke till något på ett av träden”, sa hon. ”Det kanske inte är så viktigt, men jag vill ändå visa dig det.”

”Det kan mycket väl vara värdefullt”, sa Will. Han följde henne och tittade på det hon pekade ut. Ungefär en halvmeter ovanför marken fanns ett svagt spår i trädets bark.

”Något har skurit in i barken där”, sa hon.

Will höjde på ögonbrynen. ”Det var skickligt observerat.”

Hon tittade upp på honom. ”Jag brydde mig först inte om det, men sedan sa du att Acorn tycks ha snubblat.” Hon vände sig om och gick bort till trädet mittemot. ”Jag undrar om det här trädet har ett likadant märke.”

Det hade det, men det var mycket svagt. Om de inte hade vetat vad de letade efter skulle de förmodligen aldrig ha hittat det. Will sträckte sig fram och kände lite på trädet. Några vita trådar satt fast på barken.

”De här skulle kunna komma från ett rep”, sa han och drog loss dem. Han blickade ut över stigen och såg sedan på trädet på andra sidan. ”Låt oss säga att Liam kommer galopperande längs stigen i full fart…”

”Han kanske jagar någon”, föreslog Maddie. Will nickade.

”Inte omöjligt. Och låt oss säga att någon har spänt ett rep rakt över stigen mellan de här två träden. Han rider rakt in i repet och Acorn snubblar till. Han lyckas med nöd och näppe hålla balansen.”

”Men det räcker för att Liam ska flyga ur sadeln”, fortsatte Maddie. ”Han landar här borta…” Hon stegade fram till platsen där Gatt sa att han hade hittat Liam. ”Och slår sig så allvarligt att han dör.”

”Det skulle förklara märkena på träden”, sa Will tankfullt. ”Repet måste ha skurit sig in i barken när Acorn sprang på det.”

De såg på varandra och var tysta en liten stund.

”Någon ville se Liam död”, sa Will lågt.

Maddie knep ihop läpparna. ”Han kunde ha överlevt den här fällan.”

”Sant. Men han skulle ändå ha omtöcknats och kanske slagits medvetslös av fallet. Mördaren väntade säkert i närheten, redo att hugga ihjäl honom.”

”Vi kan förstås inte vara helt säkra”, sa Maddie. ”Det är bara några röriga fotspår och ett svagt märke på ett träd. Det kan ha orsakats av vad som helst.”

”Vi skulle behöva titta närmare på Acorn”, sa Will. ”Om han sprang emot repet i hög hastighet måste han ha skadat benen.”

”Var är han nu?” frågade Maddie.

”Förmodligen i stallet vid Trelleths slott”, sa Will. ”Jag gissar att stallmästaren tog hand om honom efter Liams död.” Han lutade sig bakåt och sträckte lite på sig. Han hade böjt sig och stått på knä så mycket att ryggen börjat värka lite.

”Det kanske är dags att hälsa på baron Scully”, sa han.

Han bestämde sig för att besöka slottet ensam och lämna Maddie i den lilla spejarstugan i skogen nedanför slottet.

”Jag känner inte den där Scully”, förklarade han. ”Men det är inte omöjligt att han har besökt kungliga slottet, och då kan det hända att han känner igen dig. I så fall kommer han att ställa till med fest och sådant. Inom tjugofyra timmar skulle alla i hela landskapet veta att du är här.”

Maddie nickade. ”Det skulle försvåra utredningen.”

”Absolut. Det är bäst att vi ligger lågt. Dessutom vill jag inte att för många får reda på vem du egentligen är. Av säkerhetsskäl.”

”Låter bra”, sa Maddie. Faktum var att hon började tröttna på hur folk stirrade på henne när de såg att hon var flicka — och spejarlärling. Hon visste inte riktigt vad som skulle hända om de insåg att hon dessutom var prinsessa. ”Jag stannar i stugan.”

”Du kan väl ta en titt på Liams papper medan du är här”, sa Will. ”Se om du hittar några ledtrådar. Försök ta reda på vad han har sysslat med på sistone.”

Det fanns i princip två typer av spejarstugor. Liams var nästan likadan som den Maddie och Will bodde i, och hon kände sig ganska bekväm där inne. Hon följde Wills instruktioner och gick igenom dokumenten på Liams lilla skrivbord för att se om hon kunde hitta någon förklaring till det som hade hänt. Men hon hittade ingenting. Det hade nästan mörknat när hon hörde Bumper gnägga i stallet bakom stugan. Sedan svarade Tug, och några minuter senare kom Will ridande mellan träden.

”Acorn haltade när de hittade honom”, bekräftade han. ”Han hade ett skärsår på höger framben. Stallmästaren gissade att Acorn hade snubblat och skadat sig och att Liam då ramlat av. Men såret kan mycket väl ha orsakats av ett rep.”

”Liams död var alltså definitivt ingen olyckshändelse”, sa hon.

”Det verkar inte så. Nu blir nästa steg att ta reda på varför någon ville döda honom. Han måste ha varit någonting på spåren.”

”Ska vi informera Gilan?” frågade hon och Will nickade.

”Jag ska skicka en brevduva från slottet i morgon. Men jag vet vad han kommer att säga. Han lär vilja att vi nystar i saken och tar reda på vad som har hänt. Det tjänar ingenting till att skicka hit mängder av folk. Då skulle mördaren fatta att vi har tagit upp jakten på honom. Det är bättre att vi gör det här så tyst och obemärkt som möjligt.”

Han gjorde en paus och fick syn på skrivbordet.

”Har du hittat något?” frågade han.

Maddie skakade på huvudet. ”Inget som verkar intressant.”

”Inte särskilt förvånande. Om han var någonting på spåren skulle han inte lämna de viktiga dokumenten fullt synliga. Han har förmodligen gömt dem.”

Maddie såg sig omkring i den lilla storstugan. Hon kunde inte se något som skulle fungera som gömställe.

”Var då?” frågade hon.

Will reste sig upp och gick fram till mitten av rummet. Han tittade ned och studerade golvtiljorna. Efter en liten stund stannade han och stirrade på en punkt till vänster. Han böjde sig ned på ett knä och drog sin långa kniv.

Han knackade lätt med knivskaftet mot golvet och förflyttade handen i en halvcirkel. Fjärde knackningen lät lite annorlunda än de tidigare och Will grymtade belåtet. Han stack in knivspetsen mellan två brädor och bände lätt.

Det knakade av trä mot trä och Will lyfte upp en liten lucka. Nedanför fanns ett dolt utrymme med träväggar. Will tittade upp och mötte Maddies blick.

”Alla spejarstugor har ett sådant här gömställe”, förklarade han. ”Det gäller bara att hitta det.”

Han böjde sig ned och tog fram en liten pappersbunt. Dokumenten låg i en mapp med ett grönt band runt.

”Nu ska vi se”, sa Will.

Kapitel trettioett

De gick fram till bordet och satte sig bredvid varandra. Will lade fram det han hade funnit i det hemliga utrymmet.

Det första var en grov kartskiss över området runt Trelleths slott. Kartan var hastigt ritad, kanske av Liam själv, och det fanns inte många landmärken på den. Men tre byar var markerade en bit från slottet. Bredvid varje by hade kartritaren med prydliga bokstäver skrivit namnet på en person.

Maddie stödde sig med armbågarna mot bordet och lutade sig fram för att läsa namnet närmast henne.

”Boylby, Peter Williscroft”, läste hon. ”Vem är Peter Williscroft och vad har han med Boylby att göra?”

Will skakade på huvudet. ”Och vem är Carrie Clover, och vad gör hon i Danverfors? Och vad har Maurice Spoker med Esseldon att göra?”

De såg på kartan i några sekunder, som om de väntade sig att den skulle svara.

”Det kanske är byns överhuvud?” föreslog Maddie.

Will pekade på det andra namnet. ”Carrie Clover är en kvinna”, sa han.

Maddie grymtade. Hon hade aldrig hört talas om en kvinnlig byäldste, men förmodade att det fanns. ”Det kanske var hans hustru?”

”Kanske.” Will lät inte övertygad. De satt tysta och funderade. ”Fanns det något mer i mappen?” frågade hon.

Den innehöll två dokument till. Will tog fram det första. Det var en lista över de tre byarna på kartan med uppgifter om deras storlek.

”Alla tre är ungefär lika stora”, sa han. ”Ganska stora byar, men inte stora nog att kallas städer. Eller ha sheriffer.”

När byar växte till städer blev de mer organiserade. En sheriff utsågs för att bevara freden och en stadsvakt brukade bildas. Den lydde under sheriffen. Någon sådan hierarki fanns dock inte i mindre samhällen.

”Jag antar att det kan ha betydelse”, sa Maddie. ”Vad står det på det sista pappret?”

Will vecklade ut det sista dokumentet och höjde på ögonbrynen när han läste det. Han flyttade lite på listan över byar för att studera kartan och lutade sig sedan bakåt på stolen, djupt försjunken i tankar.

Maddie lutade sig fram för att granska det sista dokumentet.

”De här namnen… det är personerna som nämns på kartan”, sa hon.

”Och de är inte byarnas ledare”, konstaterade Will. ”Titta: Peter Williscroft, tolv, och så ett datum för tre veckor sedan. Carrie Clover, fjorton, och ett annat datum. Fem dagar efter datumet bredvid Peter Williscroft.”

”Och så Maurice Spoker”, sa Maddie. ”Fyra dagar efter Carrie. Han är elva.”

”Vad kan det här vara för datum?” muttrade Will.

”Födelsedagar, kanske?” sa Maddie.

Will såg tveksam ut. ”Kanske. Då föddes de under samma tid på året, fast olika år.”

”Något kanske hände med de här barnen”, föreslog Maddie.

Will såg på henne. ”Vad då?”

Hon ryckte på axlarna. ”Vet inte. De kanske dog. Eller försvann. Något sådant.”

”Kanske. Vi lever i en farlig värld. Det finns vargar i den här delen av landet. En och annan björn också.”

”Så… anta att min gissning stämmer”, sa Maddie. ”Att de är döda eller saknade. Varför har ingen sett ett samband mellan att tre barn från tre byar i samma landskap har försvunnit inom loppet av två veckor?”

”Förmodligen för att de inte känner till det. Byarna ligger ganska långt ifrån varandra. Människorna i Danverfors är säkert upprörda över det som hände med Carrie Clover, men de har nog ingen aning om att två andra barn i ungefär samma ålder har försvunnit från andra byar. Sådana här byar har inte mycket kontakt med varandra.”

”Hur kände Liam till saken?” frågade Maddie.

Will ryckte på axlarna. ”Det hör till en spejares jobb att hålla koll på det som händer i landskapet. Vi reser runt i byarna och samlar nyheter och information. Alla händelser som avviker från det normala är intressanta för oss. Liam lade väl helt enkelt märke till det här mönstret.”

”Och sedan blev han mördad innan han kunde göra någonting åt det”, sa Maddie.

Will höll upp en varnande hand. ”Nu utgår du från att de här tre barnen har försvunnit eller dött eller råkat illa ut på något annat sätt. Det kan finnas många andra förklaringar till datumen.”

”Som vad då?”

”Jag vet inte.”

”Tänk på saken, Will. Det måste vara något i den stilen. Liam gömde trots allt namnen och datumen i lönnutrymmet. Så de måste vara viktiga. Och sedan blev han dödad. Han måste ha ställt frågor om de tre barnen. Någon fick nys om det — och såg till att han råkade ut för en ’olycka’.”

”Det är ingen dum hypotes”, sa Will. ”Men det är ändå bara en gissning.” Maddie hade livlig fantasi och han märkte att han fick tygla den lite. I sådana här situationer var det alltid frestande att anpassa bevisen till teorin och strunta i sådant som inte verkade passa in.

”Vi ska inte dra några förhastade slutsatser”, fortsatte han. ”Det är dags att fortsätta utredningen. Jag ska bara införskaffa lite utrustning i slottet.”

”En handkärra?” sa Maddie och såg skeptiskt på det lilla smutsiga fordonet Will hade tagit med sig från slottet. ”Vad ska vi med den till?”

”Vi ska forsla våra världsliga ägodelar på den”, sa Will. ”Jag tänker utge mig för att vara en vandrande arbetare. Du är min dotter. Jag letar efter jobb och du svansar efter.” Han sträckte sig ned i kärran och tog fram en lappad, sliten klänning som han slängde till henne. ”Det är bäst att ha klädsel som passar rollen.”

Maddie såg med avsmak på det slitna plagget. ”Måste jag ta på mig den här trasan?” frågade hon.

Will nickade. ”Om du hade spejarmantel och pilbåge skulle folk ana ugglor i mossen. Vi vill inte avslöja vilka vi är. Människor på landsbygden blir ofta slutna som musslor när de får syn på en spejare. Vi måste ta oss till de tre byarna och snoka lite. Du kommer förmodligen ha bättre tur med traktens ungdomar än jag har med deras föräldrar. Barn och ungdomar brukar inte ha något emot att prata med jämnåriga, men blir ofta tystlåtna runt vuxna.”

”Jaha, och hästarna då?” undrade Maddie. ”Hur gör vi med dem?”

”När vi närmar oss en by gömmer vi dem i skogen utanför. Så enkla människor som vi tänker utge oss för att vara äger knappast någon häst, och absolut inte två. Tug lär förstås inte gilla det. Han kommer att få dra kärran, vilket han säkert tycker är under hans värdighet.”

Han hade rätt. Tug blev rasande när han såg den lilla kärran.

Vill du att jag drar den där? Jag är ingen arbetshäst, vet du.

”Jag är ingen kringresande dräng heller”, sa Will. Han såg sig omkring för att försäkra sig om att Maddie inte hörde honom prata med djuret. ”Vi färdas under falsk identitet, och det här är en utmärkt täckmantel.”

Tänk om någon ser mig dra den där?

”Nej, nej, ingen kommer att se dig. Jag lossar kärran när vi närmar oss en by. Sedan väntar du bara på oss i skogen.”

Jaha. Och vem ska då dra kärran?

”Det gör jag själv. Det är trots allt en handkärra. Och vet du vad? Folk kommer att se mig dra den!”

Kommer många att se dig? undrade Tug.

”Säkert flera dussin. Dessutom kommer jag att ha på mig en stor halmhatt med slitet brätte.”

Hm. Ja, det låter väl rättvist.

Det visade sig att Tug enkelt kunde dra den lilla kärran. Den var ganska lätt och blev inte för tung för honom ens när Will satt i sadeln. Med hans stolthet var det värre, och han frustade argt åt Will varje gång någon gick förbi dem på vägen.

Danverfors var byn som låg närmast, och Will bestämde att de skulle börja där. De stannade på vägen ungefär två kilometer utanför samhället. Tio meter från vägen fanns en liten skuggig glänta med gott om färskt gräs till hästarna. Will lösgjorde Tug från kärran. Längst bak hängde ett stort vattenskinn som han använde för att fylla en läderhink åt de två hästarna.

”Jag kommer och tittar till er i kväll”, sa Will till hästarna. ”Stanna här. Tyst.”

Det sista ordet var ett kommando som alla spejarhästar kunde. Nu skulle Bumper och Tug hålla sig gömda i gläntan utan att ge ifrån sig minsta ljud när människor passerade. Båda hästarna nickade några gånger för att markera att de förstod. Sedan tog Will tag i kärrans två handtag och började följa vägen mot Danverfors tillsammans med Maddie. När han tog upp en gammal sliten halmhatt och satte på huvudet tyckte han att han hörde Tug skrocka i fjärran.

Kapitel trettiotvå

Danverfors låg, precis som namnet antydde, vid en liten flod. Maddie hade väntat sig att det skulle finnas ett vadställe där, men vattnet var djupt och strömt. För att ta sig över fick man färdas på en stor, flatbottnad färja som löpte i tjocka rep som fästs på flodbankarna.

Själva byn såg trevlig ut. Dungar med pilträd lutade sig ut över vattnet och spred behaglig skugga över bankarna. Var man än stod hörde man den porlande floden i bakgrunden. Maddie tyckte att ljudet kändes lugnande.

Utöver färjan var byn ganska typisk. Det fanns en smedja, ett värdshus, ett litet garveri, ett snickeri med såg samt en handelsbod där en köpman sålde utsäde och spannmål. Eftersom Danverfors låg vid floden var det inte konstigt att det dessutom fanns en mjölkvarn. De väldiga skovelhjulen drevs fram av det snabbflödande vattnet. Bönder från trakten forslade sina råvaror till kvarnen så att de kunde malas till fint mjöl.

Utöver detta fanns det många bostadshus. De flesta var små byggnader, samtliga med en enda våning. De var byggda av flätverk med påkletad lera och hade brant sluttande halmtak. De stod på båda sidor om huvudgatan. Mellan dem ledde smala sidogator till ladugårdar, skjul och liknande byggnader. Sammanlagt fanns det kanske trettio sådana bostäder.

Garveriet stod nära slutet av bygatan. Maddie rynkade på näsan när de traskade förbi.

”Fy. Vad är det som luktar så förfärligt?” frågade hon.

Will, som böjde sig fram och höll i kärrans handtag, tittade upp. ”Det vill du inte veta”, sa han.

Den första byggnaden i själva byn stod på visst avstånd från garveriet. Det var smedjan, och de hörde ett dovt klingande av en hammare mot metall därifrån. Bälgen mullrade rytmiskt när smedens medarbetare höll luften flödande under den glödande kolbädden. Det hela var ett logiskt arrangemang som återkom i de flesta byar. Garveriet och smedjan låg på betryggande avstånd från resten av byn, med krogarna och värdshusen, på grund av den otrevliga lukten och brandrisken.

Ett fåtal bybor var ute på gatorna. De tittade nyfiket och i några fall lite misstänksamt på nykomlingarna. En eller två av dem nickade och Will svarade genom att föra handen till sin slitna hatt.

När de kom längre in i byn tittade han upp och fick syn på ett tvåvåningshus med ett imponerande läge bredvid floden.

”Det där måste vara värdshuset”, sa han tyst till Maddie. ”I sådana här byar brukar de vara krog och värdshus i ett. Låt oss börja där.”

Danverfors var ett för litet samhälle för att ha både en krog och ett värdshus, precis som han hade misstänkt. Byggnaden vid floden fyllde båda funktionerna. Det fanns ett långt skänkrum där måltider serverades samt några sovrum som kunde hyras på övervåningen. Utanför fanns en gräsmatta där värdshusvärden kunde ställa fram bord om vädret tillät. Där kunde gästerna avnjuta öl och mat medan de hade utsikt över floden.

Will stannade utanför byggnaden och sträckte tacksamt på sig. Han masserade korsryggen med nävarna. Kärran var lite för låg och han hade varit tvungen att huka sig. Han tog av sig hatten och torkade svetten ur pannan. Maddie väntade otåligt medan han långsamt såg sig om över byn och floden.

”Vad gör vi nu?” frågade hon. Han såg på henne och skakade långsamt på huvudet.

”Du behöver bara slappna av och lukta på blommorna”, sa han. ”Lantbor har aldrig bråttom.”

Hon såg sig omkring. ”Blommorna? Jag ser inga blommor. Och det enda jag känner lukten av är hästdynga.”

Det fanns ett stall med stallbacke bredvid huset. Det var uppenbarligen tänkt för värdshusets gäster. Det syntes att många djur hade stått där på sistone.

”Det var inte bokstavligt menat”, sa Will. ”Borde jag ha sagt ’slappna av och lukta på dyngan’, tycker du?”

Maddie drog lite på läpparna. ”Det där är två saker som inte går ihop.”

Will nickade lite tankfullt. ”Nu kanske vi har slappnat av tillräckligt. Vi går in.” De närmade sig dörren. ”Låt mig sköta snacket”, tillade han.

”Det har du redan sagt”, sa Maddie. ”Flera gånger.”

Han såg på henne. ”Jag vill bara försäkra mig om att du verkligen har förstått”, sa han och gick före henne in.

Det var mörkt i skänkrummet. Endast ett litet fönster lyste upp det. Fyra lyktor hängde från en takbjälke som gick genom rummets centrum, och en eld fladdrade i en kraftig eldstad längre bort. Maddie förmodade att den var avsedd lika mycket för matlagning som för att sprida värme.

Det var lågt i tak, och till och med Will, som inte direkt var reslig, fick huka sig lite när de gick fram till bardisken. Värdshusvärden tittade upp på dem med viss nyfikenhet. Han höll på att torka sejdlar.

”Får det vara något att dricka?” frågade han. ”Kanske en bit mat?”

Will rynkade pannan. ”Ja till drickan. Öl till mig. Svagöl, alltså.”

Svagöl var öl som hade blandats med en lika stor mängd vatten. Åtminstone om krögaren var ärlig. Ofta innehöll drycken betydligt mer vatten än öl. Men det var det billigare alternativet, och det var därför Will valde det.

”Mat också?” frågade värdshusvärden när han ställde sejdeln framför Will. ”Vi har en utmärkt kycklinggryta i dag. Kyckling med knyten och grönsaker samt en frasig limpa för bara tre pennig per portion.”

Will snörpte på läpparna. ”Vi delar en”, sa han. Priset var riktigt förmånligt, men han spelade trots allt rollen av en kringresande arbetare. Sådana personer fick vara sparsamma med pengarna.

”Det blir en extra pennig för den andra tallriken och skeden”, sa värden.

Will rynkade pannan. ”Hmf”, fnös han. ”Jaha, jag förmodar att jag inte har något val. Som du vill.”

Värdshusvärden nickade mot Maddie. ”Vill hon ha något att dricka? Jag har färsk cider om hon vill ha det.”

”Det går bra med vatten”, sa Will. Det var bäst att verka fortsatt sparsam. Värdshusvärden hällde upp ett glas vatten åt Maddie och vidarebefordrade matbeställningen till personalen som arbetade i köket bakom honom. Mannen stödde armbågarna mot bardisken när Will och Maddie slog sig ned mittemot honom.

”Är ni på genomresa?” frågade han.

Han verkade relativt vänlig. Will misstänkte att han undrade om de ville hyra ett rum.

”Jo”, svarade Will. ”Kanske. Om jag inte hittar något jobb drar vi vidare.”

”Jag förstår”, sa värdshusvärden. ”Vad är det för sorts jobb du letar efter?”

Will ryckte på axlarna. ”Vad som helst. Jag klarar det mesta. Jag kan arbeta på åkrar, bygga staket, snickra, reparera saker… det spelar ingen roll.”

”Det är nog inte många bönder som behöver hjälp just nu”, sa värdshusvärden. ”Men jag har faktiskt ett visst behov av reparationer här på värdshuset. Lite snickerijobb och målarjobb också.”

Will tittade intresserat upp. ”Jag hjälper dig”, sa han. Han sträckte fram handen. ”Jag heter William. William Accord. Det här är min dotter Maddie.”

De skakade hand. ”God dag, Maddie”, sa värdshusvärden. Sedan vände han sig mot Will igen. ”Jag heter Rob. Rob Danvers.”

Will höjde intresserat på ögonbrynen. ”Danvers? Är byn uppkallad efter dig?”

Rob Danvers skakade på huvudet. ”Efter min farfars far”, förklarade han. ”Det var han som byggde den första färjan över floden. På den tiden fanns det fullt av stråtrövare och banditer i de här trakterna. Det var inte riktigt som i dag.”

”Jo, saker och ting tycks ha lugnat ned sig lite på sistone”, sa Will. ”Hur många dagars arbete tror du att du har för mig?”

Danvers ryckte på axlarna. ”Kanske två eller tre. Men om du håller dig runt värdshuset har du nog goda möjligheter att få mer. Jag ska lägga ett gott ord för dig. Du skulle kunna hyra ett rum här åt dig och din dotter, så har du nära till allt.”

Will rynkade på näsan vid tanken på priset. ”Om du inte har något emot det skulle jag föredra att sova i stallet”, sa han.

Danvers ryckte på axlarna. ”Gör som du vill. Det blir ju billigare. Men betydligt dragigare.”

”Det är inget man inte kan lösa med filtar”, sa Will. ”Förresten, jag vill gärna att någon tar hand om Maddie här medan jag arbetar. Jag vill inte att hon driver omkring vind för våg i byn. Finns det kanske någon av traktens kvinnor som kan hjälpa mig med det?”

En ung kvinna kom ut ur köket med deras mat. Will tog ett bett och tuggade lite. Maddie högg in med god aptit. De hade ridit hela förmiddagen, och kycklinggrytan smakade utsökt. Kvinnan såg på dem.

”Jag hörde i en annan by att det finns en familj här där dottern har flyttat”, sa Will. ”De kanske skulle vara intresserade?” Han gjorde en paus och låtsades söka i minnet efter namnet. ”Just det, ja. Clover. Så hette hon. Flickan var visst i Maddies ålder.”

Rob Danvers ansikte mörknade. Han reste sig häftigt.

”Carrie Clover flyttade inte”, sa han kort.

Will höjde förvånat på ögonbrynen. ”Hon är alltså fortfarande kvar?”

Danvers skakade på huvudet. ”Hon är försvunnen. Det hände för några veckor sedan. En natt var hon bara borta.”

”Rymde hon hemifrån?” frågade Will.

Värdshusvärden var tyst en stund innan han svarade. ”Det skulle inte förvåna mig. Hennes föräldrar behandlade henne inte särskilt väl. Hon hade ofta blåmärken i ansiktet. Eller rödgråtna ögon. Det är djupt beklagligt — jag gillade den tösen.”

”Hon kanske träffade en pojke och rymde tillsammans med honom? Det skulle inte vara första gången något sådant hände.”

Men Danvers skakade återigen på huvudet. ”Hon hade en pojkvän här i byn. Han är kvar. Nej, jag tror att hon blev trött på att få stryk och stack.” Han lutade sig närmare och sänkte rösten. ”Om ingen rövade bort henne, förstås.”

”Rövade bort henne? Varför skulle någon göra det?”

Danvers skakade på huvudet. ”Jag vet faktiskt inte. För att begära en lösesumma, kanske?”

”Är hennes familj rik?” frågade Will, men Danvers skakade återigen på huvudet som om han förkastade sin egen teori.

”Hennes far är plöjare. Han har svårt att få pengarna att gå ihop. Han skulle aldrig ha råd att betala en lösesumma.”

”Varför skulle någon i så fall föra bort henne?”

Danvers rörde huvudet tankfullt från sida till sida medan han funderade på frågan. Han hade inte tänkt så noga på saken förut. Han hade bara vant sig vid att med dystert tonfall förklara att Carrie blivit bortrövad.

”Ingen aning. Allt jag vet är att hon är borta.” Han gjorde en paus. ”Om jag vore du skulle jag inte prata med hennes familj om saken. Clover är en rätt otrevlig typ. Han skulle explodera om han fick för sig att man beskyller honom för flickans försvinnande.”

Will funderade på saken i några sekunder och nickade.

”Tack för varningen”, sa han. ”Jag ska inte nämna det om jag ser honom.” Han tystnade och låtsades fundera mer på saken medan han åt upp maten.

”Rappa på, gumman”, sa han till Maddie. ”Vi måste få in våra grejer i stallet. Det kommer att börja regna innan dagen är över.”

Han drack upp ölet, nickade till Danvers och började gå mot dörren med Maddie.

Kapitel trettiotre

De stannade två dagar till i Danverfors, men fick inte reda på särskilt mycket mer om Carrie Clovers försvinnande.

Medan Will var på värdshuset och utförde måleriarbete och reparationer gick Maddie omkring i byn och försökte lära känna traktens ungdomar. De visade sig vara varken vänliga eller ovänliga, men eftersom hon var ny i byn var de ganska nyfikna.

Det var lättare för Maddie att ta upp frågan om den saknade flickan. Will, som redan hade diskuterat saken med Danvers, vågade inte visa fortsatt intresse för henne. Det skulle väcka misstanke. I stället försökte han ägna kvällarna i värdshuset åt att lyssna på samtalen runt omkring i hopp om att någon skulle berätta något av intresse. Det var dessvärre fruktlöst.

Barn hade däremot lättare att gå rakt på sak, så det var inte alls lika svårt för Maddie att fråga om Carries försvinnande. Hon sa att hon hade hört sin far prata om henne med värdshusvärden. Hon väntade tills hon hade träffat ungdomarna vid två olika tillfällen innan hon tog upp ämnet.

”Min pappa sa något om att en flicka härifrån har försvunnit”, sa hon. ”Han sa att jag skulle vara försiktig så att jag inte råkar ut för samma sak.”

Det var sent på eftermiddagen och hon satt nere vid floden tillsammans med ett halvdussin bybor som varierade i ålder mellan åtta och femton. Barnen såg lite osäkert på varandra och var tysta en stund. Maddie låtsades inte märka dem, utan fortsatte.

”Vad hände med henne?” frågade hon. ”Vart tog hon vägen?”

Barnen utväxlade fler blickar. Sedan tog en av de äldre pojkarna till orda.

”Du menar Carrie Clover”, sa han.

Maddie ryckte på axlarna. ”Jag vet inte vad hon hette. Hon rymde alltså?”

Många i sällskapet skakade på huvudet. Det var en tioårig pojke med ljust, tovigt hår som svarade henne.

”Hon rymde inte. Jag tror att hon blev bortrövad.”

Maddie lutade sig närmare och låtsades se förvånad ut. ”Bortrövad? Av vem då?”

”Håll tyst, Clem”, sa den äldre pojken snabbt. Han såg på Maddie. ”Vi pratar inte om det.”

”Varför inte?” frågade hon. ”Vem rövade bort henne?” Det verkade logiskt att vara nyfiken och ställa fler frågor.

Pojken såg på de andra barnen. Alla verkade besvärade med undantag för Clem, som var sur för att han hade tillrättavisats inför den främmande flickan.

Till sist svarade den äldre pojken. ”En flodgast tog henne.”

Maddie såg på resten av barnen och märkte hur förvånade flera av dem såg ut innan de dolde det.

”Ja, Simon har rätt”, sa en flicka som var ett par år yngre än Maddie. ”Det var en flodgast som tog henne.” Hon nickade häftigt.

”Vad är en flodgast?” frågade Maddie. Hon hade aldrig hört ordet förut och var mycket förbryllad.

Den äldre pojken, Simon, tvekade i några sekunder. Hon hade en känsla av att han fantiserade ihop ett svar.

”Det är en flodande”, sa han. ”En ond flodande. De ligger på lur under ytan där vattnet är djupt och ibland när människor kommer i närheten störtar de fram och griper tag i dem.”

”Vi är ju ganska nära floden just nu”, påpekade Maddie.

Simon kastade en blick på vattnet och insåg att hon hade rätt.

”Ja. Vi kanske borde flytta oss innan någon av oss blir tagen.” Han började resa sig och gjorde tecken åt de andra att följa hans exempel. De reste sig lite motvilligt.

Han ljuger, tänkte Maddie. Han hittar på alltihop. Men varför?

Clem, den unge pojken som hade talat först, ruskade avfärdande på huvudet.

”Flodgastar”, muttrade han. ”Det finns inga…” Men flickan som hade hållit med Simon grep tag i hans arm och drog honom åt sidan.

”Håll klaffen, Clem!” väste hon. ”Kom ihåg vad Sagofarbrorn sa…”

Hon hade viskat lite högre än hon tänkt, och Maddie hörde vartenda ord. Tankarna snurrade genom huvudet på henne. Sagofarbrorn? Vem var det? Hon undrade om det var ett namn eller en beskrivning. Hon låtsades som om hon inte hade hört något.

Simon vände sig mot flickan. ”Håll tyst! Båda två!” Han insåg att Maddie stirrade på honom. ”Det är bäst att alla går hem nu. Det för otur med sig att prata om flodgastar.”

De andra mumlade till medhåll och gruppen skingrades. Barnen började gå hem, och några av dem kastade blickar över axeln mot Maddie, som stannade kvar ensam vid floden. Hon gick fram till vattnet och blickade ned i det strömma vattnet som om hon försökte se om det faktiskt fanns en flodgast i vattnet. Hon hade ingen aning om hur en sådan varelse kunde tänkas se ut. Ett moln drog förbi solen, och floden, som ögonblicket innan hade glimmat så muntert, fick en tung, blygrå nyans. Kalla kårar drog utmed hennes ryggrad och hon vände sig om och skyndade tillbaka till bygatan och stallet där hon och Will bodde.

”Vad är en flodgast?” utbrast hon i samma stund hon såg sin läromästare komma in i stallet. Det hade gått ungefär en timme, och nu var Will färdig med dagens arbete. Han hade utfört samtliga uppgifter han fått av Rob Danvers, och inga nya arbeten hade dykt upp.

Will såg intresserat på henne. Hon satt med ryggen mot en av handkärrans hjul och var blek i ansiktet av oro.

”Flod… vad då?” sa Will.

Maddie skakade otåligt på huvudet. ”Flodgast. Det är någon sorts varelse.”

Han skakade på huvudet och såg fundersam ut. ”Sådana har jag aldrig hört talas om. Vissa säger att det finns kummelgastar — en sorts spöken som håller till i forntida gravar. Men jag har själv aldrig sett någon.”

Han tystnade och ett obehagligt minne drog förbi. Han mindes hur han för många år sedan ridit till helaren Malcolm för att be honom hjälpa Halt, som varit dödligt skadad. Han hade tagit vägen förbi några gamla gravkummel och han mindes fortfarande känslan som hade gripit honom. Det var som om han anat en ond närvaro. Han hade dock avfärdat alltihop som ren inbillning. Han hade förmodligen varit så trött och orolig att hans hjärna spelat honom ett spratt.

”Det här var en flodgast”, insisterade Maddie. Tanken tycktes skrämma henne.

”Var har du hört talas om flodgastar?”

”Barnen berättade om den. De sa att en flodgast kom och tog Carrie Clover.”

Det fick Will att spetsa öronen.

”De sa att den drog ned henne i floden”, fortsatte Maddie.

”Såg de detta?” frågade Will snabbt. Det kunde mycket väl finnas någon varelse i floden, tänkte han — kanske någon sorts stor fisk. Eller en björn. Han visste att en del björnar kunde simma. Han hade aldrig själv sett simmande björnar, men hade hört folk berätta om dem.

”Nej, de såg den inte. Faktum är att jag tror att de ljög.”

”Varför tror du det?” frågade Will.

Maddie tystnade. Hon kunde inte riktigt förklara det. ”Jag fick den känslan. En av de yngre pojkarna trodde inte på det. Han fnös åt saken, men en äldre flicka fick honom att sluta. Det var den äldste pojken, Simon, som berättade det där om flodgasten. Men jag tror att han bara hittade på.”

”Och den mindre pojken trodde honom inte?”

Maddie nickade.

”Märkligt”, sa Will. ”Man tycker att yngre barn borde ha lättast att tro på berättelser om monster i floden.”

”Doris, flickan som fick honom att hålla tyst, sa något om en berättare.”

”Berättare”, sa Will långsamt. ”Tja, det är väl någon sorts trubadur eller historieberättare från trakten.”

”De sa inte vem det var. Doris sa bara ’kom ihåg vad Sagofarbrorn sa’. Sedan tjöt Simon åt henne att hålla tyst.”

Will satte sig ned och funderade på det Maddie hade sagt. Han tittade upp och mötte hennes oroliga blick.

”Det finns väl inga flodgastar?” frågade hon. ”Inte på riktigt, menar jag?”

”Nej. Jag i alla fall aldrig hört talas om någon och jag har varit vid många floder. Det är bara en skröna.” Han försökte låta lugnande. Han undrade vem Sagofarbrorn kunde vara och bestämde sig för att fråga lite senare på värdshuset. Det fanns ofta berättare i sådana här byar. De hjälpte till att hålla byns muntliga historia vid liv.

”Det är din tur att titta till hästarna”, sa han. De hade turats om att smyga ut ur byn efter mörkrets inbrott för att se till att allt var bra med hästarna. Maddie blickade ut genom stallfönstret, som saknade glasruta. Solen höll på att gå ned och skuggorna i byn hade blivit längre. Hon visste att hon skulle vara tvungen att gå en lång sträcka längs floden för att komma fram till gläntan där Tug och Bumper stod gömda.

Hon knäppte nervöst händerna vid tanken på promenaden — och den mörka varelsen som kanske lurade under vattnet. Simon hade ljugit. Det var hon övertygad om. Men det kunde finnas en flodgast, även om det inte hade varit den som tagit Carrie Clover. Will hade trots allt bara sagt att han själv aldrig hört talas om en sådan varelse. Han hade inte sagt att de inte fanns.

”Följer du med?” frågade hon med liten röst.

Will såg förvånat på henne. Han var van vid att Maddie verkade lugn och självsäker. Pratet om onda flodvarelser hade uppenbarligen skrämt henne. Han var nära att brista i skratt, men mindes sedan att hon var ung och att fantasin lätt kunde skena iväg när det mörknade, oavsett vad det sunda förnuftet sa. Han suckade. Dagen hade varit lång och han hade sett fram emot att ta en tupplur innan han gick tillbaka till värdshuset för att äta kvällsmat.

Han reste sig trött och borstade bort några halmstrån från kläderna.

”Det är klart att jag gör”, sa han.

Hästarna var som vanligt glada att se dem. De blev ännu nöjdare när de fick äpplena som Will och Maddie hade stoppat i fickorna.

De hade gott om gräs att äta, men Will hade tagit med sig en liten säck havre också. Han misstänkte att det kunde bli enformigt för hästarna att bara äta gräs. Det skulle han i alla fall själv ha tyckt. Hästarna verkade hålla med och mumsade på havren med god aptit. Will klappade Tugs muskulösa nacke medan den lilla hästen böjde ned huvudet till maten.

”Ät ordentligt, för i morgon drar vi vidare”, sa han.

Maddie hörde honom. ”Ska vi ge oss av?” frågade hon. Hon hade kammat Bumpers päls med en styv borste. Hon visste hur mycket hästen gillade det.

”Jag är färdig med arbetet, så det finns ingen anledning att stanna. Jag ska se vad jag kan ta reda på om den där Sagofarbrorn i kväll. Men sedan är det dags att fortsätta till nästa by om inget oväntat inträffar.”

Maddie nickade. Hon lade huvudet på sned. I fjärran kunde hon höra floden gurgla och klucka.

När de först kommit hit hade den verkat glad och munter. Nu kändes den helt förändrad.

”Inte en sekund för tidigt”, sa hon.

Senare samma kväll beställde Will en sejdel svagöl och satte sig ned för att prata med Danvers.

”Har ni en berättare eller liknande här i byn?” frågade han som i förbigående.

Danvers skakade på huvudet. ”Byn är inte stor nog”, sa han. ”Det händer att någon passerar. Till exempel…” Han skulle precis fortsätta, men en grupp högljudda plöjare började ropa efter mer öl. Han ryckte ursäktande på axlarna. Medan han var sysselsatt drack Will upp sitt öl. Det fanns ingen anledning för honom att stanna, så han lämnade tyst skänkrummet för att gå och lägga sig.

Han undrade vad värdshusvärden hade tänkt säga, men insåg att det var mindre viktigt. Will hade fått svar på det han undrat. Det fanns ingen berättare i byn.

Kapitel trettiofyra

Esseldon var en lite mindre by än Danverfors. Den låg inte vid någon flod, så det fanns ingen kvarn eller andra byggnader som hängde samman med mjölnarverksamhet, och heller inga hantverkare såsom säckmakare. Och det fanns naturligtvis heller ingen färja.

Men det var en trevlig liten by som på många sätt påminde om det förra samhället Will och Maddie hade besökt. Det fanns en huvudgata som kantades av bostadshus och butiker. Längst bort låg ett värdshus på toppen av en liten kulle. Oavsett hur litet ett samhälle var så fanns det alltid ett ställe dit byborna kunde gå för att slappna av, äta och dricka. Och ofta fanns där dessutom några rum som resenärer kunde hyra.

Will bad precis som förra gången att få sova i värdshusets stall. Han hade fått bra betalt av Rob Danvers och hade egentligen råd att boka ett rum. Men han ville fortsätta att spela rollen av vandrande arbetare. En sådan man skulle inte slösa bort sina surt förvärvade pengar på dyra värdshusrum. Det räckte med tak över huvudet och lite färsk halm att sova på.

När det gällde jobb gick det sämre. Värdshusvärden Jerome skakade tveksamt på huvudet när Will frågade.

”Knappast på gårdarna”, konstaterade han. ”Skördeperioden är över, så det lär inte behövas några arbetare på fälten förrän om flera månader. Och om något behöver lagas kan de flesta bönder fixa det själva. Jag också. Du kan naturligtvis höra dig för, men hoppas inte på för mycket.”

Will nickade dystert. ”Jag befarade det”, sa han. ”Nåväl, jag stannar nog en dag eller två och ser vad som finns. Det är bäst att vi tar in våra saker i stallet nu.”

Han tog tag i kärrans handtag och rullade in den på stallbacken och sedan in i själva stallbyggnaden. Han såg sig omkring och fick syn på lite färskt hö.

”Sprid ut lite av det där så att vi kan sova”, sa han.

Maddie hittade en hötjuga av trä och skyfflade ut hö på en torr del av det hårda jordgolvet. Hon arbetade så energiskt att ett moln av fina partiklar steg från höet och dansade runt i solskenet som strilade in genom springorna i väggarna. Det enda djuret i stallet var en gammal klövjehäst. Efter att Maddie hade lagt ut tillräckligt med hö, och nyst flera gånger, tog Will hötjugan från henne. Det var mitt på eftermiddagen. Om Esseldon var som andra byar hade barnen befriats från sina sysslor och skulle nu ha några timmars fritid innan det var dags för kvällssysslorna.

Det fanns givetvis ingen skola i en så här liten by. Det barnen lärde sig lärde de sig av sina föräldrar. För det mesta innebar det att de inte fick någon formell utbildning alls. Det var inte många som kunde läsa och skriva.

”Har du lust att gå och bekanta dig med traktens ungdomar?” frågade Will.

Maddie borstade bort dammet, nös några gånger och avstyrde ytterligare en nysning genom att trycka fingret mot näsan.

”Ska jag fråga om Maurice Spoker?” Maurice Spoker var pojken från Esseldon som hade omnämnts i Liams anteckningar. Will funderade i några sekunder, men skakade sedan på huvudet.

”Inte omedelbart. Det kan du göra i morgon. Då kan du säga samma sak som sist — att jag hörde talas om hans försvinnande på värdshuset och sa åt dig att vara försiktig. Du kan börja med att kolla om det finns någon berättare här i Esseldon.”

Han lade pannan i djupa veck. Hade det funnits en berättare i Danverfors trots allt? Barnen hade ju nämnt honom. Och att döma av det Maddie hade hört så gjorde han dem nervösa. Det var märkligt att inte Danvers hade vetat något om honom. Sedan kom han att tänka på något. Han hade frågat om det fanns en berättare i Danverfors. Personen som barnen hade pratat om kunde mycket väl ha varit en kringresande berättare som besökt byn. Det kanske var det Rob Danvers hade tänkt säga när han blivit avbruten.

”Under tiden ska jag gå runt bland husen i byn och se om det finns jobb”, sa Will. Han tystnade och kastade en blick på sin vänstra hand, som var försedd med bandage efter att han skadat den med ett huggjärn dagen innan. ”Förhoppningsvis finns det inget.”

Maddie nickade och gick ut genom stallets dörr. Hon förmodade att det fanns någon speciell plats där traktens barn samlades — kanske en stallbacke eller allmänning. Det visade sig stämma. Barnen föredrog den stora gräsplanen mitt i byn, där alla bybor hade rätt att låta kor och får gå på bete eller släppa sina hönor och ankor fria. I mitten fanns en damm som djuren kunde dricka från.

Ungefär ett halvdussin ungdomar satt ute på gräset. När hon kom närmare reste sig en av dem, lyfte armen och kastade en sten i dammen.

Maddie såg hur den föll i vattnet med ett plask. En liten barkbåt guppade på vattnet, och det var uppenbarligen den han hade siktat på. De andra buade eller hurrade när de såg hur han missade med ungefär en meter. Han log brett och satte sig ned. En annan pojke ställde sig på samma plats och betraktade måltavlan noga innan han själv höjde armen och kastade.

Han missade också, vilket ledde till en ny kör av burop. Pojken såg sig om och fick syn på Maddie som var på väg mot dem. Han sa något till de andra, som allihop vände sig om för att titta på henne. Hon vinkade blygt och satte sig ned på gräset ungefär fem meter bort med uppdragna knän.

Sällskapet bestämde sig för att det inte var någon mening med att stirra på Maddie, så de återgick till vad de hade sysslat med. Det var uppenbart att de fyra pojkarna i gruppen höll på att tävla. En yngre pojke gick fram för att kasta. Hans sten träffade några centimeter från målet så att den lilla båten började gunga. De två flickorna hurrade. De andra pojkarna blängde på honom. Den fjärde gick fram och kastade, men hade för bråttom. Hans sten nådde inte hela vägen fram, och studsade en gång på vattnet innan den sjönk. Den yngre pojken skrattade.

Maddie fingrade lite på slungan som hon bar runt midjan. När hon såg sig omkring fick hon syn på flera blanka stenar i gräset bredvid henne. Hon tog upp två av dem och gick fram till gruppen. Den förste pojken reste sig upp för att kasta en ny sten. Det lyckades lite bättre, och barkbåten försattes återigen i gungning. När han märkte att Maddie hade kommit fram vände han sig mot henne och gav henne en nyfiken blick.

”Bra kastat”, sa hon och pekade på måltavlan som guppade upp och ned på det krusade vattnet. ”Får jag prova?”

”Flickor kan inte kasta”, sa han. Han lät inte föraktfull eller hånfull. Det var bara ett konstaterande av vad han såg som fakta.

Maddie log. ”Jag är flicka. Och jag kan kasta!”

Hela sällskapet hade vänt sig mot henne. En av de äldre pojkarna skakade på huvudet och log överseende. De två flickorna verkade ganska intresserade. De såg inte ut att tro henne, men de verkade gärna vilja se henne försöka och hoppades nog att hon hade rätt.

”Låt henne försöka, David”, sa en av dem.

Pojken såg från henne till Maddie och ryckte på axlarna.

”Varför inte? Men det kostar två pennig att vara med. Den som först träffar vinner hela potten.”

Maddie fortsatte att le mot honom medan hon sträckte ned handen i sin myntbörs och tog fram två små kopparmynt som hon räckte över till honom.

”Är du säker på att du vill förlora dem?” frågade pojken och log.

Maddie tog fram slungan och lade en sten i slungskålen. Sedan, innan någon såg precis vad hon gjorde, tog hon ett snabbt steg framåt. Hon satte vänsterfoten främst och lät slungan hänga ned från sin utsträckta högerarm innan hon svingade den och följde med i rörelsen med hela kroppen. Stenen susade iväg.

Den träffade med sådan kraft att den lilla båten krossades och en kaskad av vatten och små träbitar flög upp i luften.

Barnen från byn hoppade upp på fötter, förbluffade över Maddies snabbhet och träffsäkerhet. Den yngste pojken, som var den som hittills lyckats bäst, stirrade med stora ögon på den nästan förstörda barkbåten. Sedan fick han syn på slungan som hängde från Maddies högerhand.

”Vad är det där?” frågade han. Hon höll upp slungan så att de kunde se den.

”Det är en slunga”, sa hon. Hon log. ”Oroa er inte, ni kan behålla era pengar. Jag hade en orättvis fördel.”

David gick fram och höll fram handen med rynkad panna. Maddie räckte fram slungan.

”Det är ju bara några snören och en läderpåse”, konstaterade han.

”Det stämmer. Men det räcker för att man ska få ordentlig kraft i sitt kast. Vill du prova?”

Han nickade och hon visade honom hur slungan laddades och hur man ställde sig på sidan med slungan dinglande från högerhanden bakom ryggen.

”Låt den gunga fram och tillbaka några gånger så att du får känsla för den”, sa hon. ”Sedan snärtar du till med den över huvudet, och när den pekar mot målet släpper du ena änden.”

Hans första försök misslyckades grovt eftersom han släppte antingen för tidigt eller för sent. Stenarna for högt upp i luften eller landade med ett plask några meter från vattenbrynet. Men till sist började han förstå.

”Försök att peka mot målet precis när du släpper”, sa Maddie. David följde rådet och skickade iväg en sten genom luften så att en stor fontän slog upp alldeles till vänster om resterna av barkbåten. Han såg på henne med ett leende.

”Vilken fantastisk grej!” utbrast han.

”Med lite övning kommer du att träffa det du siktar på”, sa hon. Den unge pojken som hade varit bäst på att kasta sträckte sig efter slungan.

”Jag vill prova!” sa han. Maddie lärde honom tekniken och tittade när han kastade. Hans försök var bättre än Davids. Pojken kastade tre stenar till. Två av dem träffade vattnet nära den krossade måltavlan. När han kastade sin tredje sten var han lite för ivrig. Han släppte för sent, och stenen slog i marken nära kanten av dammen.

Maddie såg på flickorna. ”Vill ni prova?”

De såg tveksamt på varandra. ”Klarar tjejer det?” frågade en av dem.

David pekade med tummen på Maddie. ”Hon är tjej och hon klarar det!” Han flinade. De två flickorna, som hette Eve och Joscelyn, turades om att prova slungan. Eve förstod snabbt principen och kunde snart kasta med stor träffsäkerhet. Joscelyn lärde sig inte lika snabbt, men gjorde flera hyfsade kast. Alla barnen fascinerades av det enkla vapnet och hur lätt det var att skjuta kraftfulla skott med det.

”Vi skulle kunna jaga med en sådan här”, sa David och beundrade slungan lite till innan han lämnade tillbaka den till Maddie.

Hon nickade. ”Ja. Det är lätt att fälla kaniner och fåglar med den.” Hon såg sig omkring. ”Vet ni vad, vi kan träffas igen i morgon, så ska jag lära er att göra egna slungor. Ta med er några remmar och en bit läder för slungskålen.”

De nickade och började prata ivrigt med varandra. Maddie hängde tillbaka slungan och satte sig ned med de andra.

Bra, tänkte hon. De har godkänt mig. Hon sträckte armarna över huvudet och lät blicken vandra över det idylliska lilla samhället.

”Vad brukar ni hitta på för kul i den här byn?” frågade hon.

David skakade på huvudet och de andra mumlade ohörbart. Maddie misstänkte att livet i Esseldon inte var särskilt spännande.

”Äh, inget speciellt”, svarade han. ”Det händer inte så mycket här.”

”Vad trist. Har ni ingen historieberättare eller något sådant?” Hon försökte låta som om hon bara småpratade, men studerade i själva verket de andra noggrant. Deras reaktion gick inte att ta miste på. De tittade först på varandra och sedan på henne. De verkade rädda.

”Vad då för historieberättare, menar du?” frågade Joscelyn.

David kastade en varnande blick på henne, men det var för sent.

Maddie ryckte på axlarna. ”En sagoberättare eller något. Någon som kan berätta spökhistorier vid elden om kvällarna.”

En lång tystnad följde. Det var uppenbart att de andra kände sig väldigt illa till mods. Maddie fortsatte på samma oskyldiga sätt som innan.

”Vi var precis i Danverfors”, förklarade hon. ”Barnen där sa att en berättare hade varit där några veckor tidigare.” Hon låtsades studera sina skosnören. ”Han var tydligen rätt duktig. Historierna han berättade var riktigt läskiga.”

Det blev återigen tyst. ”Det finns ingen berättare här”, sa Eve till sist.

Maddie ryckte på axlarna som om det inte spelade någon roll.

”Inte det? Det var ju trist. Men strunt samma.” Hon kastade en blick mot solen ovanför trädtopparna i väst för att bedöma hur sent det var. ”Jag måste nog gå nu”, sa hon. ”Vi ses i morgon. Glöm inte att ta med remmar och läder så att vi kan göra slungor!”

Nu när hon hade bytt samtalsämne och verkade ha tappat intresset för berättare blev stämningen mindre spänd. Ungdomarna gick ivrigt med på att träffas igen dagen efter för att göra slungor.

Maddie reste sig upp och borstade bort lite gräs från klänningen. Hon lade slungan runt midjan, fäste den och vinkade hejdå med fingrarna.

”Då ses vi här i morgon vid samma tid!”

Efter att Maddie hade sagt adjö gick hon tillbaka över gräsmattan till stallet där hon och Will bodde.

”Utan någon som helst tvekan”, mumlade hon för sig själv.

Hon kände sig helt säker: Sagofarbrorn, vem det nu var, hade varit i byn.

Kapitel trettiofem

Nej”, sa värdshusvärden som svar på Wills fråga. ”Vi har ingen berättare här i byn.”

”Tråkigt att höra”, sa Will och smuttade på sitt kaffe. ”Min dotter förtjänar lite underhållning. Det är inte lätt för henne att jämt och ständigt vara på resande fot och aldrig ha några nära vänner.”

Värdshusvärden nickade medlidsamt. ”Det förstår jag. Vet du vad, det var faktiskt en berättare här för några veckor sedan. Ni skulle ha varit här då. Barnen älskade honom.”

Will tittade upp och försökte verka artigt intresserad, men inte mer.

”Jag hörde något om en kringresande berättare när vi var i Danverfors nyligen”, sa Will. Han strök sig på hakan och låtsades fundera. ”Vad var det han kallade sig, nu igen?”

”Sagofarbrorn, tror jag”, sa Jerome. Will ville slå sig själv i huvudet när han insåg att Sagofarbrorn faktiskt var ett namn.

”Just det”, sa han. ”Sagofarbrorn. Precis.”

”Det var en ganska färgstark figur. Han gick klädd i en klarblå mantel och röda skor.” Värdshusvärden rynkade pannan vid minnet. ”Han kändes egentligen lite mysko. Men jag antar att det hör till jobbet.”

”Mysko?” Nu var Will riktigt intresserad, men han försökte låta så lugn som möjligt. ”Hur menar du då?”

Jerome viftade lite med handen. ”Jag menar… inte på något negativt sätt. Han var liksom bara väldigt… teatralisk, kanske man kan säga. Han hade bjällror på armar och ben, så man hörde alltid när han kom. Och han berättade visst sina historier med kolossal inlevelse.”

”Men du lyssnade inte själv?”

Jerome skakade på huvudet. ”Han roade barnen. Jag gav min brorson en peng att ge honom. De satt borta vid dammen på allmänningen. Det var där han berättade sina historier för dem.” Värdshusvärden log. ”Jag tror att det var spökhistorier. Barnen såg ofta ganska skärrade ut efter att de hade lyssnat på honom.”

”Barn gillar att bli skrämda ibland”, sa Will. ”Minns du när han var här?”

Jerome blickade upp mot taket medan han funderade.

”Det måste ha varit två eller tre veckor sedan. Bara några dagar innan Spokers pojke försvann.”

Will rynkade pannan och såg lite bekymrad ut. ”Försvann? Händer det ofta att barn försvinner här?”

Jerome skakade på huvudet åt vad han tolkade som en förälders överdrivna oro. ”Nej, nej! Det har aldrig hänt förut såvitt jag vet. Själv tror jag att Maurice rymde. Jag tycker att han fick alldeles för mycket stryk av sin pappa.”

Will drack upp kaffet, ställde ned muggen på bardisken och nickade god natt till värdshusvärden.

”Dags att krypa till kojs”, sa han. ”Det blir en lång dag i morgon. Jag tänker besöka bondgårdarna i trakten och se om det finns något jobb för mig.”

”Det fanns alltså inget här i byn?” frågade Jerome. Will skakade nedslaget på huvudet. Värdshusvärden log uppmuntrande. ”Det förvånar mig tyvärr inte. Det har varit kärva tider och folk har inte så gott om pengar.”

”Jag förstår, det har sannerligen inte jag heller”, sa Will. Han tvekade lite. ”Jag undrade för övrigt om jag kunde be dig om en tjänst”, sa han försiktigt.

Jeromes ögon smalnade. När någon bad honom om en tjänst betydde det oftast att de ville låna pengar.

”Det kan hända att jag blir borta en natt eller två. Jag undrar om Maddie kan få bo i ett av dina rum under tiden. Det skulle kännas tryggast för mig. Det har ju försvunnit barn här i byn och jag gillar inte att hon sover ensam i stallet.”

”Det var bara en enda pojke”, sa Jerome som om han ville försvara sin by. Han mjuknade lite när han såg Wills oroliga ansikte. Det var nog tufft för en ensamstående förälder att leva ett så kringflackande liv med sitt barn. Och det fanns faktiskt flera lediga rum på värdshuset.

”Men visst”, sa han. ”Hon kan få sova på vinden till samma pris som ni betalar för platsen i stallet.”

Will drog en lättnadens suck. ”Tack för det. Då slipper jag oroa ihjäl mig medan jag är borta.”

Han bestämde sig för att ge Jerome lite vilt som gåva. Värdshusvärden var en generös man och Will gillade honom.

”Hur länge tänker du vara borta?” frågade Maddie när Will berättade om sina planer.

”På sin höjd ett par dagar. Jag tänker rida till Boylby och se om den där Sagofarbrorn har varit där också.”

Han hade berättat vad han hade fått veta om den kringresande historieberättaren.

”Vi vet att han var i Danverfors innan han kom hit”, sa Will fundersamt. ”Vi borde ha tagit reda på exakt när han var i Danverfors. Jerome sa att han var här kort innan pojken från byn försvann.”

”Och Jerome sa att Maurice Spokers föräldrar misshandlade honom”, sa Maddie tankfullt. ”Precis som Carrie Clovers far.”

Wills ögon smalnade. ”Ja. Visst börjar man se ett mönster?”

Maddie nickade. ”Vad vill du att jag gör under tiden?”

”Pratar med barnen. Ta reda på mer om den där mystiske figuren med blå mantel och röda skor. Jerome verkade tro att de älskade honom.”

”Det intrycket fick verkligen inte jag”, sa Maddie.

”Se vad du kan lirka fram. Men var försiktig. Var inte för envis om de är motvilliga.” Han kom att tänka på en annan sak. ”Försök att vara hjälpsam medan du bor i vindsrummet också. Bädda sängen och fråga om du kan hjälpa till i köket.”

”Matlagning är inte min starka sida”, påpekade Maddie.

”Du kanske är bättre på att diska”, sa Will.

Maddie ryggade tillbaka i låtsad panik. ”Jag vet inte om jag har fått tillräcklig träning i det!”

Will höjde ett ögonbryn. Hon hade sett honom göra så förut och önskade att hon själv klarade det. Hon bestämde sig tyst för att öva.

”Det lär du dig snabbt”, sa han. ”Det är inte direkt alkemi.”

Maddie behövde inte ställa några fler frågor om den besynnerlige blåklädde Sagofarbrorn. Hon träffade de andra ungdomarna dagen därpå vid avtalad tid och de satte sig ned i gräset så att hon kunde lära dem att göra slungor. Hon hade tagit med sig en liten kniv som hon lånade ut när de behövde kapa läderremmar och skära till slungskålarna. De var ensamma på allmänningen med undantag för en annan person — en dräng, att döma av hans lappade arbetskläder och oformliga gamla hatt. Han stod lutad mot ett staket och betraktade dem. Vid hans fötter låg ett litet bylte inlindat i spräckligt tyg.

När gruppen satt i halvcirkeln och de flesta var upptagna med att skära och knyta såg David på Maddie. Han reste sig upp och gjorde en liten rörelse med huvudet som om han ville att hon följde med. De gick en bit bort från de andra och hon såg intresserat på honom.

”Ville du säga något?” frågade hon.

Han såg sig omkring och det märktes att han var nervös. Mer än nervös. Han var rädd.

”Sagofarbrorn”, mumlade han till sist. ”Ställ inga fler frågor om honom. Och framför allt… säg inget till din pappa.” Han gjorde en paus. ”Du har väl inte sagt något om honom?”

Hon skakade på huvudet. ”Nej, nej. Men varför inte?”

”Han berättade saker för oss. Och han sa att vi inte får avslöja dem för vuxna, för då kommer det att hända något hemskt.”

Maddie spärrade upp ögonen. ”Vad berättade han?” frågade hon med darrande röst. Davids oro var smittsam.

Han skruvade på sig. ”Först berättade han ganska normala historier. Vissa var roliga och andra var läskiga. De var kul att lyssna på och alla gillade dem. Vi hade hört många av dem förut… berättelsen om resen i Aldenpasset, till exempel. Och den om det stora gröna trollet i Tralee.”

Maddie nickade. Det där var välkända folksagor. Detaljerna varierade från berättare till berättare, men det mesta brukade vara sig likt. De var gjorda för att skrämma barn utan att oroa dem alltför mycket.

”Men sedan började han berätta om Rövaren i mörkret”, sa David tyst.

”Rövaren i mörkret?” upprepade Maddie. Blotta namnet fick henne att rysa. Det lät ondskefullt.

David nickade och slickade sig nervöst om läpparna.

”Rövaren är en mystisk vålnad som är klädd helt i svart, med svart mask och mantel. Han kan dyka upp i byar och röva bort barn.”

”Vart för han dem?” frågade hon. Hennes hjärta slog lite fortare än vanligt. Hon lutade sig närmare och sänkte rösten. ”Vad gör han med dem?”

David ryckte på axlarna. ”Ingen vet. Han för bort dem och sedan kommer de aldrig mer tillbaka.” Han såg sig omkring en gång till, och Maddie gjorde detsamma. De andra barnen var helt upptagna med sina slungor.

”Sagofarbrorn sa att vi aldrig får säga något om vi ser honom. Vi måste låtsas som om vi inte har sett något. Och vi får aldrig någonsin berätta för vuxna om Rövaren i mörkret.”

”Vad händer då?” frågade Maddie. Orden kom fram som en viskning.

”Om vi säger något får Rövaren reda på det direkt. Då kommer han och letar efter den som har skvallrat. Den personen kommer att föras bort och får aldrig träffa sin familj igen.”

De var tysta en lång stund. Båda två hade vidöppna ögon. Davids skräck var smittsam, och Maddie önskade att hon var i Redmont, i den mysiga lilla stugan bland träden. Hon hörde ett litet ljud och såg sig nervöst över axeln. Drängen hon hade lagt märke till tidigare hade lämnat platsen vid staketet och kommit lite närmare. Han satt i gräset och skar upp tjocka skivor av en ost han tagit upp ur sitt bylte. När han fick syn på henne nickade han och log vänligt. Hon undrade om mannen hade hört vad de diskuterat. Förmodligen var han för långt borta, men hon bestämde sig ändå för att prata så lågt hon kunde.

”Tror du att det var han som hämtade Maurice Spoker?” frågade hon.

David ryggade tillbaka. Han tycktes ha glömt drängen i närheten och höjde rösten. ”Hur visste du vad som hände med Maurice?”

Maddie insåg att hon hade begått ett misstag som nämnt Maurice Spoker. Hon tecknade åt David att sänka rösten och blickade menande mot drängen en bit bort. ”Min pappa hörde något om honom på värdshuset. Han berättade det för mig. Han sa att en pojke som hette Maurice Spoker försvann från den här byn och att jag inte får vara ute ensam på kvällen. Tror du att det var Rövaren som tog honom?”

David tvekade. Han verkade godta hennes förklaring.

”Vad skulle annars ha hänt?” frågade han långsamt.

Kapitel trettiosex

Rövaren i mörkret rev av ett kycklinglår och började slita loss köttet med tänderna. Han grimaserade. Fågeln var inte särskilt vällagad och köttet var rött och blodigt närmast benet.

Han blängde på gängmedlemmen som hade tillrett kycklingen de stulit från en bondgård kvällen innan.

”Harold!” morrade Rövaren. ”Den här kycklingen är rå! Var lärde du dig att laga mat, egentligen?”

Harold, som var en kraftig man med svart hår, tittade surt på honom. ”Jag har aldrig påstått att jag kan laga mat”, muttrade han. Han hade spetsat fågeln på en trädgren och hängt den över elden. Men han hade inte väntat på att lågorna skulle dö och lämna en varm glödbädd, och skinnet hade blivit alldeles svart. Han hade förmodat att köttet innanför var färdiglagat och gett kycklingen till sin ledare.

Rövaren kastade in kycklinglåret i en buske. Sedan tog han upp resten av kycklingen och skickade iväg den efter låret med stigande vrede.

”Ta fram ost och bröd”, befallde han. ”Det kan väl inte ens du misslyckas med. Lite öl också.”

Harold muttrade surt för sig själv, men sa inget. Han visste av erfarenhet hur lynnig och oförutsägbar Rövaren var. Han hade ett alldeles fruktansvärt temperament.

Kidnapparnas ledare var klädd helt i svart. Det var klädseln han brukade ha när han tog sig in i hus och rövade bort barn. Han var över medellängd och kraftigt byggd, även om magen hade börjat puta ut på sistone. Det en gång så ljusa håret hade numera en smutsgrå ton och hängde ned över nacken i tjocka, matta testar. Rövaren brukade inte tvätta det alltför ofta.

Han hade ett ganska vardagligt utseende. Hakan hade en gång varit markerad, men avslöjade nu att han börjat lägga på sig. Ansiktet skulle ha varit stiligt om det inte varit för ögonen och munnen. Ögonen var bleka och lite gulnade. Han hade en gång fått höra att de liknade vargöron — men mannen som sagt det hade förstås fått ångra sina ord bara några minuter senare. Rövarens kyliga och grymma ögon passade perfekt till den tunna, blodlösa munnen med nedåtböjda mungipor. Ingen hade någonsin sett honom le.

Harold ställde ned en trätallrik med stark ost och en stor brödbit framför ledaren. Rövaren grymtade, drog sin kniv och skar upp lite ost.

”Var är ölet?” frågade han. Hans följeslagare vände sig snabbt tillbaka mot bordet och tappade upp lite öl från ett fat. Rövaren grymtade när mannen ställde ned muggen framför honom. Ordet ”tack” verkade inte ingå i hans ordförråd.

De befann sig i lägret som fungerade som deras tillfälliga högkvarter. De var nio stycken om man räknade in Rövaren och den blåklädde Sagofarbrorn. Dessutom fanns där fem barn i åldrar mellan tio och fjorton. Rövaren kastade en blick mot dem. De hade bundits med kedjor och satt nu hopkurade under ett stort träd. En trasig segelduk hade spänts fast ovanför deras huvud för att skydda dem mot eventuellt regn. Kidnapparna själva bodde i små tvåmanstält — alla utom Rövaren. Eftersom han var ledaren krävde han att få bo i ett eget tält. Hans tält var större än följeslagarnas, och till skillnad från dem behövde han inte ligga på filtar på marken. I stället sov han på en hopfällbar säng.

Gänget hade fört bort barn från små byar i Trelleth under flera månader. De gav sig huvudsakligen på små samhällen som låg så långt ifrån varandra att de inte hade någon kontakt. När byborna till slut fick veta att barn hade försvunnit från andra byar i landskapet var Rövaren och hans följe redan långt borta.

Systemet de hade tänkt ut fungerade utmärkt. Sagofarbrorn promenerade in i byn, vann barnens förtroende och valde ut ett barn som skulle kidnappas. Han valde alltid pojkar eller flickor som behandlades ovanligt illa av sina föräldrar. När barnen försvann utgick de andra i byn från att de hade rymt. Föräldrarna kanske letade efter dem, men man organiserade sällan någon skallgång.

Så snart Sagofarbrorn hade valt ut sitt mål bytte han taktik. Hans berättelser, som i början varit underhållande och roliga, blev mörkare och mer skrämmande. Han beskrev den skräckinjagande gestalten som kallades Rövaren, en skugglik figur som smög genom landet på jakt efter barn han kunde föra med sig till sitt hem i underjorden. Han sa till barnen att de aldrig fick säga något till vuxna om de såg Rövaren i byn. De fick aldrig diskutera honom med sina föräldrar eller någon annan vuxen.

Om de gjorde det skulle nämligen Rövaren få reda på det och utkräva en fasansfull hämnd.

Sagofarbrorn var skicklig på att fängsla sina lyssnare. När han slutligen lämnade en by var barnen i regel livrädda.

Och när någon av dem försvann kort därpå var det ingen som vågade säga något. Det var en perfekt metod. I de fattigare byarna var det vanligt att många barn sov i samma rum. Ett barn som vaknade och fick syn på den svartklädde gestalten greps av sådan skräck vid minnet av det Sagofarbrorn sagt att han eller hon höll tyst. Barnen var vettskrämda och förstummade. De visste att de skulle gå samma öde till mötes som sin kamrat om de berättade något eller försökte slå larm.

Rövarens gäng hade härjat på det här sättet i tolv månader och rört sig från område till område. För att försäkra sig om att de styrande i landskapet inte fick veta något stannade de aldrig för länge på samma plats.

Så fort de kom till ett nytt område började de föra bort barn. När de sedan hade tillräckligt många fångar — vanligen tio eller tolv — gick de vidare till nästa etapp i planen.

Rövaren hörde ljudet av hovar och tittade upp. En av hans spanare hade ridit in i lägret. Han var klädd som en bonde, i en lappad lång skjorta, och hade en oformlig hatt på huvudet. Han smälte in perfekt i byarna och småsamhällena Rövarens band hade besökt. Spanaren såg sig omkring och skyndade fram till Rövaren så fort han fick syn på honom.

”Jag har dåliga nyheter”, sa han kort. Han satte sig mittemot sin ledare och vände sig mot mannen som nyss hade serverat mat till Rövaren. ”Harold! Hit med lite öl!”

Harold mumlade något. Han gick fram till fatet och valde ut en mugg från bordet. Det fanns en strikt hierarki i rövarbandet, och han själv stod nästan längst ned i den.

Rövaren rynkade pannan.

”Varifrån?” frågade han. Spanaren höll upp handen medan Harold ställde ned en överfull sejdel framför honom. Det rann skum utmed sidorna, men spanaren struntade i det. Han drack törstigt och slog sedan muggen i bordet med en belåten grymtning.

”Esseldon”, sa han och rapade. Rövaren rynkade pannan. De hade varit i Esseldon relativt nyligen. Han kastade en blick mot de unga fångarna under trädet och försökte minnas vem av dem som kom från den byn. Men de hade besökt så många byar de senaste veckorna att han inte riktigt var säker på vem det var.

Rädslan för Sagofarbrorn som grep tag i byns barn var oftast så stark att de inte sa någonting alls om Rövaren till sina föräldrar.

Oftast.

Det hände att ett barn, som var modigare eller dummare än sina kamrater, sa något. Då kunde det hända att byborna inledde ett organiserat sökande efter det saknade barnet. I så fall var Rövaren och hans följeslagare tvungna att snabbt dra vidare till nya områden för att inte bli upptäckta. För att urskilja sådana problem så tidigt som möjligt skickade Rövaren regelbundet sina spanare tillbaka till byarna där de redan hade varit.

Och nu hade något uppenbarligen gått snett i Esseldon.

”Jag vet inte hur viktigt det här är”, fortsatte spanaren. ”Men det verkar som om en flicka där har börjat ställa frågor.”

”Kommer hon från byn?” frågade Rövaren.

Den andre mannen skakade på huvudet. ”Nej. Hon är på genomresa med sin pappa. Han är på jakt efter arbete och de bor på värdshuset. Jag hörde hur hon frågade en annan unge om Sagofarbrorn — och om pojken vi förde bort från den byn. Än så länge har hon inte fått reda på något av värde, men jag tyckte ändå att det här var värt att rapportera.”

Rövaren kliade sig tankfullt på hakan. Det fanns alltid en risk att något barn skulle avslöja något. Han hade gjort rätt som skickat sin spanare för att kolla läget i Esseldon.

”Det är bäst att vi visar den här flickan vad som händer med barn som ställer besvärliga frågor”, sa han fundersamt. Han vände sig om mot männen som satt i gräset runt lägerelden.

”Benito!” ropade han. ”Kom hit. Jag har ett jobb åt dig.”

Benito var rätt person för den här uppgiften. För några år sedan hade han fått en skada i halsen som gjorde att han bara kunde väsa och viska. Benito hade blivit bitter och arg, och han ställde alltid upp när Rövaren behövde skrämma något barn som hade trotsat Sagofarbrorns instruktioner.

Nu gick han fram till bordet och förde handen till pannan i ett slags honnör.

”Vad är det, jefe?” frågade han. Han använde det iberiska ordet för chef eller ledare. Benitos starka iberiska brytning brukade i kombination med hans väsande röst skrämma vettet ur barn.

”Det finns en flicka i Esseldon som har ställt frågor. Robert här kan berätta hur hon ser ut och var du kan hitta henne.” Rövaren nickade mot spanaren. ”Jag vill att du tar dig till byn i kväll och skrämmer iväg henne. Eller dödar henne.” Han viftade lite nonchalant med handen.

Ett elakt leende spred sig över Benitos ansikte.

”Med nöje, jefe.”

Kapitel trettiosju

Tidigt på eftermiddagen, flera timmar innan skuggorna började bli längre, smög Maddie iväg från byn och promenerade till platsen där Bumper väntade. Will hade förstås tagit med sig Tug, så den svartvita hästen stod ensam i den lilla gläntan nära vägen. Det hade oroat henne lite, men Bumper verkade inte ha något emot att vara ensam.

Hon borstade honom och matade honom med två äpplen. Det rann en liten bäck bredvid gläntan och hon fyllde på vattenhinken åt honom. Han kunde naturligtvis själv dricka från bäcken, men eftersom den syntes från vägen skulle det finnas risk för att någon som råkade passera såg honom.

Eller någon som inte bara råkade passera, tänkte hon och mindes berättelserna hon hade hört under det senaste dygnet. Hon var glad att hon hade promenerat till Bumper medan det fortfarande var ljust. Det skulle ha känts nervöst att gå till gläntan efter mörkrets inbrott. Hon skyndade sig tillbaka till byn innan det mörknade.

När skymningen kom kände sig Maddie djupt tacksam över att hon skulle sova på värdshusets vind. Berättelserna om den ondskefulle och mystiske Rövaren gjorde henne nervös. Vindsrummet där hon skulle sova hade en kraftig dörr med ett ordentligt lås. Det fick henne att känna sig relativt trygg. Men hon var fortfarande orolig, och minsta lilla ljud fick henne att hoppa till. Varje gång hon hörde fotsteg i trappan stelnade hon till, lade huvudet på sned och lyssnade uppmärksamt. Fastän hon visste att det förmodligen bara var Jerome eller hans hustru, eller någon annan från värdshusets personal, så höll hon handen på den långa kniven hon hade hängt på väggen ovanför sängen tills hon hörde fotstegen försvinna igen.

Hon gjorde som Will hade föreslagit och bad att få hjälpa till i köket. Erbjudandet godtogs tacksamt. På så sätt fick hon tillbringa några timmar tillsammans med andra människor. Kökspersonalen hade alltid fullt upp och ljuden i köket var en välkommen omväxling till det tysta lilla rummet ovanför trappan.

Jerome tittade gillande på medan hon band upp håret under en sjal och tog på sig ett förkläde. Hon började skrapa rent de smutsiga tallrikarna och lägga dem i en stor järnkittel med tvålvatten ovanför kökselden. Därefter skrubbade hon dem noggrant med en lång borste. Efter några minuter var hon alldeles röd i ansiktet från ångan och armarna var täckta med tvållödder upp till armbågarna. När hon hade diskat färdigt sysselsatte hon sig med att sopa golvet i köket och skänkrummet. Hon höll fortfarande på när de sista gästerna ropade god natt till värdshusvärden och gick. Några av dem mumlade artighetsfraser till henne också. De hade sett hur hårt hon arbetat och beundrade hennes flit.

Det var fortfarande relativt tidigt när gästerna gick. Det var trots allt en vanlig veckodag, och lantbor brukade gå och lägga sig tidigt.

När hon hade sopat färdigt kom Jerome in i skänkrummet och ställde undan kvasten i ett skåp. Han gick till ytterdörren och låste den med två tunga järnreglar — en nära dörrens överkant och en annan längst ned. Han såg på henne och log lugnande.

”Jag kommer att låsa köksdörren också när Emma och Ted har gått”, sa han. Han misstänkte att hon var nervös nu när hennes pappa var borta och ville lugna henne. Han gillade henne. Hon hade arbetat flitigt hela kvällen. Fastän Will skulle betala samma pris för vindsrummet som för platsen i stallet — deras kärra och ägodelar stod trots allt där — hade han bestämt sig för att betala Maddie en slant för hennes insats.

Maddie log mot honom. Dörrarna var gjorda av kraftigt trä. Insidan var förstärkt med ett andra brädlager som låg diagonalt mot ytterlagret. Det fanns trots allt mycket av värde på värdshuset — vin, öl och mat, för att inte tala om alla pengar som hade betalats under kvällen. Det här var förmodligen den säkraste byggnaden i byn.

Kocken och kökspersonalen, Emma och Ted, sa god natt och gick hem. Jerome gick in i köket och låste dörren till stallbacken. Sedan gick han runt i det stora rummet med lågt tak och släckte alla ljus samt den stora lyktan i mitten. Nu kom det enda ljuset från eldstaden. Elden var på väg att dö ut och skapade flackande skuggor i rummets hörn. Jerome och hans fru Tildy var de enda som var kvar i värdshuset förutom Maddie. Värdshusvärden och hans hustru bodde i några rum som upptog ungefär hälften av byggnadens nedervåning. Utöver dem fanns det tre sovrum för gäster. Maddies rum låg ovanför, under det sluttande taket.

”Sängdags, Maddie”, sa Jerome. ”Ta det försiktigt med vaxljuset. Se till att du har släckt det innan du somnar.”

Efter kvällens stoj och muntra ljud kändes det märkligt tyst i värdshuset när Maddie gick uppför trappan till sitt rum. Hon hade med sig ett ljus i en tennljusstake och skyddade lågan med sin lediga hand. Det var en kylig natt och värdshuset var dragigt.

På vinden var det verkligen iskallt. Ingen värme tycktes leta sig hit upp från bottenvåningen och hon ryste när hon drog klänningen över huvudet. Hon tvekade lite och började gräva i sin väska tills hon hittade sina knäbyxor och en tunika. Hon tog på sig dem ovanpå skjortan. Hon hade även med sig ett par tjocka strumpor, och hon drog på sig dem också. När hon till sist lade sig ned och drog upp de två tunna täckena till hakan frös hon inte längre, även om hon inte direkt var varm. Vinden hade blåst upp under kvällen och tjöt runt knutarna. Den tycktes leta upp alla springor den kunde dra in genom och de hårdare pustarna fick väggarna att skaka och det lilla vindsfönstret att skallra.

”Skönt att slippa vara ute, i alla fall”, muttrade hon. Vinden satte naturligtvis igång miljoner små ljud när den fick husets plankor att knarra och skrapa mot varandra. Varje gång hon tyckte att hon hade vant sig vid ljudens mönster hörde hon ett nytt ljud som fick henne att stelna till. Då låg hon på helspänn under täckena tills hon förstod att ljudet inte var något att oroa sig för.

Maddie låg klarvaken medan vinden slog mot väggarna. Hon sträckte sig upp mot väggen ovanför hennes huvud, där den långa kniven hängde. Hon lossade den och lade vapnet under kudden med handen på knivskaftet.

Känslan av det tunga vapnet lugnade henne, och till sist somnade hon.

Och vaknade.

Hon slog upp ögonen, men rörde sig inte. Förutom ett ögonblicks tvekan fortsatte hon att andas på samma djupa, regelbundna sätt som innan. Will hade lärt henne att vid minsta tecken på fara vakna på ett sådant sätt att ingen skulle märka att hon var vaken. Hon slöt snabbt ögonen så att de blev till smala springor.

Hon anade en närvaro i rummet. Någon eller något stod vid hennes säng. Hon låg på höger sida, vänd från dörren, med höger hand på knivskaftet under kudden.

Det som hade kommit in i rummet stod bakom henne, så hon kunde inte se det. Hon visste inte riktigt hur hon kunde vara så säker på att det var där. Hon hörde inga andetag eller små rörelser. Vinden utanför fick det fortfarande att skaka i väggarna och fönstret.

Men någonting var i rummet. Det var i närheten. Och det var farligt.

”Du vaken, tjejen. Jag vet att du är vaken. Rör dig inte. Försök inte vända dig. Och släpp det du har under kudden.”

Rösten var som en raspig, väsande viskning. Personen lät utländsk — Maddie hörde hans brytning och hade märkt att han sagt ”du vaken” istället för ”du är vaken”. Hon låg stilla under täckena och vågade inte röra sig. Hon ville sno runt, dra kniven och gå till anfall. Men hon kunde inte. Nu hörde hon hur det rasslade svagt av kläder när mannen närmade sig. Hur hade han kommit in? Både ytterdörren och köksdörren var ordentligt låsta. Dörren till hennes rum också.

Hon insåg att det inte tjänade någonting till att fundera på saken. Inkräktaren hade lyckats ta sig in, och det var det enda som spelade någon roll.

”Du ställt frågor, tjejen”, kraxade rösten. ”Inte bra. Inte bra för dig. Inte bra för den där pojken du pratade med.”

Hennes hjärta hoppade över ett slag av fasa. Hon oroade sig för både sig själv och David. David var nästan oskyddad. Hans föräldrar var vanliga bybor. De var säkert modiga, men de var inga krigare.

”Du vet vad som händer när folk pratar om Rövaren. Du vill inte att det händer din vän. Eller dig. Så du håller käft. Uppfattat?”

Hon ville inte avslöja att hon var vaken, så hon sa inget. Tystnaden blev outhärdlig.

”Jag sa uppfattat?” upprepade inkräktaren. Han väntade uppenbarligen på ett svar. Hon försökte svara, men skräcken gjorde henne alldeles torr i munnen.

”Uppfattat”, fick hon till sist fram. Rösten var knappt mer än en viskning.

Hon hörde återigen hur något rörde sig. Till sin lättnad insåg hon att det var mannen som var på väg bort.

”Jag hoppas det”, sa den hemska rösten. Hon hörde ett lågt klick när han tyst lyfte dörrklinkan. Hon fylldes av lättnad när hon insåg att han var på väg ut. Det knarrade lite om gångjärnen.

”Leta inte efter mig och försök inte följa efter”, sa mannen. ”Jag vet om du försöker. Då kommer Rövaren till dig en mörk natt.”

Hon ryste. Blotta tanken på Rövaren fick blodet att frysa till is. Sedan stängdes dörren tyst och personen, vem han nu hade varit, var försvunnen.

Hon låg orörlig i minst tjugo sekunder och var som förstenad av fasa. Sedan började skräcken ersättas av vrede. Hon var inget hjälplöst barn som lät sig skrämmas av en röst i mörkret. Hon var spejarlärling! Hon hade tränats i att använda sin långa kniv, sin kastkniv, sin båge och sin slunga. Hon hade övat på att slåss utan vapen om det blev nödvändigt. Hon var stolt medlem i en elitkår. Och hon var den första kvinnliga medlemmen! Om ljudet av en hes främling som inte vågade visa ansiktet och hotade henne med någon luddig figur från en skräckhistoria fick henne att ligga och darra under täcket skulle hon göra kåren besviken. Det fanns många som betvivlade att flickor passade som spejare, och om hon betedde sig så här skulle hon bara bevisa att de hade rätt!

Den tanken fick henne att röra på sig. Hon svängde benen över sängkanten och drog fram kniven hon hade haft under kudden. Tack vare den kyliga nattluften var hon redan påklädd. Hon började gå mot dörren, men hejdade sig. Slungan och knivbältet hängde bredvid sängen. I bältet hängde utöver knivslidan även en påse med tjugo blyskott till slungan. Hon tog upp båda, lade bältet över axeln och satte den långa kniven på sin plats. Slungan höll hon i höger hand, klar för användning. Samtidigt som hon öppnade dörren sträckte hon ned vänster hand i påsen och fiskade upp en av de runda, tunga projektilerna.

Hon lade skottet i slungan och smög tyst nedför trappan. Hon höll sig nära väggarna för att det skulle knarra så lite som möjligt. När hon kom ned till skänkrummet såg hon sig snabbt omkring. Fönstret stod vidöppet. Det enkla låset var böjt och förvridet. Det var alltså den vägen inkräktaren hade kommit in. Även ytterdörren stod lite på glänt. Hon skyndade sig fram till den för att slå upp den, men tvekade.

Hennes hjärta bultade hårt och hon visste att det skulle vara dumdristigt att störta ut genom dörren. Mannen kanske stod och väntade för att se om hon följde efter. I stället öppnade hon dörren försiktigt, gled ut och höll sig nära väggen i de mörka skuggorna under det låga taksprånget.

Hon spanade ut över gatan och höll utkik efter rörelser. Hon kunde inte se något. Hon svor tyst. Hade mannen försvunnit medan hon legat och darrat under täcket? Nej, det var knappast troligt. Det hade inte tagit henne speciellt lång tid att fatta sitt beslut och följa efter honom. Hon spanade mot gatans skuggor och tyckte att hon såg något som rörde sig ungefär fyrtio meter bort, i en smal gränd mellan två hus.

I samma ögonblick kände hon en skärande smärta i foten när hon trampade på en vass sten som bet rakt igenom strumpan.

Hon flämtade till av smärta och böjde sig reflexmässigt ned för att känna på foten. Det var en rörelse som räddade livet på henne.

Något tungt kom vinande över huvudet på henne och slog in i dörrkarmen bakom. Nu kunde hon se angriparen: en mörk skepnad som hade visat sig i öppningen mellan två hus. Medan hon tittade lyfte han armen för att kasta en ny projektil.

Hennes träning gjorde sig påmind. Hon sträckte på sig och reagerade utan att tänka. Hon lyfte armen, klev framåt och snärtade till med slungan. Blyskottet for iväg och en bråkdels sekund senare såg hon mannens arm skjuta fram när han själv kastade. Hon slängde sig ned på marken.

Blyskottet hade skjutits iväg med enorm kraft och träffade först. Hon hörde ett köttigt smackljud följt av ett stön. Sedan tog den mörka gestalten några stapplande steg, slog ut med armarna och ramlade omkull. Alldeles efter slog vapnet han hade kastat in i dörren ungefär en och en halv meter bakom platsen där hon låg.

Hon reste sig upp och spanade mot den mörka skepnaden. Hon laddade automatiskt slungan med ett nytt skott och rörde sig försiktigt mot mannen. Hon försökte föra så lite oväsen som möjligt, men kände sig skrämmande blottad ute på den öppna gatan som badade i månljus. Hon tog en omväg och vek av till höger. På det sättet skulle hon inte vara där mannen trodde att hon var om han bara lurades och plötsligt satte sig upp.

En del av henne förundrades över hur snabbt och effektivt hon hade agerat. Hon hade duckat precis när mannen kastat och rörde sig nu i en halvcirkel med slungan redo för ett nytt skott. Alltihop var sådant som Will hade präntat in i huvudet på henne om och om igen.

Mannen verkade helt livlös. Maddie stannade några meter bort. Han rörde sig inte och hon såg inga tecken på att han fortfarande andades. Hon kom att tänka på hur värdelös slungan var på kort avstånd. Hon tryckte snabbt ned den i fickan och drog sin långa kniv. Den mjuka väsningen av stål mot läder kändes märkligt lugnande.

Hon kretsade runt mannen och närmade sig försiktigt. Hon satte sig på knä bredvid och kunde nu se såret han hade fått i pannan. Hans ögon var vidöppna och hon insåg att han var död.

Hon kände sig alldeles stel av skräck. Sedan vände det sig i magen på henne när hon insåg att hon hade dödat en människa. Hon ville kräkas, men behärskade sig och satte sig på huk för att studera mannen. Hon hade reagerat helt reflexmässigt när hon kastat iväg slungstenen. Det var en automatisk reaktion — hon hade försvarat sig av ren självbevarelsedrift. Hon hade inte haft tid att tänka på det möjliga resultatet. Mannen hade redan gjort ett försök att döda henne med den första projektilen han kastat. Han hade varit på väg att kasta en till. Om inte hon hade gått till motangrepp skulle det vara hon som var död nu. Hon mindes hur den andra projektilen hade susat över huvudet på henne och slagit in i dörren med ett ljudligt smackande.

Bara en av dem hade kunnat gå levande ur det här. Mannen hade hotat henne och försökt skrämma henne till tystnad innan han gjort två försök att döda henne. När hon tänkte på den saken var det svårare att ångra det hon hade gjort. Hon hade bara gjort vad hon varit tvungen att göra.

Mannen var helt svartklädd. Han hade svart mössa, svarta byxor nedstoppade i svarta filtstövlar och en svart ylleskjorta under en kort mantel med hög krage. Runt midjan hade han ett svart läderbälte med en lång, krökt dolk. Mannen hade mörkt hår och en mörk slokmustasch, vilket var ovanligt bland män i Araluen. Han hade svartmuskiga drag.

Under manteln gick ett diagonalt läderband över mannens bröst. Hon drog undan manteln med knivsudden och såg att han hade en platt läderpåse på sin vänstra sida. Det fanns inget enkelt sätt att ta bort den på eftersom manteln låg över den och mannen låg på den delen av bandet som korsade hans rygg.

Hon sköt in kniven under remmen och skar lätt igenom den innan hon drog till sig den lilla väskan.

Den innehöll några få personliga ägodelar: ett par mynt, en liten, kort kniv som kanske användes som matkniv, en järnsked samt ett elddon. Hon såg också två korsformade föremål som gjorde henne nyfiken. Hon fiskade upp ett av dem och studerade det. Det såg ut som en tung mässingsskiva med fyra knivar som stack ut som ett kors. Klingorna var ungefär åtta centimeter långa. Eggarna var blanka och uddarna sylvassa.

”En quattro”, muttrade hon. Hon hade sett en sådan i kungliga slottets rustkammare. Det var ett iberiskt kastvapen som användes av lönnmördare. Det hade fyra klingor och var absolut livsfarligt när det snurrade genom luften med hög hastighet. Hon insåg att det var en sådan här som hade farit över hennes huvud och slagit in i värdshusets ytterdörr. Hon skakade långsamt på huvudet. Vilken innerlig tur att hon hade trampat på den där vassa stenen!

När hon lade tillbaka quattron hörde hon ett papper prassla. Det låg i ett fack på väskans baksida som hon först inte hade lagt märke till. Hon öppnade för att titta. I facket fanns ett hopvikt dokument.

”Vi kan ta en titt på det lite senare”, sa hon lågt och reste sig upp. Hon funderade på vad hon skulle göra med den döde.

Till sist bestämde hon sig för att lämna honom där han låg.

Om hon väckte byborna skulle de ställa frågor. Hur hade hon lyckats besegra en vuxen man — som dessutom var beväpnad med en lång dolk och dödliga iberiska kastvapen? Vad gjorde hon egentligen i byn? Vad stod det i dokumenten hon hade hittat?

Det skulle oundvikligen sluta med att hennes och Wills identiteter avslöjades. Det skulle bli uppenbart att han inte alls var någon kringresande arbetare utan en kunglig spejare. Då skulle Rövaren och hans gäng förstå att de var jagade.

I sådana fall kanske de skulle dra vidare till något annat landskap och lyckas skaka av sig Will och Maddie.

Om hon lämnade mannen här skulle hans kumpaner undra vad som hade hänt med honom. De skulle få höra att han hade hittats död på bygatan, men ingen skulle ha någon aning om hur det hela hade gått till. Kanske skulle de ha misstankar — men ingen kunde veta något.

Maddie fattade sitt beslut och såg sig omkring på marken tills hon såg något glimma matt i månskenet. Det var blyskottet hon hade skjutit på mannen. Hon tog upp det och gick tillbaka till värdshuset med raska steg. När hon kom fram stannade hon och lossade de två kastvapnen från dörren. Sedan gled hon tillbaka in, reglade ytterdörren och gick tillbaka till sitt rum på vinden.

Tidigt nästa morgon väcktes hon av ett sorl från gatan utanför. När hon kikade ut genom det smala fönstret kunde hon se en liten folksamling som hade samlats runt den svartklädda gestalten på marken. En bonde hade hittat liket när han varit på väg för att mjölka sina kor på allmänningen. Han hade slagit larm och nu hade åtta eller nio bybor samlats runt den mystiske döde. De undrade var han hade kommit från och vad han råkat ut för. Att döma av hans svarta kläder och vapen hade han haft onda avsikter.

Till sist lyfte de upp kroppen på en bår som de bar till ett av husen. De skulle ordna med begravning lite senare.

Varför mannen hade kommit till byn och hur han hade dött var ett mysterium. Och i en liten by där det sällan hände något spännande skulle man prata om det här i flera månader — kanske flera år.

Men även om byborna hade många teorier så var det ingen som någonsin såg något samband mellan den döde mannen och den unga kvinnan på värdshusets vind.

Kapitel trettioåtta

Det hade redan mörknat när Will ställde Tug i den lilla gläntan utanför Esseldon och tog på sig sina enkla arbetskläder.

Han skyndade sig tillbaka till byn längs vägen. Till skillnad från Maddie oroade han sig inte över de mörka skuggorna under träden. Men han var inte dum, och han visste att mörka krafter var verksamma i den här delen av världen. Därför höll han handen nära sin långa kniv där han gick. Bågen var osträngad och invirad i en bit segelduk tillsammans med kogret.

Det var tänt i värdshuset och han hörde ett brus av röster från det fullsatta skänkrummet. Det var helg och byborna slappnade av efter sex dagars hårt arbete.

Will stuvade ned bågen och kogret i botten av handkärran. Lyktorna i stallet var släckta och det var mörkt. Maddie hade sovit i värdshuset under natten, så det var logiskt att hon var där nu också.

Han traskade bort till huvudbyggnaden, sköt upp dörren och möttes av en kakofoni av röster och doften av mat, vedrök och utspillt öl. Några människor tittade upp, men tappade snabbt intresset när de kände igen mannen som hade besökt byn några dagar tidigare på jakt efter arbete. Vid det här laget kände de alla till hans ganska vardagliga berättelse. Jerome stod bakom disken och höll på att överlämna två fyllda sejdlar till en gäst. När han fick syn på Will log han och vinkade honom till sig. Han fyllde en ny skummande sejdel när Will banade sig fram mellan borden och stolarna i det överfulla, bullriga rummet.

Jerome ställde ned sejdeln på disken framför Will.

”Välkommen tillbaka!” sa han muntert. ”Hur gick det?”

Will grimaserade. ”Inget vidare. Jag frågade på många gårdar, men det fanns ingen som kunde erbjuda mig lite hederligt arbete.”

”Ohederligt, då?” sa Jerome och flinade.

Will skakade på huvudet och log lite. Han tog en stor klunk öl innan han svarade. Som han hade berättat för Maddie så brukade han inte dricka öl, men det skulle vara otypiskt för en lantarbetare att tacka nej till drycken.

”Inte det heller”, sa han. ”Det är hårda tider just nu.”

”Det är fel årstid”, sa Jerome och nickade. ”Vet du vad — du gick miste om det spännande som hände här i byn.”

Will lade huvudet på sned och såg nyfiken ut. ”Spännande? Vad hände?”

”En död man hittades på gatan en liten bit härifrån.”

”Vem var det?” frågade Will.

Jerome ryckte på axlarna. ”Ingen vet. Ingen hade ens sett honom innan Neville Malton hittade honom i går morse. Han låg utfläkt mitt på gatan med ett gapande sår i pannan.”

Den detaljen väckte Wills intresse. Det fanns flera vapen som kunde orsaka sådana skador, men det han omedelbart kom att tänka på var en slunga. Han såg sig omkring i rummet efter Maddie innan han vände sig tillbaka mot Jerome.

”Hur såg han ut?” frågade han.

”Stor typ. Mörk. Förmodligen utlänning. Han hade en sådan där lång slokmustasch som utlänningar brukar ha. Och så var han helt svartklädd. Jag slår vad om att han inte hade rent mjöl i påsen och att det var därför någon gjorde slut på honom.”

I det ögonblicket öppnades dörren till köket och Maddie kom ut med fyra rykande tallrikar med grillat kött och grönsaker. Hon banade sig fram genom trängseln till ett bord. De fyra männen som satt där hurrade när hon ställde ned tallrikarna och skojade om att hon hade räddat dem från att svälta ihjäl.

De var muntra och vänliga och menade inget illa. Maddie log lite mot dem. Will tyckte att hon verkade bekymrad över något. Lättnaden i hennes ansikte när hon tittade upp och fick syn på sin läromästare vid bardisken gick inte att ta miste på.

”Du har en enastående dotter”, sa Jerome när han såg blickarna mellan dem. ”Hon arbetar hårt och har utmärkt hand med gästerna. Du behöver inte betala mig för hennes rum. Det är jag som ska betala henne. Faktum är att ni kan använda rummet i natt igen om ni vill.”

”Tack”, sa Will. ”Det gör vi gärna.”

Maddie såg menande på honom och gjorde en liten rörelse med huvudet mot dörren som ledde ut på stallbacken. Will förstod vad hon menade.

Han drack upp ölet och ställde ned sejdeln. ”Jag ska gå och prata lite med henne”, sa han och följde med Maddie ut genom dörren.

”Säg åt henne att hon behöver vila nu”, ropade Jerome efter honom. ”Hon har slitit hårt hela kvällen. Hon är den bästa servitrisen jag någonsin har haft!” Han tyckte verkligen att det var beklagligt att inte Maddie och hennes far skulle stanna i byn.

Will log lite för sig själv när han följde efter Maddie ut i den kyliga luften. Prinsessan Maddie, den överlägsna, snobbiga unga damen från kungliga slottet, hade visat sig vara en perfekt tjänsteflicka.

Alltid ett alternativ om Evanlyn och Horace inte vill ge henne sina privilegier tillbaka, tänkte han och skrattade till. Han stannade och kände sig lite förvånad. Han insåg att det var andra gången på ganska kort tid som han hade skrattat högt. Han ruskade på huvudet och gick snabbt fram till platsen där hans lärling väntade på honom.

Han stannade några steg från henne. Hon var blek i ansiktet och hennes läppar darrade. När hon såg på honom fick hon tårar i ögonen.

”Farbror Will, jag har dödat någon”, sa hon.

Det ryckte i hennes axlar och sedan började hon snyfta okontrollerat. Han lade armarna om henne och mumlade lugnande till henne. Att hon hade sagt ”farbror Will” avslöjade allt om hur hon kände sig. Han insåg att hon fortfarande var ett barn, trots sitt självförtroende och sitt övermod. Och hon hade blivit tvungen att göra det mest fruktansvärda man kunde göra — att ta en annan människas liv. Han tvivlade inte det minsta på att hon hade gjort det som varit nödvändigt. Han förstod också att det måste vara den mystiske svartklädde mannen som hittats på gatan hon pratade om.

”Lugn, lugn”, sa han mjukt. ”Ta det bara lugnt. Nu är jag här igen och allt kommer att ordna sig. Kan du berätta vad som hände?”

Maddie redogjorde mellan djupa snyftningar för hur hon hade vaknat och märkt att någon tagit sig in i hennes rum. Mannen hade hotat henne och efteråt hade hennes skräck övergått till vrede.

”Följde du efter honom?” frågade Will när hon berättade hur hon hade tagit sig nedför trappan med slungan i handen. Hon strök bort en tår och nickade.

”Ja. Det kändes rätt.”

Han hade släppt greppet om henne när han ställt frågan, men drog henne till sig igen.

”Du är otroligt modig”, sa han och förundrades över hennes tapperhet.

Hon fortsatte med sin berättelse och beskrev hur stenen hon hade trampat på räddat livet på henne när quattron flugit förbi. Sedan berättade hon hur hon sett mannen förbereda ett nytt anfall och att hon hade reagerat genom att skicka iväg ett slungskott bara en bråkdels sekund innan mannen kastat sitt vapen.

”Vänta lite nu”, sa Will. ”Han kastade alltså en quattro mot dig. Han skulle precis kasta en till när du skickade iväg ditt blyskott.”

Tårarna rann utför hennes kinder. ”Jag tänkte inte på vad som skulle hända. Jag bara sköt. Sedan kastade jag mig till marken.”

Will nickade förstående. ”Det är klart att du inte tänkte. Du gjorde det du har lärt dig att göra. Du reagerade på en fara. Det som hände var inte ditt fel, min vän.”

”Men han…”

”Han arbetade uppenbarligen åt den där avskyvärde Rövaren. Han försökte döda dig när du kom ut genom dörren, och han var på väg att göra ett nytt försök när du reagerade. Sa du att han hade två sådana vapen till i sin väska?”

Hon nickade utan att säga ett ord. Will viftade avfärdande med handen.

”Du agerade i självförsvar och bär ingen skuld för det inträffade. Mannen skulle utan tvekan ha gjort fler försök att döda dig med sina återstående vapen.”

”Jag antar det.” Hon hade försökt trösta sig med den saken om och om igen sedan händelsen. Det var en stor lättnad att höra någon annan säga det — i synnerhet Will.

”Torka tårarna nu. Jag vet att det känns hemskt, men det du gjorde var nödvändigt. Om du inte hade reagerat som du gjorde skulle du ha varit död nu. Det förstår du, va?”

Hon nickade och strök handen över ansiktet för att torka sina tårar.

”Jag bara längtade efter att få berätta det här för dig. Jag har inte haft någon annan att prata med. Det kändes så… så förfärligt”, sa hon med liten röst.

Will nickade. ”Jag borde inte ha lämnat dig. Om det är någon som bär skulden för detta så är det jag. Nu vill jag att du glömmer det här och inte tänker mer på det.”

”Ja. Det är bara det att…”

”Nej, nej. Inget mer. Bara glöm det.”

”Men… han hade ett dokument i väskan. Jag tror att det kan vara viktigt.”

Will tittade blixtsnabbt upp. ”Dokument? Vad då för dokument?”

”Jag vet inte riktigt. Det skulle kunna vara någon sorts karta. Jag har den i mitt rum.”

Han tog hennes hand och ledde henne mot värdshuset. ”Låt oss ta en titt på det.”

”Men… jag måste jobba”, protesterade hon.

Han skakade på huvudet. ”Låt Jerome och hans hustru ordna det. Han sa att du behöver vila lite. Det tycker jag också.”

”Fick du reda på något i Boylby?” frågade hon när de var på väg upp till rummet.

”Ja. Sagofarbrorn har förstås varit där — bara några dagar innan Peter Williscroft försvann.” Will funderade. ”Även den pojken blev misshandlad hemma. Precis som de andra.”

”Av sin far?”

Han skakade på huvudet. ”En äldre bror. Han brukade visst jäklas med honom hela tiden. Det var ingen som blev särskilt förvånad när Peter försvann.”

När de kom upp till dörren sköt Will upp den, klev åt sidan och lät Maddie gå före in i det lilla rummet.

”Nu ska vi se vad det är för dokument du har hittat.”

Kapitel trettionio

De studerade förbryllat pappersarket. På det fanns bara ett enda ord: Pueblos.

Och sex kors med siffror bredvid. Will kliade sig i huvudet. Det var något med ordningen på tre av de där korsen som verkade bekant.

”Vad betyder pueblos?” frågade han. Han riktade frågan mer till sig själv än till Maddie.

”Jag tror att det är iberiska”, svarade hon. ”Men jag minns inte riktigt vad det betyder. ’Ryttare’, kanske?” Hon såg tankfull ut. Under sin utbildning vid kungliga slottet hade hon lärt sig lite om främmande språk, bland annat galliska och iberiska. Men hon hade inte riktigt brytt sig om de lektionerna — eller någon annan lektion, för den delen.

Will muttrade något om fördelarna med en klassisk utbildning.

Maddie kliade sig i huvudet och kämpade för att minnas vad ordet egentligen betydde. Det betydde inte ryttare. Hon hade det på tungan. Det betydde…

”Byar!” utbrast hon triumferande. ”Pueblo betyder by!”

Will insåg genast varför han kände igen mönstret på tre av korsen. Han fiskade upp Liams karta ur sin innerficka och lade ut den på bordet bredvid den nya kartan.

Sedan tog han upp en bit kol ur en ficka i bältet och ritade linjer mellan de tre byarna Danverfors, Boylby och Esseldon på Liams karta. Linjerna bildade en sorts smal triangel. Efteråt tog han kartan som Maddie hade hittat och band ihop de tre första byarna på den. Triangeln såg likadan ut.

”Det där är de tre byarna som barnen har försvunnit från”, sa han och lutade sig bakåt på stolen.

Maddie pekade på arket hon hade tagit från främlingen. ”På den här finns det tre till”, konstaterade hon.

Will rynkade pannan och drog en linje från by nummer tre, Boylby, till byn som låg längst bort på den dödes karta. Det var en ostnordostlig linje. Han mätte avståndet och jämförde det med avståndet mellan Esseldon och Boylby.

När Will besökt slottet i Trelleth hade han fått en detaljerad karta över landskapet. Han tog upp den, vecklade ut den och förde fingret i ostnordostlig riktning tills han hittade en by som på ett ungefär verkade stämma överens med den på den svartklädde mannens karta.

”Pildalen”, sa han.

Maddie sträckte lite på halsen för att se bättre. ”Varför intresserar du dig just för den?” frågade hon. ”Varför inte nummer fyra eller fem?”

”För att det är nummer sex. Det är alltså den sista de tänker besöka. Kanske har de inte varit där än.” Han såg tankfull ut. ”Det skulle ta ungefär en dag att rida dit.”

”Eller natt”, sa hon. ”Vi vet trots allt inte hur mycket tid vi har på oss.”

”Du har rätt. Vi måste ge oss iväg.”

De hämtade sina bågar, koger och mantlar från handkärran. Maddie gick in i ett tomt bås och bytte från sin lappade gamla klänning till knäbyxor, skjorta och tunika. Sedan kastade hon undan sina tunna sandaler och drog på sig sina mjuka läderkängor.

Hon suckade lättat när hon drog på sig manteln. Det var skönt att känna sig som en spejare igen.

De höll sig i skuggorna medan de lämnade byn. Ingen lade märke till dem, och så snart de hade lämnat huvudgatan började de småspringa mot gläntan med hästarna.

”Kommer Tug att klara det här?” frågade hon när de gjorde en paus för att hämta andan. ”Jag menar, du har ju ridit på honom hela dagen.”

”Ingen fara”, sa Will. ”Han är en spejarhäst. Han skulle orka med två dagar till om jag bad honom.”

De skyndade vidare och kom fram till gläntan fem minuter senare. Tug och Bumper hälsade genast när de hörde dem. De sadlade snabbt hästarna och satt upp. Sedan red Will ut på vägen, följd av Maddie och Bumper. De red bredvid varandra i kort galopp. Ljudet av hästarnas hovar mot den hårt packade jorden var det enda som hördes, och bakom dem virvlade ett litet dammoln i månskenet som strilade ned mellan trädgrenarna. När det till sist lade sig fanns det inga tecken kvar på att de hade passerat.

Efter ungefär en halvtimme saktade de ned och satt av. De tog fram hopfällbara läderhinkar och lät hästarna dricka. Sedan ledde de hästarna i tio minuter så att djuren fick vila lite innan de satt upp i sadeln igen. Maddie visste att de skulle följa det mönstret hela natten så att hästarna inte tröttades ut.

Det var lättare att prata nu när de inte red.

”Det jag inte förstår är varför de här människorna rövar bort barn”, sa Maddie. ”Jag menar, de har ju inte begärt några lösesummor eller något. Och i regel är föräldrarna så fattiga att de inte kan betala särskilt mycket. Så vad är poängen?”

Det var uppenbarligen något som hade oroat henne. Will hade lärt henne att alltid leta efter anledningen till ett brott. Man måste alltid fråga sig vem som tjänade på det. I det här fallet var den frågan svår att svara på — om det nu inte var så att Rövaren och hans kumpaner gjorde alltihop av ren elakhet.

”De tänker nog inte begära någon lösesumma”, sa Will. Efter att ha funderat en del på saken hade han vissa misstankar.

”Jag tror att vi har att göra med slavhandlare.”

”Slavhandlare?” Maddie blev så förbluffad att hon stannade till och den förvånade Bumper stötte till henne.

”Ja”, sa Will. ”Tänk på saken. Du sa att mannen som bröt sig in i ditt rum verkade utländsk. Han hade en karta med ett iberiskt ord på och quattron är ett iberiskt vapen.”

”Vad har det för betydelse?” frågade Maddie.

”Det finns en blomstrande slavhandel i Iberion”, sa Will. ”Barn i tidiga tonåren är särskilt eftertraktade.”

”Jag visste inte att iberierna hade slavar”, sa Maddie. Hon insåg att hon inte visste så mycket om Iberion överhuvudtaget. Hon hade bara en vag uppfattning om att slavar, i de flesta länder på kontinenten, var något som hörde till det förflutna.

”Det har de inte heller. Den iberiske kungen har förbjudit det eftersom det strider mot hans religion. Men religionen säger tydligen inget om slavhandel, så han tillåter sitt folk att tillfångata människor och sälja dem vidare. Det finns en liten men aktiv flotta med slavskepp i hamnstaden Magala i södra Iberion.”

”Vem är det som köper dem?” frågade Maddie.

”De brukar säljas på marknaden i Socorro.” Han tittade på henne, men hon såg helt oförstående ut. ”Kan du ingenting om geografi? Vad lär ni er egentligen i skolan nuförtiden?”

Han tystnade. Det var något med orden som kändes bekant. Han mindes att Halt hade sagt nästan samma sak till honom när han själv varit ny som lärling. Han skakade på huvudet. Ju äldre han blev, desto mer tycktes saker och ting upprepa sig.

”Jag fick lära mig brodera”, sa Maddie surt. Hon hade alltid varit missnöjd med att hon tvingats brodera när hon egentligen velat gå ut i skogen och jaga.

”Hmf”, sa Will. ”Nåväl, påminn mig om det nästa gång jag får en reva i skjortan.” Sedan fortsatte han med sin lektion om slavhandeln. ”Socorro är en stadsstat på Arridas västkust. Det finns en mycket stor slavmarknad där — en av de största på den arridiska kontinenten. Folk kommer dit från alla möjliga avkrokar för att köpa slavar och ta med dem hem.”

”Tror du att de bortrövade barnen ska säljas där?” frågade Maddie.

Will ryckte på axlarna. ”Inte omöjligt. Rövaren, Sagofarbrorn och deras gäng verkar arbeta i avlägsna byar där det inte är så stor chans att ryktet om barnens försvinnande ska sprida sig till omvärlden. Vem vet hur många barn de har fört bort? De väljer ut barn som har blivit misshandlade och som inte skulle ha något emot att rymma hemifrån. Det är smart av dem. Folk tror att barnet till sist har fått nog och rymt sin väg.”

”Men hur hittar de sådana barn?” frågade Maddie.

Will kliade sig på näsan. ”Det är där Sagofarbrorn kommer in i bilden. Han besöker en by, vinner barnens förtroende och letar upp en tänkbar kandidat. Tyvärr är det ju så att i så gott som varenda by finns det barn som far illa. Sedan skrämmer Sagofarbrorn barnen till tystnad så att de inte ska avslöja något om frågorna han har ställt. Han lämnar byn, och lite senare kommer Rövaren och för bort barnet som Sagofarbrorn har valt ut. De andra barnen tiger eftersom de är rädda för att bli Rövarens nästa byte. Och barnet som kidnappas är så förstummat att det följer med utan protest. Sagofarbrorn har ju beskrivit den fruktansvärde Rövaren för honom eller henne. Systemet är noggrant genomtänkt.”

”Fruktansvärt”, sa Maddie och funderade på det Will hade berättat.

”Men smart”, sa Will.

Hon vände sig mot honom. ”Det är det som är så hemskt. Vad tänker du göra när vi kommer fram till Pildalen?”

”Vi ska ta reda på om Sagofarbrorn har varit där nyligen, och om det finns något barn i byn som far illa i hemmet.”

”Hur ska vi göra det?” frågade hon.

Will såg bister ut. ”Jag har mina metoder”, sa han. ”Men nu är det dags att sitta upp i sadeln igen.”

Kapitel fyrtio

Värdshuset i Pildalen hette Den knubbiga ankan. Ägaren, Fernald Creasy, gnuggade sig i ögonen och gäspade. Han hade varit dum nog att hålla sina gäster sällskap lite för länge kvällen innan.

Vilket innebar att han hade druckit alldeles för mycket öl och raglat iväg till sin säng utan att först städa undan alla smutsiga tallrikar och halvfulla sejdlar i skänkrummet. Han hade inte gjort rent kokkärlen i köket heller.

Det borde egentligen hans kökspojke ha gjort. Men han var en klyftig pojke, och när han sett Fernald dricka sin femte sejdel med sällskapet vid det största bordet hade han tagit tillfället i akt och smugit iväg. Nu var det tidig morgon, kort efter soluppgången, och Fernald insåg att han var tvungen att städa upp oredan efter gårdagen.

Han lastade en bricka full med smutsiga tallrikar, knivar, skedar och sejdlar och gick in i köket med en gäspning. Hans huvud bultade och han svor att aldrig mer dricka alkohol. Han såg sig omkring i köket och grimaserade. Köksbänken var full av matrester och ännu fler odiskade tallrikar och kokkärl. Han hade mycket att göra innan han kunde gå och lägga sig igen. Och skänkrummet var inte ens halvstädat än, tänkte han bistert.

Han muttrade irriterat för sig själv. Det fanns inte plats på köksbänken för brickan han bar på. Bänken var redan överfylld av bråte från gårdagen.

Han vände sig om för att ställa ned brickan på det långa köksbordet.

Mindre än en meter bort stod en gestalt med huva — en tyst, olycksbådande uppenbarelse i den tidiga morgonens svaga ljus.

Fernald blev så rädd att han tappade brickan med en våldsam skräll. Han var säker på att ingen hade varit inne i köket när han kommit dit från skänkrummet. Och han hade inte hört någon komma.

”Vid Balaths svarta troll!” utbrast han och förde handen till hjärtat, som bultade hårt av skräck. ”Var kom du ifrån?”

”Mycket intressant svordom”, sa Will. ”Det var länge sedan jag hörde någon nämna det svarta trollet. Jag förstår att du följer den gamla religionen.”

Fernald gned sig i ansiktet medan hans hjärta långsamt lugnade sig. Han blickade ned och fick syn på en halvfull sejdel med avslaget öl på bordet. Han lyfte den, hällde i sig innehållet och grimaserade åt den unkna smaken.

”Jag gillar inte de där nya gudarna”, muttrade han vagt. Sedan ruskade han på huvudet. ”Men vem är du? Och hur kom du in?”

”Jag är en kunglig spejare, som du förmodligen redan har gissat. Och låset på din bakdörr är så simpelt att en treåring kan dyrka upp det. Var så god och sitt — vi måste talas vid.”

Will hjälpte Fernald till en bänk, och värdshusvärden satte sig ned. Han darrade fortfarande i knäna efter det chockartade mötet med spejaren.

Varför har han kommit hit? undrade han. Vad har jag gjort?

Svaret var ”ganska mycket”. Fernald brukade ge sina gäster så lite som möjligt för pengarna, och det hände att han spädde ut deras öl. Vid några tillfällen hade han smusslat in värdelösa blyknappar bland växelpengarna han lämnat tillbaka till tankspridda besökare. Han undrade hur spejaren kunde känna till det där.

”Jag behöver information”, sa Will. ”För det första — har något barn försvunnit från byn nyligen?”

Fernald rynkade pannan och verkade inte riktigt förstå frågan. ”Försvunnit? Vad menar du?”

”Är det något barn som saknas? Som har sprungit iväg eller inte är här längre?”

”Hm…” Fernald funderade i några sekunder och skakade sedan på huvudet. ”Det tror jag inte”, sa han. ”Inte vad jag har hört, i alla fall.”

Will kände sig lättad. De hade kommit i tid. Om inte… Han tvekade kort innan han gick vidare till nästa fråga. Det var en mycket viktig fråga.

”Känner du till något barn som skulle rymma om han eller hon fick chansen? Kanske någon som behandlas illa av sina föräldrar?”

Fernald nickade ivrigt redan innan Will var färdig med frågan.

”Visst, visst — Violet Carter. En väldigt fin tös. Bara tretton år gammal. Men föräldrarna bråkar hela tiden och tar ut sin frustration på Violet. Den stackars flickan klarar nästan ingenting längre. Hon har fått bo här på värdshuset några gånger när det har varit riktigt illa.”

Bra, tänkte Will. En plan började ta form i hans huvud.

”Var bor hon?” frågade han.

Fernald nickade mot bygatan utanför. ”I det tredje huset från gatans slut åt det hållet”, sa han. ”Huset har en blå dörr som egentligen behöver målas om. Gårdsplanen utanför är belamrad med gamla vagndelar och sådant — hjul, axlar och seldon. Du lär inte missa stället.”

”Utmärkt, Fernald”, sa Will.

Värdshusvärden undrade hur spejaren kunde känna till hans namn. Han hade glömt att det stod på skylten utanför dörren.

”Nu har jag bara en sista fråga. Har det varit någon historieberättare här i Pildalen på sistone?”

”Menar du Sagofarbrorn?” frågade Fernald, och Will kände hur hjärtat slog fortare. ”Skojaren med blå mantel och röda skor? Visst, han har varit här. Han gick för två dagar sedan. Hur så? Vad har han gjort?”

Will struntade i frågan. Hans misstankar hade bekräftats. Pildalen var utan tvekan med på banditernas lista. Sagofarbrorn hade varit här, men inte Rövaren. Och det fanns ett sannolikt byte i form av Violet Carter.

Han hade tagit en risk som avslöjat sin riktiga identitet och ställt sina frågor så rakt på sak. Men de hade ont om tid. Nu gällde det att försäkra sig om att Fernald inte berättade något om deras möte. Det räckte att han höll tyst i några dagar. Rövaren skulle förmodligen slå till mycket snart.

”Fernald, du har berättat det jag behövde veta. Men du får inte tala om för någon att jag har varit här. Och ingen får veta vad vi pratade om. Är det uppfattat?”

Fernald nickade ivrigt och kände på sig att den bistre gestalten snart skulle låta honom återgå till städningen. Det här skulle bli en fantastisk historia att berätta i baren, tänkte han. Men det spejaren sa sedan tvingade honom att slå undan den tanken.

”Jag menar det verkligen. Du får inte berätta för någon att jag har varit här eller yppa så mycket som ett ord om vad vi pratade om. Förstår du?”

”Hm? Ja, ja. Visst! Självklart!”

Will tog ett steg närmare och mötte Fernalds blick. Fernald slog omedelbart undan blicken.

”Gör inte så!” sa Will bryskt, och Fernald ryckte till som om något hade stungit honom. ”Titta på mig. Se mig i ögonen!”

Fernald lydde. Han gillade inte vad han såg. Spejarens ögon var mörka, nästan svarta. Och de borrade sig in i honom utan några tecken på förståelse eller medlidande. De var som mörka, hotfulla hål.

”Om jag märker att du har avslöjat så mycket som ett ord av det här för någon — eller ens antytt att vi har träffats — ska jag gripa dig och föra dig till Trelleths slott så att du kan kastas i den djupaste, fuktigaste och mest stinkande fängelsehålan som finns där. Begriper du?”

Fernald formade ordet ”ja” med läpparna, men fick inte fram ett ljud. Spejare, tänkte han. Det är bäst att inte komma på kant med dem.

”Du skulle få sitta i fängelse i fem år, och jag skulle frånta dig din krögarlicens”, fortsatte Will. Fernald såg oförstående ut och Will insåg att värdshusvärden inte förstod vad han talade om. ”Rätten att driva ett värdshus”, förklarade han.

Fernald såg skräckslagen ut när han föreställde sig en fattig framtid där han saknade möjlighet att försörja sig. Att vara värd var det enda han kunde. Vad skulle han göra utan Den knubbiga ankan? När Will fortsatte fick han Fernald att känna sig ännu mer illa till mods.

”Jag skulle sedan återvända hit och riva den här kåken. Jag skulle ta ned varenda tegelsten och bräda och göra om platsen till en åker. När du väl kom ut ur fängelset skulle inte ett spår av huset finnas kvar. Tvivlar du på att jag har befogenhet att göra detta?”

Fernald skakade på huvudet. Han visste att spejare kunde göra allt de ville. En spejare skulle lätt kunna kasta honom i fängelse och jämna hans älskade värdshus med marken.

”Nej, herr spejare”, sa han med ynklig röst.

”Då gör du bäst i att komma ihåg det jag har sagt.”

Fernald vågade inte svara. Tanken på att den här stenhårde, obarmhärtige mannen kunde ta ifrån honom hans vackra värdshus fick honom att vilja gråta.

Will blängde på honom i några sekunder. Egentligen avskydde han att behöva bete sig på det här viset. Men det var av yttersta vikt att ingen i byn fick reda på att Will hade varit här och ställt frågor. Rövaren höll förmodligen Pildalen under bevakning och skulle säkert märka minsta tecken på fara. Han hade trots allt fått nys om att Maddie ställt frågor. Om Will kunde hemlighålla sin närvaro i några dagar genom att skrämma Fernald så var han tvungen att göra det.

Han undrade för sig själv om han verkligen skulle vara beredd att verkställa sitt hot om värdshusvärden berättade något om deras samtal. Med tanke på omständigheterna trodde han att han skulle det.

Det var efter midnatt. Will hade satt sig bekvämt tillrätta i det höga gräset bakom familjen Carters hus. Precis som Fernald hade berättat så var bakgården alldeles full av trasiga kärror och vagnstillbehör. Deras silhuetter avtecknade sig på märkliga sätt i det svaga skenet från en månskära.

Maddie bevakade husets framsida från andra sidan gatan. Will förmodade att Rövaren, om han planerade att komma hit, skulle komma från fälten bakom byn där det var lätt att hålla sig dold bland träden. Det var ytterst osannolikt att han skulle komma längs huvudgatan. Men det var bäst att ta det säkra för det osäkra, och Maddie hade gömt sig på ett ställe där hon såg den delen av gatan som Will inte kunde se.

Han satt lutad mot en stubbe. Han hade svept manteln omkring sig och dragit fram huvan så att ansiktet doldes av skuggor. Så länge han inte rörde sig skulle manteln göra honom nästan omöjlig att se. För en person som befann sig mer än tre meter bort var han i stort sett osynlig. Även på mycket nära håll såg han ut att smälta in i stubben, och om man inte tittade noga var det lätt att missta honom för en hög nedfallna grenar eller en stor, oregelbundet formad buske.

Det här var andra natten de höll uppsikt över Carters hus. Under dagen hade de stått gömda bakom träden. När det börjat skymma hade Maddie börjat bli otålig. De många händelselösa timmarna gjorde henne rastlös.

”Han kommer inte”, sa hon. ”Vi måste ha missat honom.”

Will skakade på huvudet. ”Det här är en viktig del av en spejares jobb”, förklarade han. ”Att vänta och iaktta något från ett gömställe. Det gäller att ha tålamod. Vi har bara varit här en natt. Han kanske kommer i morgon. Eller natten efter det. Men kommer gör han, tro mig.”

”Hur kan du vara så säker på det?” frågade Maddie.

Will funderade på frågan och såg på henne.

”Jag vet inte. Men jag är säker. Det kanske är någon form av jägarinstinkt som säger mig det.”

Nu när han satt där och väntade tycktes samma instinkt säga honom att något skulle hända i natt.

Kapitel fyrtioett

Han hörde dem innan han såg dem.

Ett svagt ljud letade sig fram från det höga gräset och de låga buskarna bakom honom. Will stelnade omedelbart till. Han andades så långsamt han kunde, så att han inte skulle röra sig eller ge ifrån sig minsta lilla ljud.

Han motstod frestelsen att vända sig om och titta. I stället spetsade han öronen och lyssnade på det svaga susandet av kläder genom gräset. De var två stycken, tänkte han. Han var inte helt säker på hur han kunde veta det. Förmodligen berodde det på hans mångåriga erfarenhet. Han hade trots allt ägnat nästan hela livet åt att smyga och vänta på byten.

Männen, om de nu var män, var snett bakom honom och bara några meter bort. Deras uppmärksamhet var förmodligen riktad mot bostadshuset. Eftersom Will var insvept i sin mantel var det osannolikt att de hade sett honom. Vinden fick molnen att dra snabbt över himlen. Ena ögonblicket var månen skymd och i nästa syntes den.

Männen stod stilla i några sekunder och studerade förmodligen huset och byn.

”Kusten är klar”, sa en röst. Den var förbluffande nära Will, och hade det inte varit för hans träning och självdisciplin hade han nog hoppat till av förvåning. Personen som pratade kunde knappast vara mer än två meter bort.

Männen fortsatte framåt. De var så nära att Will hade kunnat sträcka ut handen och röra dem. De var två stycken, precis som han hade gissat. Den ene var klädd i mörk mantel. Den andre var helt svartklädd. När den mannen rörde sig kunde Will se långa halvgenomskinliga remsor av svart tyg som hängde från hans armar och axlar. De virvlade lite i vinden och fick mannen att se övernaturlig ut — som en varelse från andra sidan graven.

När mannen med manteln hukade sig ned tog den andre fram en åtsittande luva som han drog över huvudet. Han sneglade på sin följeslagare och Will såg att masken som han nu hade på sig var målad med vit färg för att likna en dödskalle. När mannen slutligen tog på sig en svart hatt med brett brätte såg han ut som en riktig fågelskrämma. Han hukade sig ned och började röra sig mot huset genom det höga gräset. Ett barn som vaknade och fick syn på honom skulle skrämmas från vettet. Will föreställde sig den fruktansvärda skräcken som skulle gripa Violet om bara några minuter. Det var frestande att sätta stopp för rövarnas operation med en gång och bespara henne det. Men han visste att om han fångade de här två männen skulle resten av gänget försvinna tillsammans med barnen de redan hade fört bort. Will avskydde det, men var tvungen att låta stackars Violet uthärda timmarna som följde. Slavgänget hade förmodligen ett gömställe någonstans i närheten. Om han kunde förfölja dem dit skulle han och Maddie kunna släppa fångarna fria och utplåna rövarbandet en gång för alla.

Den svarta gestalten hade kommit fram till huset och försvann nästan i skuggorna. Will undrade om Maddie hade sett de två männen och hoppades att hon inte skulle försöka ge honom en signal. De hade kommit överens om ett enkelt signalsystem, men det kunde bara användas när kidnapparna inte såg Will eller Maddie. Den spöklike inkräktaren stod vid husets sidofönster. Will hade gissat att Rövaren skulle ta sig in den vägen. Han hade studerat huset kvällen innan och hållit utkik efter tänkbara ingångar. Fönstret på sidan var det mest lämpliga. Låset var dåligt och enkelt, och själva fönstret var svårt att se från byns huvudgata.

Mannen med manteln stod hukad bara fem meter från Will. Han skruvade oroligt på sig och flyttade hela tiden över sin tyngd från ena foten till andra. Det märktes att han var nervös och väntade på att något skulle gå snett.

Figuren med spöklik klädsel lirkade upp fönstret. Han lade ena benet över fönsterbrädan och gled in i huset. Hans kumpan fortsatte att röra sig oroligt, som om han väntade på ett skrik eller ljudet av en kamp inifrån det mörka huset. Men inget hördes.

Flera minuter förflöt. Will höll blicken riktad mot det öppna fönstret, som såg ut som en mörk fyrkant på husets sida. Till sist såg han hur något rörde sig. En liten gestalt i vitt nattlinne klättrade ut genom fönstret, följd av den svarta fågelskrämman. Han höll henne i ena armen och släppte aldrig taget. När de rörde sig över fältet mot platsen där Rövarens följeslagare väntade snubblade flickan. Mannen som hade tillfångatagit henne ryckte upp henne på fötter, och nu såg Will att hon hade en säck över huvudet.

Mannen med manteln reste sig upp för att hälsa på dem. Han skrattade lågt när han såg den vettskrämda flickan snubbla genom mörkret där den spöklike mannen föste fram henne.

”Ta av henne säcken”, sa Rövaren. ”Vi kan röra oss fortare om hon ser var hon går.”

”Hur gick det?” frågade hans vän.

Den svartklädde mannen ryckte på axlarna. ”Hennes bror vaknade när jag kom in i rummet. Men så snart han såg vem jag var tystnade han och låtsades lägga sig och sova. Jag sa till honom att jag ska komma tillbaka och skära ögonen ur skallen på honom om han yppar så mycket som ett ord om det han har sett i natt. Han blev livrädd.”

Den andre gestalten lossade säcken från Violets huvud. Hon var en liten flicka med magert ansikte och brunt hår som var dåligt klippt. Hon hade en tygremsa som munkavle och Will såg tårar strömma utmed hennes kinder. Men hon höll tyst och såg med sina stora, skrämda ögon från den ene mannen till den andre.

Nu tog Rövaren av sig sin mask. Han drog en lättnadens suck när han ruskade lite på huvudet för att skaka ut håret som hade tryckts ned av den åtsittande masken.

”Det var bättre”, sa han. ”Jag måste säga att Victor gör ett bra jobb med att skrämma barnen för Rövaren. Det här var tredje gången en av dem vaknade och omedelbart blev som paralyserad av skräck.” Han skrattade lågt.

Avskum, tänkte Will. Han förmodade att Victor var Sagofarbrorn som spred skräck bland barnen i byarna.

”Det är din förtjänst. Det där med Sagofarbrorn var trots allt din idé. Han gör bara det du bad honom att göra, Jory.”

Trots sin självbehärskning och spejarträning vred Will på huvudet när han hörde det namnet. Lyckligtvis stod de två männen vända från honom, så ingen märkte något. Men ögonblicket efter vände sig Rövaren om igen och drog fingrarna genom håret och kliade sig i huvudet. Samtidigt drog ett moln som hade skymt månen vidare så att mannens ansikte lystes upp svagt.

Will mindes det ansiktet. Han hade bara sett det en gång förut. Han hade stått hjälplös och kokat av ilska bredvid en flod medan en liten färja skjutit ut från flodbanken. Ansiktet hade etsat sig fast i hans minne som om någon bränt fast det med ett brännjärn.

Rövaren i mörkret var Jory Ruhl.

Wills hand rörde sig till den långa knivens handtag under manteln och slöt sig runt det. En våldsam vrede fyllde honom och han ville kasta sig upp, dra undan manteln och gå till angrepp mot mannen som bar ansvaret för Alyss död. Han fick använda all viljestyrka han hade för att behärska sig. Han tvingade sig själv att andas långsammare och ta kontroll över den blinda vreden som hotade att ta överhanden. Nu hade han till sist hittat Ruhl — och ironiskt nog hade det skett precis när han hade slutat leta. Ruhl själv hade ingen aning om att Will hade funnit honom.

Men om Will dödade Ruhl här och nu skulle han aldrig hitta de saknade barnen från Danverfors, Boylby, Esseldon och andra byar i landskapet. Will måste förfölja kidnapparen till hans bas. Förmodligen låg den någonstans vid kusten, där de tillfångatagna barnen kunde föras ombord på ett iberiskt fartyg och säljas på slavmarknaden i Socorro.

Will planerade att följa efter Ruhl till kusten, befria barnen och om möjligt förstöra fartyget.

Sedan skulle han döda Ruhl.

När den fruktansvärda vreden långsamt avtog blev han medveten om vad Ruhl och hans kumpan sa.

”Hon är den sista”, sa Ruhl och pekade med tummen mot den gråtande lilla flickan. ”Kontraktet med Eligio gäller tio barn, så nu är det bara att samla ihop resten och sticka till Hökviken. Fartyget kommer om tre dagar.”

Hans följeslagare nickade. ”Det har varit en lyckad månad”, sa han. ”Det var bara två byar som visade sig vara nitlotter.”

”Det hade varit ännu bättre om inte den där spejaren börjat snoka. Det kostade fyra dagar av vår värdefulla tid.” Rövaren tog fram ett rep och började binda flickans händer bakom hennes rygg.

Liam, tänkte Will. Nu visste han säkert att det var slavhandlarna som hade dödat den unge spejaren. Det ska du också få betala för, Ruhl, tänkte han.

”Och jag undrar fortfarande vad som hände med Benito”, fortsatte Ruhl. ”Det var meningen att han skulle skrämma den där flickan, men han bara försvann.”

Mannen med manteln ryckte på axlarna. ”Jag har alltid tyckt att han är opålitlig. Han har säkert supit sig redlös eller hamnat i fängelse. Han ställer bara till med problem.”

”En person mindre att dela vinsten med”, sa Ruhl. Han ryckte lite i repet runt Violets handleder för att prova knuten. Hon gnydde av smärtan. ”Tyst”, befallde han. Sedan vände han sig mot sin kumpan igen. ”Kom så sticker vi. Vi har stått här länge nog.”

Han tog tag i flickans arm och började dra henne efter sig medan han joggade över det grästäckta fältet mot det mörka skogsbrynet i fjärran. Den andre mannen följde efter.

Will väntade tills de hade försvunnit in i skogen. Det skulle inte bli svårt för honom att spåra dem, och dessutom visste han att de var på väg till ett ställe som hette Hökviken. Han undrade vem Benito var.

”Förmodligen den där typen som försökte döda Maddie”, muttrade han för sig själv.

När han var säker på att männen var borta och inte längre kunde se honom reste han sig från sitt gömställe. Han hade suttit på samma sätt i flera timmar, och rörelsen fick det att värka lite i knäna.

”Jag börjar bli för gammal för det här”, grymtade han. Han hade ingen aning om att han upprepade en fras som Halt hade använt många, många gånger.

Han tog upp sitt elddon ur påsen i bältet. Han vände ryggen mot det håll Ruhl och den andre mannen hade flytt åt och höll ut manteln så att den bildade en sorts skärm. Sedan slog han fram två gnistor från flintan i snabb följd.

Det var signalen han hade kommit överens om med Maddie innan de hade inlett sin bevakning. Trots att gnistan var liten syntes den tydligt i mörkret. Manteln skymde den så att Ruhl inte skulle märka något om han blickade tillbaka mot huset.

Några ögonblick senare såg han en mörk skepnad glida ut ur gränden där Maddie hade gömt sig. Hon höll sig i skuggorna under husen och rörde sig tyst åt vänster i ungefär tjugo meter innan han förlorade henne med blicken. Några minuter senare steg hon ljudlöst ut från en annan smal gata som gick parallellt med den bredvid familjen Carters hus. Hon skyndade sig fram till platsen där Will stod och väntade.

”Jag såg dem”, sa hon. ”Tog de flickan?”

Will nickade. ”Ja. Nu är de på väg tillbaka till sitt gömställe. De ska till en plats som heter Hökviken.”

”Vet du var det ligger?”

Han skakade på huvudet. ”Inte än. Vi får titta på kartan och se om Hökviken finns med. Annars får vi helt enkelt följa Ruhls spår.”

Hon såg lite förbryllat på honom och lade huvudet på sned. ”Ruhl? Vem är Ruhl?”

”Rövaren”, förklarade Will. Men det var något i hans röst som fick henne att rycka till.

”Känner du honom?” frågade hon.

Will nickade bistert. ”Han är mannen som dödade min hustru.”

Kapitel fyrtiotvå

Det var fyra timmar kvar till gryningen och Will bestämde att de skulle sova i några timmar innan de tog upp jakten på Ruhl och hans gäng.

”Vi kan inte spåra dem i mörkret och vi är ganska trötta efter att ha hållit Carters hus under bevakning i två nätter”, sa han. ”Nu gör vi bäst i att sova lite medan vi har chansen. De lär inte röra sig alltför snabbt. Ruhl sa att de skulle hämta de andra barnen de har fört bort. Det kommer att ta lite tid.”

Maddie gäspade. Hon hade inga invändningar mot Wills förslag.

De gick tillbaka till gläntan där de hade gömt hästarna och rullade sedan ut sina filtar på det mjuka gräset. Maddie somnade så fort hon slöt ögonen. Anspänningen efter att ha hållit vakt hela natten, och efter de senaste dagarnas händelser, hade gjort henne både känslomässigt och fysiskt utmattad.

Hon vaknade till vad hon numera tyckte var den ljuvliga doften av nybryggt kaffe. När hon tittade upp såg hon att Will satt bredvid en liten eld med kartan över landskapet Trelleth utbredd på marken bredvid sig. När han hörde henne röra sig tittade han upp och nickade mot kaffekitteln som stod på kolen i utkanten av elden.

”Ta lite kaffe”, sa han. ”Det finns bröd att rosta också. Det tjänar ingenting till att ge sig av på tom mage.”

Hon spetsade en bit bröd på ett spett som hon placerade ovanför de varma kolen innan hon hällde upp lite kaffe. Det fanns ingen mjölk, men hon hade lärt sig att dricka kaffe svart så länge det var sötat med stora mängder honung. Hon smuttade uppskattande på drycken och vred sitt spett innan brödet brändes vid. Sedan satte hon sig mittemot Will.

”Har du hittat Hökviken?” frågade hon.

Han nickade och pekade på kartan.

”Det ligger en liten bit söderut”, förklarade han. ”Man ser hur stället har fått sitt namn.”

Hon blickade mot kartan med rynkad panna. ”Verkligen? Jag tycker inte att det ser ut som någon hök.”

Will såg på henne och höjde ett ögonbryn. ”Det kan bero på att du betraktar kartan uppochned”, sa han tålmodigt. ”Förresten, ditt bröd bränner vid.”

Hon ryckte till sig brödbiten och brände fingrarna så att hon tappade den lite förkolnade skivan i gräset. Hon gav ifrån sig en ytterst ofin svordom som fick Will att höja på båda ögonbrynen.

”Inte riktigt vad man väntar sig av en prinsessa”, sa han. ”Vem har lärt dig det uttrycket?”

”Mamma”, sa hon kort.

Will nickade. ”Det förklarar saken.”

”Dessutom är jag ingen prinsessa längre, som du kanske minns.”

Han gav henne en hastig blick. Det lät som om hon konstaterade ett faktum, och det fanns ingen bitterhet i hennes röst. Det lät definitivt inte som om hon beklagade sig.

Hon föredrar det här framför livet hon levde förut, tänkte han. Det förvånade honom. Men sedan skakade han på huvudet. Varför inte? Nu hade hon ett mål i livet och en känsla av att hon gjorde något vettigt som hon helt hade saknat i kungliga slottet.

Hon tog upp brödskivan, smörade den och började hungrigt äta. Några grässtrån satt fast vid skivan, men hon petade bort dem och böjde lite på huvudet så att hon kunde se kartan från samma håll som Will.

”Hm”, sa hon motvilligt. ”Ja, det kanske ser ut lite som ett hökhuvud när man tittar från det här hållet. Hur långt är det dit?”

”Det skulle ta ungefär en dag att rida dit längs landsvägen”, sa Will. ”Det kommer förmodligen att ta längre tid för kidnapparna. De kommer att gå till fots och vara tvungna att undvika andra resenärer. Det skulle vara svårt för dem att förklara varför de har med sig en massa tillfångatagna barn. Landsvägen går genom ett halvdussin byar och städer som de måste ta sig runt på något sätt.”

Han pekade på en liten väg på kartan. ”Det finns en smal väg här som leder söderut. Det blir en liten omväg att ta den, men den ansluter efter ett tag till en annan väg som går österut. Den vägen är ganska rak, till skillnad från landsvägen som ringlar fram och leder genom alla de här andra byarna.”

”Det skulle väl vara smart av kidnapparna att ta den vägen, då?” frågade hon.

Men Will skakade på huvudet. ”De var på väg österut när de lämnade byn. Det måste betyda att de tänker ta landsvägen. Det är inte alls säkert att de har den lilla vägen på sina kartor. Kartritaren vid slottet i Trelleth har varit mycket noggrann. Hans karta är full av detaljer som många andra skulle strunta i.”

”Så om vi tar den vägen borde vi hinna fram till kusten före dem?” frågade Maddie.

”Precis. På det sättet kan vi ta en titt på området först. Kanske hittar vi kidnapparnas läger. Det är inte omöjligt att fler personer från gänget är där. Dessutom sa Ruhl att han väntar besök av ett iberiskt slavskepp om några dagar. Det är alltid en god idé att studera terrängen innan slaget börjar.”

Hon tittade upp på honom. ”Kommer det att bli strid?”

Wills ansikte var allvarligt. ”Högst sannolikt.”

De åt upp sin frukost och band sina filtar bakom sadlarna efter att ha rullat ihop dem. Tug och Bumper var rastlösa och spända. De hade inte rört sig ordentligt på flera dagar och längtade efter att få springa.

Det kändes underbart att sitta i sadeln igen och Maddie njöt av Bumpers entusiastiska rörelser. Tug betraktade den yngre hästen med en lite överlägsen min.

”Du är precis lika ivrig som han”, sa Will lågt. Tug slängde lite med huvudet. Båda hästarna var duktiga på att avläsa ryttarnas humör och de kände på sig att Will och Maddie hade hittat vad de letade efter. De anade att något spännande väntade — och spejarhästar var tränade för handling.

De red åt västsydväst i kort galopp tills de, ungefär en timme före middagstid, kom fram till vägen som ledde österut till havet. Will klev ned från sadeln för att inspektera marken och kontrollera att ingen hade passerat nyligen. Det var lätt att gissa att Ruhl och hans följe inte skulle ta den här vägen, men det var bäst att vara på den säkra sidan.

”En bonde gick här med en kossa för ungefär två dagar sedan”, konstaterade han. ”Sedan dess tycks ingen ha varit här.”

”Du trodde ju inte att Ruhl skulle ta den här vägen”, påpekade Maddie.

Will gav henne en lång blick innan han svarade. ”Och nu vet jag det säkert”, sa han. Han svingade sig upp i sadeln och de fortsatte längs vägen. Då och då fick de luta sig långt fram i sadeln för att undvika trädgrenar.

”Det kan inte vara många som använder den här vägen”, konstaterade Maddie.

Will sa inget.

Efter att ha lagt två tredjedelar av vägen bakom sig kom de till sist ut ur den tjocka skogen. Nu red de över öppna åkrar, förbi bondgårdar och enstaka skogsdungar. Det dröjde inte länge förrän Maddie kände en frisk saltdoft och förstod att de närmade sig havet.

Mitt på eftermiddagen kom de fram till kustlandsvägen. Vägen var upphöjd en aning över landskapet runt den och kantades av diken. Will tecknade åt Maddie att hålla sig på den lägre marken bredvid vägen där hon inte syntes så bra. Själv satt han av, tog några steg längs vägen och blickade norrut och söderut.

”Ingen person i sikte åt något håll”, konstaterade han. Sedan pekade han söderut med tummen. ”Hökviken ligger tre kilometer åt det hållet. Dags att fortsätta.”

Landsbygden förändrades återigen. De gröna och noggrant skötta fälten övergick i en karg hed med knotiga, midjehöga buskar och ett fåtal vindpinade träd. Will blickade ut över landskapet och grimaserade.

”Här finns inte många gömställen”, konstaterade han.

Maddie såg på honom. ”Då ser vi ju när de kommer.”

”Jag är mer bekymrad över att de kommer att se oss gå”, sa han. ”Vi kommer ju inte att vara ensamma. Vi har förhoppningsvis tio barn med oss. De är lite svåra att dölja.”

Hon snörpte på läpparna. Det hade hon inte riktigt tänkt på. Hon såg från sida till sida och spanade efter tänkbara skydd. Inåt landet, ungefär en halv kilometer från vägen, reste sig en rad låga klippor från heden. Nedanför dem låg ett antal stora klippblock kringströdda. De hade förmodligen rasat från de instabila klipporna i samband med ett skred. Maddie såg flera mörka punkter som kunde vara grottmynningar. Det betydde att de kanske ändå skulle hitta ett bra gömställe.

Om de behövde ett. Och hon började ana att de kanske skulle det.

Landsvägen ledde söderut utmed kusten. Bredvid dem stupade marken så brant mot havet att det såg ut som om någon hade skurit i den mjuka marken med en jättelik kniv. Vattnet var långgrunt och man såg den sandiga bottnen tydligt genom det klargröna vattnet.

”Vackert”, sa Maddie. Will följde hennes blick och grymtade.

”Inte om man är sjöman”, konstaterade han. ”Det där vattnet är grunt i ungefär en kilometer. Man måste vänta på tidvattnet innan man kan gå iland.”

Han hade studerat kartan och lagt några landmärken på minnet så att han skulle veta när de närmade sig Hökviken. Nu red de förbi det sista — en liten damm vid en dunge med låga träd.

”Här lämnar vi hästarna”, sa han. ”Vi fortsätter till fots och rekognoscerar.”

De gömde hästarna i skydd av träden och började vandra genom de midjehöga snåren mot nästa udde. Enligt kartan skulle Hökviken ligga bortom den.

När de kom fram till kanten där marken stupade ned till havet höll Will ut handen med handflatan nedåt. Maddie hukade sig ned och började precis som Will krypa vidare genom de grova snåren på alla fyra.

Om det fanns människor nedanför kunde det vara farligt att promenera ända fram helt öppet.

Will stannade och gjorde tecken åt henne att närma sig. Hon kröp fram till honom så tyst hon kunde. Nu låg Hökviken framför dem.

Stupen var lägre här. De var mellan tio och femton meter höga och inte lika branta som de tidigare. Det här såg mer ut som klippor av sand och sten med gräs och buskar insprängt här och var. Nedanför kunde de se en halvcirkelformad strand med grov sand.

Tidvattnet var på väg tillbaka och hon kunde se krusningarna på den sandtäckta bottnen. Den grunda delen sträckte sig minst några hundra meter ut i havet.

På mitten av stranden, en bra bit ovanför högvattenmärket som bildades av ved och sjögräs som flutit i land, stod fyra stora tält. De slitna, grå dukarna var uppspända över timmerställningar. De hade stått där ett tag, tänkte Maddie. Det här var ett permanent läger.

Tio meter från tälten fanns en stor eldstad. Den var tillräckligt långt från tälten för att personerna där inne inte skulle störas av röken. Ett tak av tyg hade spänts upp över ett träbord och några bänkar. De fyra sidorna var öppna.

Maddie såg två män röra sig i lägret, men det kunde mycket väl finnas fler i tälten. Eftersom det fanns fyra tält måste gänget bestå av minst sexton personer. Men hon rättade sig själv snabbt. Det behövde ju plats för fångarna också.

Will puffade till henne och pekade mot klipporna på vänster sida av bukten. Hon spanade åt det hållet och fick syn på en mörk öppning i klippan på marknivå. När hon tittade närmare kunde hon urskilja ett stängt galler över öppningen.

Hon var tvungen att ändra sig igen. Det var förmodligen där inne fångarna förvarades.

Will hade berättat vad Ruhl hade sagt — att slavhandlarna hade tio fångar. Hon undrade hur många av dem som redan var i grottan och hur många som just nu var på väg hit tillsammans med Rövaren och Sagofarbrorn.

Will lutade sig lite närmare. ”Det finns en liten stig som leder ned längs klippan till vänster om grottan. Ser du den?”

Han viskade, fastän den närmaste slavhandlaren var över hundra meter bort och fullt sysselsatt med att försöka få liv i elden.

Maddie spanade mot klippan och kunde se stigen. Den ledde snett nedför stupet och sicksackade några gånger innan den nådde stranden ungefär tjugo meter från den mörka grottöppningen. Hon höjde tummen för att visa att hon hade sett den.

”När vi har fått ut barnen måste du föra dem upp längs den stigen och i säkerhet”, sa han.

Hon vände sig snabbt mot honom. ”Ska jag? Och vad tänker du göra?”

Han rörde lätt vid långbågen som låg framför honom i gräset.

”Jag tänker se till att ingen ser er gå.”

Kapitel fyrtiotre

Sent på eftermiddagen kom slutligen slavgruppen.

Fångarna traskade utmattat fram mitt på vägen med händerna bundna framför sig. De satt fast i varandra med tjocka rep som lagts runt halsen på dem. Det var precis som Will hade misstänkt. Det var sex stycken barn och alla såg nedslagna och bedrövade ut. Ruhl och två av hans mannar red på små ponnyer och uppmanade hela tiden sina fångar att gå fortare. Will kände igen Ruhl och mannen med manteln som varit med honom när de rövat bort Violet.

Den tredje ryttaren var att döma av den blå manteln, den stora hatten och de röda skorna Sagofarbrorn. Utöver honom, Ruhl och mannen med mörk mantel fanns det sex andra män i sällskapet.

Det klingade ljudligt om bjällrorna på Sagofarbrorns skor när gruppen passerade platsen där Will och Maddie låg gömda i det höga gräset vid stupet.

Violet och de andra fångarna såg fullständigt kuvade ut. Will såg hur de skruvade på sig och drog sig undan varje gång Sagofarbrorn närmade sig. Vid ett tillfälle skrattade den blåklädda figuren högt när den andra flickan i gruppen, som Will förmodade var Carrie Clover från Danverfors, ryggade tillbaka med ett förfärat tjut. Will pressade ihop läpparna.

De andra männen i slavgruppen var tungt beväpnade med en blandning av spjut, knölpåkar och yxor. Två av dem hade svärd i sina bälten. Det var väderbitna, skäggiga och ovårdade typer som gick klädda i kläder av grovt läder och ylle. Samtliga bar på korta rep med knutar som de använde som piskor när de drev på sina fångar.

”De är nio stycken”, viskade Will.

”Och det är minst två till i lägret”, sa Maddie.

”Och det kommer att vara ännu fler i fartygsbesättningen när skeppet kommer. Minst ett halvdussin till.”

Maddie bet sig tankfullt i läppen. Oddsen började se lite väl dåliga ut. Det Will sa sedan förvånade henne.

”Vi har dock mer än tillräckligt många pilar”, sa han bistert.

Ruhl och de två andra ryttarna satt av och började leda sina djur längs stigen ned till stranden. Raden av fångar följde efter. Det var uppenbarligen svårt att följa stigen med bundna händer. Barnen var hopbundna i varandra, och om någon ramlade drog han eller hon med sig de två som gick närmast. De kämpade för att ta sig ned längs den grova stigen. De övriga männen gick sist. Stigen var så smal att de inte kunde gå bredvid fångarna. Det betydde åtminstone att de för tillfället inte kunde slå barnen med sina knutna rep.

Efter en stunds halkande, kanande och snubblande nådde till sist de tillfångatagna barnen stranden. Ruhl och de två andra ryttarna ställde sig för att blockera vägen så att ingen skulle fly ut på stranden. Sedan började de leda fångarna längs klippväggen mot grottan.

De två männen som redan var i lägret tittade på medan sällskapet tog sig nedför stigen. Maddie noterade att ingen mer kom ut ur tälten. Att döma av personerna de hade sett hittills bestod gänget alltså av sammanlagt elva män. Mannen som hade suttit vid elden tog ned en stor nyckelring från en av pålarna som bar upp tygtaket. Sedan grep han tag i en stor knölpåk som stod lutad mot ett bord och började lojt traska bort till grottan med gallret.

”Rappa på, Donald!” ropade Ruhl ilsket. ”Vi har inte hela dagen på oss!”

”Välkommen tillbaka, herr Ruhl”, svarade mannen surt. Men han ökade takten en aning.

Nykomlingarna rörde sig nervöst utanför den låsta ingången till grottan och undrade vad som skulle hända härnäst. Will såg att repen mellan dem ledde genom metallringar i kraftiga läderkragar med lås. Nu låste mannen med nycklarna upp gallret. Någon i grottan gjorde uppenbarligen ett försök att ta sig ut, för mannen grymtade till och hötte med sin knölpåk mot mörkret innanför.

När mannen, som uppenbarligen hette Donald, hade försäkrat sig om att inga fler flyktförsök skulle göras vände han sig mot den förste fången i ledet, låste upp pojkens krage och föste in honom i grottan med sin påk.

Ruhl tittade på medan Donald gjorde samma sak med de två nästa fångarna. När Ruhl sedan kände sig säker på att situationen var under kontroll gick han bort till kökstältet och band hästen vid en av pålarna. Han blängde på den andre mannen som varit i lägret och nu stod och stirrade på sin ledare med tom blick.

”Thomas!” spottade Ruhl ur sig. ”Ge mig något att dricka, för tusan! Jag har suttit i sadeln hela dagen!”

”De gillar inte direkt varandra”, mumlade Will medan mannen skyndade iväg för att hämta ett mörkt krus. Ruhl fyllde en bägare, tog några stora klunkar och drog en belåten suck. Sagofarbrorn och den andre ryttaren satt av och anslöt sig. Det var uppenbart att de tre männen utgjorde toppskiktet i gängets hierarki. Ruhl var utan tvekan ledaren, men Sagofarbrorn och mannen med manteln var hans närmaste män. De andra var vanliga fotsoldater.

Ruhl och hans två kumpaner slappnade av och drack ur sina bägare, de småpratade med varandra och då och då skrattade de till. Donald och de andra männen höll fortfarande på att fösa in barnen i grottan under högljudda svordomar.

”Det börjar nog bli fullt där inne”, viskade Maddie.

Will sneglade på henne.

”Du sa ju att de är sammanlagt tio stycken”, fortsatte hon. ”Det behövs en ganska stor grotta för att alla ska få plats. Och de flesta grottor är ganska små.”

Den sista fången knuffades bryskt in i grottan innan gallret slogs igen och låstes. Maddie och Will kunde höra hur den tunga nyckeln vreds om. En av de tre männen som vaktat fångarna på vägen till viken samlade ihop repen och läderkragarna. Rövaren med nycklarna, Donald, gick tillbaka till lägrets mittersta del och hängde tillbaka den stora nyckelringen på pålen han hade tagit ned den från.

”Fixa mat”, beordrade Ruhl.

Donald och Thomas skötte uppenbarligen de mer vardagliga sysslorna i lägret. Will lade det på minnet. Om en strid utbröt kunde de sparas till sist. De var förmodligen varken särskilt aggressiva eller snabbtänkta. Sådana personer brukade lyda order och tänkte sällan själva. Och att döma av det Will hittills hade sett av Ruhl så tycktes han inte vara den sortens ledare som uppmuntrade sina underordnade att ta egna initiativ.

Personerna i lägret återgick till sina vanliga rutiner. Vid sjutiden på kvällen gick mannen som Ruhl hade kallat Thomas till grottan med lite mat och vatten. Donald följde med. Han låste upp dörren och ställde sig sedan bredvid för att se till att ingen försökte fly. Tidvattnet hade vänt och vattnet höll på att stiga över de stora ytorna av krusad sand som hade blottats.

Maddie och Will höll sig gömda tills den skäggige spejaren till sist nuddade vid hennes axel och pekade med tummen mot den lilla dungen där de hade lämnat sina hästar.

”De ser ut att ha gått och lagt sig. Vi kan lika gärna göra detsamma. Vi kommer tillbaka hit före gryningen och listar ut något sätt att befria barnen.”

”Bara vi? Mot elva män?” Maddie lät tveksam.

Will tittade allvarligt på henne och nickade. ”Bara vi. Mot elva män.”

De rörde sig ljudlöst tillbaka till dungen, men det fanns egentligen inget behov av att smyga. Slavhandlarna låg och sov i sina tält och stranden låg minst tjugo meter nedanför marken som Will och Maddie gick på. De lät hästarna dricka och tog av deras sadlar. Sedan åt de en kall måltid av torkat kött, frukt och ojäst bröd. Maddie lyfte den slitna gamla kaffekitteln, höjde ett ögonbryn och såg på Will. Men han skakade på huvudet.

”Vi kan inte tända någon eld”, sa han. ”De skulle känna röklukten. Och om de kom hit upp skulle de se den.”

De drack vatten från sina flaskor. Det fanns inget strömmande vatten i närheten och den lilla dammen de hade passerat var stillastående och grumlig. De rullade ut sina liggunderlag.

”Ska vi hålla vakt?” frågade Maddie, och Will nickade.

”Vi måste hålla ett öga på stranden så att vi ser om något händer”, sa han. ”Jag tar de första fyra timmarna.”

Hon räknade snabbt. Det betydde att Will skulle få två vaktpass och hon ett. Hon ryckte på axlarna. Det verkade rättvist, tänkte hon och kröp ned under filten.

Hon såg hans mörka skepnad försvinna i natten. Några minuter senare hade hon somnat. Hon oroade sig inte för att någon skulle smyga sig på henne. Hon visste att Bumper och Tug skulle varna henne om någon närmade sig lägret.

Men för att vara på den säkra sidan sov hon ändå med slungan virad runt höger hand och påsen med skott alldeles bredvid huvudet.

Kapitel fyrtiofyra

Maddie vaknade kort före gryningen. Hon kastade en blick mot Wills sovplats, som var övergiven. Han var fortfarande på klipporna och höll utkik över viken. Hon lade undan sin filt, stänkte lite kallt vatten från flaskan i ansiktet och drog på sig kängorna.

Bumper mullrade lågt när han märkte att hon rörde sig. När hon såg på honom spetsade han öronen. Han kände på sig att hon var på väg någonstans och ville gärna följa med. Hon skakade på huvudet och lade fingret mot läpparna.

”Inte nu, vännen”, sa hon. ”Och var tyst!”

Han ruskade på manen och fortsatte beta i det låga gräset. Hon tyckte att han verkade besviken, men undrade om hon bara inbillade sig. Kunde hästar verkligen uttrycka besvikelse? Hon insåg att hon hade kunnat fundera på den saken hela dagen utan att komma fram till något vettigt svar.

Hon strängade bågen och tog på sig bältet med knivarna. Deras vikt balanserades av påsen med slungskott som hon hängde på andra sidan. Därefter hängde hon kogret på ryggen och justerade det så att pilarna stack upp ovanför axeln och var lätta att nå. Slutligen tog hon på sig manteln och öppnade den lilla fliken på höger sida så att hon skulle komma åt pilarna.

Hon skyndade sig till dungens rand, sjönk ned på ett knä och spanade ut över marken framför sig. Hon gjorde precis som Will hade lärt henne. Först överblickade hon helheten och sedan studerade hon en mindre del i taget tills hon var säker på att ingen var i närheten.

Maddie hukade sig och planerade sin bana till klippan där Will höll vakt. Det var bäst att gå där snåren var som högst och skymde henne.

Hon rörde sig mjukt och tyst och prövade hela tiden marken med fötterna för att försäkra sig om att hon inte skulle knäcka en torr gren.

Man kan inte både smyga och ha bråttom, hade Will sagt. Det är alltid bättre att röra sig långsamt och tyst än att störta fram och föra oväsen.

Något rörde sig i det höga gräset till vänster om henne. Det skulle snart gry och nattluften var helt stilla. Hon stelnade omedelbart till.

Lita på manteln, tänkte hon. Och rör dig inte. Det var spejarnas två grundprinciper för hur man höll sig gömd.

Hon vred inte ens på huvudet, utan rörde bara ögonen mot platsen där hon hade sett något röra sig. Efter ungefär trettio sekunder gled en stor räv med lång, luden svans ut från det höga gräset och skyndade iväg. Djuret hade inte ens märkt henne.

”Jag blir bättre och bättre på det här”, mumlade hon för sig själv. Hon önskade att Will sett att räven inte hade märkt henne. Hon kunde förstås berätta det för honom, men det var inte riktigt samma sak. Det skulle låta som skryt.

Det är skryt, tänkte hon.

När hon var ungefär fyrtio meter från klippkanten sjönk hon ned och fortsatte på händer och knän genom det höga gräset. Fastän hon visste var Will höll vakt kunde hon inte se honom. När hon lyfte huvudet för att spana mot terrängen framför sig var hon oförsiktig och lade handen på en tuva med styvt, tjockt gräs som knastrade till.

Hon höll sig orörlig. Ljudet hade varit så obetydligt att hon var övertygad om att ingen hade hört det. Tio meter bort höjdes Wills huvud hastigt ovanför gräset.

Han hade hört. Han visste att hon var på väg. Och han hade gett henne en signal.

Hon kröp vidare och var noga med att inte ge ifrån sig fler onödiga ljud. När hon var två meter från Will kunde hon se den spräckliga manteln som täckte honom. När han vände lite på sig kunde hon se hans skäggiga ansikte i den skuggiga huvan. Han höll sig så stilla att det nästan var otäckt, tänkte hon. Om hon inte hade hållit utkik efter honom skulle hon förmodligen aldrig ha lagt märke till honom, fastän han nu var mycket nära.

”Händer det något?” viskade hon.

”Förutom att du snubblar omkring som en vilsen elefant, menar du?” frågade han med lika låg röst.

Hon accepterade piken och nickade. ”Förutom det, ja.”

Han nickade mot klippkanten ungefär en meter bort. ”Du kan själv ta en titt”, sa han. ”Försiktigt.”

Det var ett onödigt tillägg, tänkte Maddie. Hon kastade en blick mot himlen för att avgöra var solen stod. Den var nära horisonten, ovanför havet lite till vänster om henne. Hon drog fram huvan för att försäkra sig om att hennes ansikte doldes av skuggorna och närmade sig sedan försiktigt klippkanten. Hon höll huvudet sänkt så att det inte skulle synas ovanför gräset och gjorde försiktigt en liten öppning mellan stråna som hon kunde kika igenom.

Ett fartyg låg på stranden.

Det var ungefär femton meter långt och ganska smalt. Maddie misstänkte att det hade byggts med snabbhet i åtanke. Skrovet hade en matt svart färg. Det var nog gjort för att det inte skulle synas. Skeppet hade tre åror på varje sida och ett fyrkantigt segel som hade rullats löst runt en rå. Det såg ut att vara gjort av svart tyg.

Bakom masten, mitt på fartygsdäcket, stod en bur av trä. Den upptog ungefär en tredjedel av däckets längd och slutade några meter från styrplattformen.

Will hade krupit fram så ljudlöst att hon inte hade någon aning om att han närmat sig förrän hon kunde se honom i ögonvrån.

”Ser du den där buren?” viskade han. ”Det är där de tänker förvara slavarna. Det finns järnringar och bojor därinne för att hålla dem på plats.”

”När kom skeppet?” frågade Maddie.

”För ungefär två timmar sedan. Det kom in med floden, och nu håller tidvattnet på att vända.”

Hon märkte att fartyget lutade lite på ena sidan eftersom vattnet under inte riktigt räckte för att bära upp det. Vattnet drog sig tillbaka snabbt och fartygets för låg redan i sanden.

”Vi behöver rappa på om vi ska kunna stoppa det”, sa hon, men Will skakade på huvudet.

”De behöver högvatten för att komma tillbaka ut till havs, och det blir det inte förrän i sjätte eller sjunde timmen i kväll. De kommer att ge sig av när vattnet räcker för att bära fartyget. Och de lär vilja vänta till efter mörkrets inbrott för att undvika eventuella patrullskepp.”

Maddie såg att vattnet redan hade dragit sig förbi det sista av roddhålen i fartygets sidor.

”Hur många är det i besättningen?” frågade hon.

”Sju”, sa Will. ”Sex roddare och en styrman. Allihop är i kökstältet.”

Hon förflyttade blicken. Hon hade hittills varit helt koncentrerad på fartyget.

”Det borde du ha sett själv”, sa Will vänligt.

Hon bet sig i läppen. Han hade lärt henne att man alltid skulle försöka se helheten först och titta på detaljerna sedan. Men nu, när det för första gången egentligen spelade någon roll, hade hon bara lagt märke till det svarta skeppet och glömt att bilda sig en helhetsuppfattning om stranden. Nu kunde hon se benen på ett antal män som satt vid det grovhuggna bordet. Deras överkroppar skymdes av tygtaket. Hon hörde ett lågt mummel av röster och enstaka skratt. Matlagningselden var tänd och en rökpelare ringlade lojt mot skyn.

Maddie rynkade pannan. Jag måste bli bättre på det här, tänkte hon. Att vara spejare handlade om mycket mer än att vara en skicklig bågskytt och röra sig tyst. Spejarens viktigaste uppgift var att observera och rapportera.

Will anade vad hon tänkte på och lade handen på hennes arm.

”Oroa dig inte”, sa han. ”Lär dig av ditt misstag. Ta en ordentlig titt på lägret nu. Lägg på minnet var grottan och stigen är. Studera det tills du kan blunda och tydligt föreställa dig alltihop. Sedan går vi tillbaka till vårt eget läger.”

Hon nickade och spanade mot stranden nedanför. Hon var särskilt noga med att studera grottan med det låsta gallret och den steniga stigen som ledde nedför klippan. Hon noterade avstånd, vinklar och ställen man kunde ta skydd bakom på sträckan mellan stigen och grottan. Sedan gjorde hon samma sak med grottan och tälten. Till sist tittade hon på skeppet igen så att hon skulle minnas hur det låg i förhållande till allt annat. När hon var säker på att hon hade lagt allt på minnet ålade hon baklänges från klippkanten och nickade mot Will.

”Jag är klar”, sa hon. Han såg på henne och lade huvudet på sned.

”Hur långt är det mellan grottan och kökstältet?” frågade han.

Hon tänkte på bilden av stranden som etsat sig fast i hennes minne. ”Kanske trettiofem eller fyrtio meter.”

Han nickade. ”Och till sovtälten?”

”Tio meter till.”

”Hur långt är det till skeppet?”

”Hundratio meter. Det ligger lite till höger om lägret.”

”Kan man se skeppet från grottingången?”

Hon rynkade pannan och tvekade. Den frågan hade hon inte räknat med.

”Jag tror inte det”, sa hon långsamt. ”Kökstältet och sovtälten är i vägen.”

”Duktig flicka.” Han klappade henne på armen. ”Nu går vi tillbaka till ett ställe där vi kan prata högt så att vi kan gå igenom kvällens plan.”

”Har vi en plan för kvällen?” frågade hon.

”Absolut.”

”Är det en bra plan? Kommer jag att gilla den?” Hon gav honom ett uppnosigt leende.

Will såg allvarligt på henne. ”Det är en utmärkt plan. Du kommer att älska den.”

Hon funderade på situationen. De var bara två, och fienderna var arton stycken nu när skeppet hade kommit. Två mot arton. Det lät som ganska dåliga odds, hur många pilar de än hade.

Hon visste inte vad Will hade planerat, men betvivlade starkt att hon skulle älska det.

Kapitel fyrtiofem

Will rensade upp en liten jordplätt mellan dem och började rita med sin långa kniv.

”Här är stigen som leder nedför klippan ovanför grottan…”, började han.

Maddie rättade honom. ”Grottan är ungefär tio meter från stigen.” Will blängde på henne. ”Du sa ju att jag skulle studera detaljerna”, sa hon snabbt. ”Det där är en detalj!”

”Visst, visst.” Han rättade till kartskissen. ”Bättre så?” Hon nickade. ”Här är stigen. Här är grottan. Och här är tälten.” Han pekade. ”Lite längre bort längs stranden ligger fartyget.”

Han tittade upp och mötte hennes blick. ”Stämmer det?” frågade han lite syrligt.

Hon viftade lite med handen. ”Det ser bra ut.”

”Någon gång under eftermiddagens fjärde timme kommer vattennivån att stiga igen. Den kommer att fortsätta stiga till sjunde timmen, och sedan blir det ebb. Jag gissar att iberierna tänker ta sig tillbaka ut på sjön med tidvattnet efter att det har mörknat, kanske ungefär en timme senare. Då kommer vattnet under fartyget att räcka för att bära ut det till havs.”

”Varför väntar de tills det har mörknat?” frågade Maddie.

”För att undvika patrullfartyget”, sa Will. ”Skandierna har ett skepp i kungens tjänst här på östkusten. Det patrullerar och håller utkik efter smugglare, pirater… och slavhandlare. Iberierna vill helst slippa det skeppet, så därför väntar de till efter mörkrets inbrott. Du såg att fartyget är helt svart, va?”

Hon nickade.

”Det beror på att de föredrar att färdas om natten. Grottan här ligger på vänster sida om viken sett från land. Skeppet ligger lite till höger om strandens mitt. Jag tänker ta mig ned för klipporna på strandens högra sida tills jag är ungefär hundra meter från skeppet…”

”Tänk om det inte finns någon väg ned?” frågade hon.

Han såg på henne en lång stund och tog sedan ett djupt andetag. ”Det finns en väg ned. Jag hittade en medan du låg och snusade. Avbryt mig inte mer nu.”

”Du brukar säga att man ska ha en kritisk hållning”, sa hon.

”Det stämmer, men avbryt inte. Om du har frågor får du vänta tills jag är färdig. Hur som helst, när jag har kommit nedför klippan tänker jag beskjuta skeppet med brandpilar.”

”Brandpilar?”

Han blängde återigen på henne.

”Det… det var ingen fråga”, sa hon ursäktande. ”Det var mer av ett konstaterande.”

”Ingen kommentar. Ja, jag kommer att börja skjuta brandpilar. Om det finns någonting som får en sjöman att bäva så är det tanken på ett brinnande skepp. Det brukar finnas fullt av tjärade linor, torra segeldukar och trä på fartyg. Det fattar eld vid minsta gnista.”

”De kommer alltså att springa till fartyget för att släcka elden?” frågade Maddie.

Will nickade. ”Och jag gissar att Ruhl och hans mannar kommer att hjälpa dem. Om fartyget går förlorat har alltihop varit förgäves. Så snart de börjar flockas runt fartyget kommer jag att plocka några av Ruhls män. Det kommer att förbättra våra odds.”

”De kommer att ge sig på dig med en gång”, sa hon. Tanken på att Will skulle möta arton män ensam gjorde henne djupt bekymrad.

Han skakade avfärdande på huvudet. ”Det är det som är tanken. Jag kommer att leda dem bort från stranden, tillbaka uppför klipporna och mot sydväst. De kommer inte att röra sig särskilt fort. Det finns inget som kan sakta ned folk som tanken på att de kan få en pil i sig vilken sekund som helst.” Will såg bister ut.

”Och vad ska jag göra medan allt det här pågår?” frågade hon.

Han pekade med sin långa kniv på kartskissen.

”Jag vill att du befinner dig på stranden nedanför stigen när jag börjar. Så fort de börjar springa till fartyget släpper du ut barnen.” Han såg forskande på henne. ”Vet du var nyckeln är?”

Hon nickade. ”Den hänger på en av kökstältets pålar.”

”Bra. Ta ut barnen ur grottan och led dem tillbaka upp längs stigen. Skynda sedan norrut så fort du kan. Med tanke på all uppståndelse på fartyget kommer förmodligen ingen att lägga märke till er.”

”Tänk om de ser oss ändå?”

”Då kommer du att ha hjälp av all din träning med bågen och slungan. Låt dem inte komma för nära. De är mördare och kommer inte att ge dig en andra chans. Om de närmar sig måste du skjuta dem utan att tveka.”

Hon funderade på hans plan. Den verkade logisk. Den var enkel, men Will hade många gånger sagt att de enkla planerna var de bästa. De innehöll färre moment som kunde gå snett.

”Jag förstår”, sa hon till sist. ”Träffas vi här uppe sedan?”

Han skakade på huvudet. ”Du ska skynda norrut så fort du bara kan. Jag drar som sagt med mig Ruhl och hans mannar åt sydväst. Sedan skakar jag av mig dem och ansluter mig till dig.”

Han lät mycket säker, men hon visste att det hela inte skulle bli lika lätt som Will fick det att låta. Han anade hennes oro.

”Om något går fel, ta dig till Ambleton. Det är en stor stad vid landsvägen ungefär femton kilometer upp längs kusten. Det finns en sheriff där och du borde kunna känna dig säker. Förr eller senare kommer jag dit.”

Hon såg tveksamt på honom. ”Jag hoppas det.”

”Lita på mig”, sa han. ”En sak till. När jag har satt fyr på fartyget är det möjligt att iberierna får ganska bråttom. Det är mycket möjligt att de ger sig ut till havs. Om de förlorar sitt fartyg är det ju ute med dem.”

”Då kommer det att dröja tio eller elva timmar innan de kan komma tillbaka till land”, sa Maddie.

”Precis. Antalet fiender skulle alltså minska. Några frågor?”

Hon såg på honom. Han skulle ta en enorm risk. Hennes uppgift var farlig, men det var Will som tänkte blotta sig för fienden för att avleda deras uppmärksamhet från Maddie och fångarna när de tog sig norrut. Hon visste inte riktigt hur hon skulle uttrycka sin oro för Will.

”Nej”, sa hon till sist. ”Jag tror att jag har förstått.”

”Bra. Nu har vi fem timmar på oss innan vi måste sätta igång. Vi kan lika gärna vila.”

Han lutade sig bakåt med huvudet mot sadeln, drog upp huvan för att dölja ansiktet och lade armarna i kors över bröstet. Maddie hade fjärilar i magen när hon tänkte på kvällens äventyr. Hon kände sig spänd som en bågsträng.

”Hur kan du sova i en sådan här situation?” frågade hon, men fick bara en lång snarkning till svar. Hon såg misstänksamt på honom. Hon hade aldrig tidigare hört honom snarka. ”Du bara låtsas”, sa hon.

”Nej, jag sover som en stock”, kom svaret från hans mörka huva.

Will vilade i flera timmar. När skuggorna började bli längre reste han sig upp och sträckte på sig. Sedan tog han upp fodralet med reservpilar samt sadelväskan där han förvarade sin utrustning. Han lossade locket, tittade ned och tog upp ett halvdussin pilar. Maddie kom fram för att titta. Pilarna var invirade i någon sorts luftigt tyg alldeles nedanför spetsarna.

”Vad är det här för pilar?” frågade hon nyfiket. Hon hade aldrig sett dem förut.

”Brandpilar”, sa Will och tittade upp. ”Det är en god idé att alltid ha några med sig. Tyget bakom pilspetsen ändrar tyngdpunkten. När jag gör sådana här ändrar jag balansen i pilarna så att de ska flyga som vanliga pilar. Jag gör dem också lite längre än vanligt så att de kan spännas ordentligt. När de brinner kan man ju inte dra dem hela vägen till bågen.”

”Och du har alltså alltid med dig sådana?”

Han nickade. ”Det skulle kosta mycket värdefull tid att börja tillverka dem nu.”

”Det lönar sig att vara förberedd”, sa hon tankfullt.

”Precis. Man vet aldrig när man kan behöva något sådant här.” Han tog upp en liten träcylinder från sin väska och skruvade loss locket. Cylindern var egentligen ett brett krus med olja. Nu doppade Will tre av pilarna i oljan innan han försiktigt ställde ned cylindern och lät tyget runt pilarna suga åt sig oljan. Efter några minuter drog han upp dem igen och studerade dem för att försäkra sig om att tyget var ordentligt indränkt. Slutligen lindade han in pilspetsarna i en oljeduk så att inte den antändliga oljan skulle dunsta bort. Efteråt ställde han resten av pilarna i oljan och upprepade proceduren.

Maddie tittade fascinerat på. Hon kom återigen att tänka på hur mycket man behövde kunna som spejare. Det handlade om så mycket mer än att vara tyst och träffsäker.

”Hur tänder du dem?” frågade hon. ”Jag menar, om du tar fram ett elddon och börjar slå gnistor kommer de att se dig innan du hinner skjuta.”

”Jag tar med mig en blindlykta”, sa Will. Han visade henne en liten metallykta med ett ljus i. Framtill fanns en metallpanel som helt skymde lågans sken när den stängdes.

Hon skakade på huvudet i beundran. ”Du har verkligen tänkt på allt.” Men Will tittade upp och såg allvarligt på henne.

”Det betvivlar jag”, sa han. ”Hur mycket man än har funderat så har man aldrig tänkt på allt.”

Kapitel fyrtiosex

När Maddie kom fram till stigen som ledde ned till stranden hukade hon sig. Kidnapparna och fartygsbesättningen hade samlats i kökstältet och höll på att äta kvällsmat. Bordet var klart upplyst av ett halvdussin lyktor. Deras sken skulle det göra lättare för henne att hålla sig dold eftersom det fördärvade männens mörkerseende.

De flesta av dem satt runt bordet. Donald och Thomas, de två männen som hade varit i lägret när hon och Will först kommit dit, förberedde och serverade maten. Sedan satte de sig ned på marken med sin egen mat några meter från elden.

Kidnapparna och sjömännen tycktes vara vid gott mod. Deras samtal var högljutt och livligt och de skrattade ofta. Maddie förmodade att de hade all anledning att vara nöjda. De hade ju tio fångar att sälja på slavmarknaden i Socorro.

Månen gled upp över havet och badade vattnet i sitt silvriga sken. Fartyget avtecknade sig i skarp kontrast. Vattnet skvalpade runt skrovet och fartyget hade inte längre slagsida.

Ingenting tydde på att barnen i grottan hade fått mat. Förmodligen fick de endast ett mål om dagen. Ruhl var inte typen som slösade pengar på att ge sina fångar mer mat än vad som var absolut nödvändigt.

Hon väntade med utsträckt hand och kisade mot månen tills den stod fyra fingrar ovanför horisonten. Det var tidpunkten hon och Will hade kommit överens om. Vid det här laget hade han förmodligen tagit sig nedför sluttningarna på udden norr om viken. Hon närmade sig försiktigt platsen där stigen började. Hon stannade till och kastade ännu en blick mot männen i kökstältet. Men de var fullt upptagna med att äta. Och att döma av de högljudda och allt tätare skratten drack de också.

Hon lade ned bågen. Den skulle bara vara i vägen när hon tog sig nedför klippan, och i mörkret skulle hon förmodligen behöva båda händerna fria. Hon lindade slungan runt höger hand och började följa stigen ned mot stranden.

Marken var ojämn och hon rörde sig långsamt och kände hela tiden av marken framför sig med fötterna innan hon satte ned dem. Så snart hon hade kommit nedanför klippans övre kant skulle hon vara så gott som osynlig mot den mörka bakgrunden. Om hon halkade och ramlade var det dock troligt att männen skulle höra henne. Då kanske någon skulle komma för att undersöka var ljudet kom ifrån.

Hon halkade till med foten på några lösa småstenar. Flera av dem regnade ned över kanten bredvid stigen och studsade lätt mot stenarna nedanför. Hon stelnade till med hjärtat i halsgropen. För henne lät det som en hel lavin. Hon förde vänsterhanden till påsen med ammunition och gjorde sig redo att ladda slungan.

Hon väntade i en hel minut. Ingenting tydde på att någon hade hört henne. Maddie fortsatte nedåt med ännu större försiktighet — en svart, oregelbunden skugga som långsamt tog sig fram längs stigen och knappt gick att urskilja mot den mörka klippväggen bakom.

Snart kom hon fram till den sicksackande stigens första sväng. Marken var ojämn och täckt av stenblock som hon försiktigt fick ta sig fram mellan. Hon kastade en blick över axeln mot kökstältet. Slavhandlarna höll fortfarande på att äta och dricka. En ny skrattsalva hördes.

”Det är bra, fortsätt så”, viskade hon till sig själv. ”Om ni för så där mycket oväsen kommer ni aldrig att höra mig.”

Den delen av stigen hon följde nu kändes lite jämnare under fötterna. Längre upp hade hon fått gå hukad för att hålla balansen, men nu sträckte hon på sig och gick lite fortare tills hon kom till nästa krök. Hon tog sig försiktigt runt den. Nu återstod endast tjugo meter till stranden. Hon tvingade sig själv att koncentrera sig. Det vore ett typiskt misstag att slappna av och börja slarva nu när slutet var i sikte. Men hon fortsatte lika långsamt och försiktigt som innan. Hon hukade sig återigen. Då och då kände hon större stenar under fötterna och på några ställen fanns oväntade gropar i stigen. En av dem var djupare än den såg ut och hon kände ryggen smärta till när hon trampade i den. Hon stönade lågt och stelnade till. Men männen vid bordet tycktes inte ha märkt något, så hon fortsatte och kom snart ned på den jämna marken där stigen slutade.

Nu var hon tvungen att vänta lite till. Det var precis som Will en gång hade sagt. Spejarens vardag brukade bestå av timslång väntan följd av några skrämmande minuter i riktigt högt tempo.

Nu väntade hon på de där hektiska minuterna. Det kändes som om en knut hade dragits åt i magen på henne, och spänningen var nästan olidlig. Hon visste inte om Will hade kommit fram till klipporna norr om viken. Kanske hade han ramlat och skadat sig. Om stigen liknade den hon själv hade följt kunde minsta felsteg leda till att man vrickade foten. Eller ramlade ned och slogs medvetslös.

Ju längre hon väntade, desto hemskare blev bilderna i hennes fantasi. Tänk om Will inte lyckades med sin del av planen? Tänk om han låg medvetslös någonstans — hur skulle hon då bära sig åt för att föra barnen i säkerhet?

Det var för sent för att hämta hjälp. Ambleton var det närmaste större samhället. Men om hon gick dit för att hämta undsättning skulle slavhandlarna och barnen redan vara långt borta när hon kom tillbaka hit. De unga fångarna skulle vara på väg mot slavmarknaden i Socorro och en fruktansvärd framtid.

Skulle hon klara av att själv sätta eld på fartyget och rusa tillbaka för att släppa ut barnen? Hon slog bort idén så fort hon fick den. Det skulle vara omöjligt för henne att springa tillbaka över stranden utan att någon såg henne. Och Will måste dra med sig förföljarna åt motsatta hållet medan hon flydde med barnen.

Hon kom att tänka på ett annat alternativ. Hon hade två dussin pilar i kogret och visste att det satt arton män runt bordet. Om hon började beskjuta dem skulle de tas med överraskning och kanske fly i panik.

Men när hon tänkte närmare på den planen insåg hon att den inte höll. Hon kanske skulle lyckas skjuta två av männen, eller till och med tre om hon var snabb nog. Men de var inga vanliga bybor och skulle förmodligen inte låta sig skrämmas av ett överraskningsanfall från mörkret. Det här var hänsynslösa män med en investering att skydda, och Maddie förmodade att de var ganska erfarna kämpar. Förmodligen skulle de ta skydd bakom tälten eller bordet, eller kanske någon utskjutande klippa. Därefter skulle de nog försöka omringa henne, och då skulle hon inte ha någon chans.

Dessutom mindes hon att hon hade lämnat bågen ovanför klippan.

Hon suckade. Om Will inte lyckades ta sig till klipporna på vikens sydsida fanns det ingenting hon kunde göra. Hon skulle bli tvungen att titta på medan barnen föstes ombord på skeppet och fördes bort.

Sedan såg hon det. En liten ljusglimt bland klipporna som snabbt försvann. Will måste ha öppnat panelen på sin blindlykta för att tända en brandpil.

Nu tyckte hon att hon kunde se en ljusprick vid klipporna. Det måste vara pilens brinnande spets. Hon kastade en skräckslagen blick mot slavhandlarna, men de var omgivna av starkt ljus och hade inte märkt något.

Hon såg hur den gula pricken for upp mot natthimlen och dök ned mot det svarta skeppet. Den tycktes slå ned alldeles bredvid masten. Där stannade den, men såg inte ut att bli större. Kanske hade den träffat en del av däcket där det inte fanns någonting antändligt. Då skulle pilen förmodligen slockna utan att tillfoga någon skada på skeppet.

Hon svor tyst.

Ytterligare en ljuspunkt seglade upp i mörkret och dök ned. Den här flög lite högre än den andra och tycktes slå ned mitt i skeppets löst hoprullade segel.

En av slavhandlarna såg den.

”Vad var det där?” Den blåklädde Sagofarbrorn, som var vänd mot havet, satte sig käpprak upp och pekade mot fartyget.

Ruhl såg halvintresserat på honom. ”Va?” sa han. Han njöt av maten och vinet och hade ingen lust att bli störd.

De andra vred lite på huvudet för att se vad deras kumpan pekade på.

”Det var ett ljus”, sa han. ”Det såg ut som ett stjärnfall. Men det verkade landa på skeppet. Titta — där är ett till!”

Han skrek de sista orden medan den tredje eldpilen ven över viken. Den landade nära masten samtidigt som Wills förra pil slutligen fick seglet att fatta eld. Gula lågor slog ut från den tjärade segelduken.

”Brandpilar!” tjöt den iberiske kaptenen. ”Någon försöker sätta eld på La Bruja!”

Männen reste sig så häftigt att de slog omkull stolarna. Den iberiska besättningen reagerade snabbast och höll redan på att rusa över sanden för att rädda fartyget. Mer ljus syntes nu nedanför masten och snart gled en fjärde ljuspunkt över skyn och slog in i skrovet från sidan.

Det brann kraftigt i seglet och vid mastens fot, men branden hade ännu inte fått upp den våldsamma intensiteten som skulle innebära slutet för skeppet. Maddie kom att tänka på sina lektioner i iberiska.

”La Bruja”, muttrade hon. ”Häxan.” Det var så skeppet hette.

”Hjälp oss!” ropade den iberiske kaptenen till slavhandlarna, som stod och tvekade vid bordet. Han vinkade ursinnigt med armen och gjorde tecken åt dem att komma. Hans egen besättning hade redan kommit fram till skeppet och höll på att skvätta havsvatten på lågorna vid masten. Seglet, som hade börjat brinna häftigare, var utom räckhåll för dem.

”Om vi förlorar skeppet förlorar vi allt!” ropade han, och Ruhl och hans mannar tycktes slutligen komma ur sin handlingsförlamning.

”Kom igen!” röt Rövaren och tog täten när hans gäng började springa mot skeppet. Kaptenen ropade åt sina mannar och beordrade dem att släppa ned rån med det brinnande seglet så att de kunde släcka elden med hinkar.

Medan de höll på att verkställa ordern landade en ny brandpil i skeppets för, där flera längder tjärat rep låg hoprullade. Lågorna slog upp nästan direkt när tjäran fattade eld.

”Släck elden!” vrålade kaptenen till Ruhl och hans mannar. Hans egen besättning hade nästan fått det brinnande seglet under kontroll. Maddie såg hur de kastade några brinnande rester överbord. Det väste högt och ett moln av ånga slog upp. När Maddie insåg att ingen längre tittade mot lägret lämnade hon skuggorna och började springa mot kökstältet med bordet och de omkullvälta stolarna. I brådskan sprang hon till fel påle och greps nästan av panik när hon inte såg några nycklar. Sedan tittade hon sig omkring och såg nycklarna hänga på pålen bredvid. Hon ryckte dem till sig och började springa mot grottan.

Repet i skeppets för hade börjat brinna ordentligt och lågorna spred sig nu till ett reservsegel som hade stuvats in under brädgången. Ruhl och hans mannar hade tagit av sig sina jackor och mantlar och börjat slå mot lågorna. De kände inte till skeppet och hade ingen aning om var hinkarna som besättningsmännen använde förvarades. När kaptenen insåg det skickade han fram två av sina mannar med ett halvdussin hinkar. Männen började genast ösa vatten över lågorna för att få dem under kontroll.

Ruhl spanade frenetiskt ut i mörkret för att försöka se var pilarna kom ifrån.

”Vem är det som skjuter på oss?” vrålade han ursinnigt. Ögonblicket efter kom en ny pil susande, men det var ingen brandpil. Det var en stridspil, och den satte sig rakt i bröstet på mannen bredvid Ruhl.

Kraften i skottet fick slavhandlaren att vackla till och ramla rakt på det brinnande seglet så att några av lågorna släcktes. Ruhl såg sig omkring och fick syn på nästa brandpil i sista sekunden. Det var Wills sista, men det kunde inte de panikslagna männen på fartyget veta. ”De är bland stenbumlingarna nedanför stupen!” ropade Ruhl och pekade mot platsen han hade sett ljuspunkten komma från. Han kände däcket kränga till under fötterna, och när han tittade upp såg han att kaptenen hade kapat ankarlinan med en liten yxa. La Bruja började gunga på vattnet. Ruhl sprang över däcket och grep tag i kaptenens arm.

”Vad sysslar du med? Är du tokig?”

Kaptenen blängde på honom. Hans ansikte var mörkt av aska från det brinnande seglet och hans röda arm täcktes av blåsor där lågorna hade bränt honom. Han var inte på humör för att diskutera med Ruhl. Han visste hur snabbt elden kunde förstöra hans fartyg.

”Jag tänker föra skeppet ur farozonen. Hon är en lätt måltavla här och jag tänker inte ta några risker!”

Tidvattnet förde skeppet allt fortare från land. Ruhl såg sig förtvivlat omkring. ”De gömmer sig vid stupen! Skyttarna är vid klipporna! Vi kan ta dem!”

”Gör det, då!” ropade kaptenen. ”Jag lämnar två av mina mannar hos dig.” Kaptenen såg sig om på sin besättning. ”Enrico! Anselmo! Följ med señor Ruhl!” Han vände sig på nytt mot Jory Ruhl. ”Om du ska gå är det bäst att du sätter igång. Vi kommer tillbaka i morgon.”

Ruhl tvekade ett ögonblick och fattade sedan sitt beslut. Han hoppade över relingen och landade med ett plask i vattnet, som nådde honom till midjan. Han ropade åt männen att följa efter och började sedan vada mot land. När han såg sig om över axeln kunde han se sina mannar och de två iberiska sjömännen kämpa sig fram genom vattnet efter honom.

Ruhl stapplade upp på torra land och snubblade till — vilket räddade livet på honom. En pil for genom luften alldeles ovanför huvudet på honom. Han kastade en blick mot klipporna. Han hade ingen aning om hur många skyttar som låg gömda där borta, men insåg att han och hans mannar för tillfället bara var beväpnade med knivar.

”Hämta era vapen!” ropade han när en ny pil träffade mannen som stod närmast i överarmen. Det blev bara ett köttsår, och en av mannens kumpaner band hastigt för det med sin halsduk.

”Det gick bra!” ropade han till Ruhl.

Rövaren nickade och hukade sig sedan i ett förtvivlat försök att undvika nästa pil. Sedan började han leda sina mannar längs stranden mot lägret.

Kapitel fyrtiosju

Maddie hade kommit fram till grottöppningen med det låsta gallret. Nu fumlade hon med nyckelknippan tills hon hittade rätt nyckel och kunde låsa upp. Någon ropade oroligt inifrån grottan. Fångarna trodde uppenbarligen att de skulle föras ombord på skeppet nu. De kunde bara se en mörk gestalt med mantel avteckna sig på andra sidan gallret. Någon började gråta.

”Tyst!” väste hon. ”Jag är här för att hjälpa er! Jag…”

Ljudet av snabba fotsteg bakom henne fick henne att sno runt. Ruhl och hans mannar kom rusande över sanden. För ett kort ögonblick trodde hon att de hade sett henne. Hon sträckte sig snabbt efter ett skott att ladda slungan med, men hörde sedan Ruhl ropa ut en rad order.

”Fram med vapnen! Brad, ta med dig armborstet! De gömmer sig bland stenblocken nedanför stupet. Sprid ut er och använd alla skydd ni hittar!”

Maddie tryckte sig mot den mörka klippväggen bredvid öppningen. Ett av barnen grät fortfarande. Någon annan mumlade lugnande och försökte lugna sin kamrat. Hon önskade förtvivlat att båda två kunde hålla tyst. Att någon i Ruhls gäng kom för att se vad som pågick var det sista hon behövde.

Rövaren i mörkret höll fortfarande på att dela ut order, och hon vände sig tillbaka mot grottan och hoppades att slavhandlarnas ledare ropade så högt att ingen skulle höra henne.

”Tyst!” väste hon på nytt. ”Håll tyst, annars kommer jag in och spöar er!”

Hon gillade inte att behöva hota de redan vettskrämda barnen, men det tycktes ha önskad effekt. De tystnade, och snart hördes bara enstaka dämpade snyftningar. Hon ryckte på axlarna. Hon kunde förklara sig senare för det olyckliga barnet.

Will hade studerat resultatet av sin beskjutning med bister belåtenhet från sitt gömställe bakom stenblocken vid stupen. Det svarta fartyget hade glidit halvvägs ut ur viken på tidvattnet och besättningen, som nu inte längre var fulltalig, kämpade för att sätta årorna i vattnet.

När Ruhl och hans mannar sprungit mot tälten hade han för ett kort ögonblick varit nära paniken. Han hade fått för sig att någon lagt märke till Maddie. Men sedan hörde han en man ropa ut order och insåg att de bara tänkte hämta sina vapen innan de började leta efter honom.

”Det borde jag ha tänkt på”, mumlade han. Det var en av de där oförutsägbara faktorerna som kunde få hela planen att gå i stöpet. Han hoppades att slavhandlarna inte skulle springa på Maddie medan hon hämtade nycklarna. Men snart kunde han se männen springa ut på stranden igen och skynda fram från skydd till skydd.

Han övervägde att skjuta ned några, men valde att låta bli. Om han gjorde situationen alltför riskabel för dem kanske de bestämde sig för att stanna i lägret, och då skulle det bli mycket svårt att föra barnen i säkerhet utan att någon märkte det. Det var viktigt att männen sprang fram till klipporna och förföljde honom.

”Jag kan beta av dem en efter en i morgon”, sa han för sig själv och började följa den ojämna stigen tillbaka till toppen av klipporna.

Han rörde sig tyst och snabbt, precis som han hade vant sig vid. Sedan insåg han att han inte alls ville smyga just nu. Han ville att männen såg honom och följde efter honom. Han sparkade till en liten hög med stenar i utkanten av stigen så att de rasade nedför stupet.

Ruhl hörde ljudet, tittade upp och fick syn på den mörka skepnaden halvvägs upp på klippan.

”Där är de!” ropade han och pekade. Han och hans kumpaner började rusa mot stupet. En av männen, som var beväpnad med ett armborst, stannade och sjönk ned på knä för att sikta. Han riktade vapnet mot den mörka silhuetten på stigen och tryckte in avtryckaren.

Det smackade högt om vapnet och Will kastade sig till marken. En sekund senare susade den tunga skäktan förbi ovanför honom och träffade klippväggen så att det slog gnistor.

Skytten reste sig. Han hade sett sin måltavla falla till marken när han skjutit. ”Jag fick honom!” ropade han triumferande.

”Du missade, din idiot”, grymtade Ruhl. ”Där är han ju!”

Den mörka skepnaden var på fötter igen och rörde sig nu snabbt mot klippans överkant. Ruhl manade sina mannar framåt och armborstskytten stannade till för att ladda om sitt vapen. Han satte foten i steget på framsidan av den korta, knubbiga bågen och började spänna strängen med båda armarna. Will vände sig om när han nådde toppen av stigen. Skytten stod helt oskyddad och kämpade med den tunga strängen på sitt vapen. Will avskydde armborstskyttar. Han lade en pil på strängen, spände bågen och skickade iväg en pil.

Den träffade armborstskytten rakt i bröstet. Mannen tjöt till av smärta, tappade vapnet och tog några vacklande steg bakåt innan han dråsade ihop. Ruhl stannade, tog vapnet ur mannens livlösa händer och drog loss kogret med korta, kraftiga skäktor. Sedan blickade han tillbaka upp mot klippan. Den mörka gestalten som för ett ögonblick hade avtecknat sig där uppe var försvunnen.

”Kom igen!” ropade han och började springa framåt igen. ”Det är bara en person!”

Medan han kämpade sig upp längs stigen kom han att tänka på att det visserligen bara var en person — men att döma av hur effektivt han hade gjort sig av med armborstskytten så var han mycket, mycket farlig.

Låset på gallret var trögt och Maddie fick kämpa med det i vad som kändes som en evighet innan hon till sist fick upp det. Hon drog upp gallret och möttes av en kör av skrämda röster. Hon kände på sig snarare än såg att barnen ryggade bakåt, bort från henne.

”Ta det lugnt”, sa hon. ”Jag är en vän. Jag har kommit för att hjälpa er.”

Hon försökte låta lugn och tröstande, men var så spänd att hennes röst lät skrikig och nervös. Hon insåg att barnen bara kunde se hennes silhuett avteckna sig mot ljusen på stranden. Hon svepte bak manteln och höll upp armarna.

”Lyssna på mig! Jag är en flicka! Och en spejare! Jag tänker hjälpa er härifrån. Följ med mig nu!”

Hennes ögon började vänja sig vid mörkret i grottan, och nu kunde hon se dem lite tydligare — en grupp suddiga skepnader som kurade ihop sig tätt intill varandra. En av dem, en pojke som var lite längre än de andra, klev fram och såg misstänksamt på henne.

”Du är ingen spejare. Tjejer kan inte bli spejare.”

Hon drog förtvivlat efter andan. Hon ville gripa tag i hans näsa och släpa honom ut ur grottan. Samtidigt visste hon att hon aldrig skulle få med sig de andra om hon gjorde så. De skulle bara kura ihop sig ännu tätare och börja gråta. Hon tvingade sig själv att lugna sig och sänkte rösten till en mer normal nivå.

”Men det är jag. Jag heter Maddie och jag är lärling till Will Treaty.”

Ett lågt sorl utbröt. Alla hade hört talas om Will. När hon märkte vilken kraft det namnet hade bestämde hon sig för att använda det igen.

”Will säger att ni ska följa med mig upp på klipporna. Han kommer att ansluta sig till oss i morgon efter att han har gjort slut på Rövaren och hans kumpaner. Följ med mig nu.”

De var fortfarande tveksamma. Maddie lade handen på den långe pojkens arm. ”Vad heter du?” frågade hon.

”Tim. Tim Stoker.”

”Lyssna på mig, Tim. Jag behöver din hjälp. Ta befälet över de mindre barnen och hjälp dem upp längs stigen. Jag går sist och ser till att ingen följer efter oss. Förstår du?”

Hon försökte låta så självsäker och lugnande hon kunde och såg honom rakt i ögonen. Han sträckte lite på ryggen och accepterade ansvaret hon gav honom.

”Ja”, sa han. Sedan vände han sig mot de andra. ”Följ med mig, allihop. Vi gör som spejaren säger. Det är ingen fara. Hon kommer att ta hand om oss.”

Barnen började motvilligt och nervöst röra sig ut ur grottan med den långe pojken i täten. Maddie stod bredvid gallret och pekade mot stigen och gav dem lätta knuffar i ryggen för att de skulle skynda sig. Till sist var alla på väg upp längs stigen efter Tim Stoker. Det gick enerverande långsamt.

Sagofarbrorn var ingen modig man.

Han skrämde gärna små barn med historier om Rövaren i mörkret och alla de hemska saker som skulle hända om de berättade om honom för sina föräldrar. Men att förfölja en skicklig bågskytt uppför en brant klippa var en annan sak.

Han hade märkt hur lätt Will gjort slut på mannen med armborstet. En annan gängmedlem hade skjutits ned på fartygsdäcket och en tredje fått en pil i armen. Han ville inte riskera att bli nästa offer. Att skrämma hjälplösa barn var en sak. Att ta upp jakten på en erfaren krigare var värre.

Vid foten av klippan stannade han och tvekade. Han kastade en blick mot lägret och hans ögon smalnade. Någonting rörde sig på stigen nära grottan med fångarna. Sagofarbrorn skärpte blicken och svor lågt. En rad gestalter var på väg uppför stigen.

Han vände sig om för att meddela sina kumpaner, men den närmaste hade redan kommit halvvägs uppför stupet. Jory tog sig precis över krönet. Sagofarbrorn fattade sitt beslut. Jory och de andra kunde ta itu med den ensamme bågskytten. Själv tänkte han följa efter fångarna, som på något sätt hade lyckats fly.

Han vände sig om och började springa tillbaka mot lägerplatsen.

Will såg den första av förföljarna komma över kanten. Mannen hukade sig för att göra sig själv till en så liten måltavla som möjligt. Will fnös föraktfullt. Han kunde lätt skjuta ihjäl mannen, vare sig han hukade sig eller inte. Men för tillfället ville han inte. Han måste leda gänget bort från stranden och Maddie.

Will började springa genom de midjehöga snåren. Efter en liten stund stannade han, grep tag i en buske och ruskade den häftigt samtidigt som han sparkade mot de lägre grenarna så att de knäcktes.

Ruhl hörde honom. Han blickade i ljudets riktning och fick syn på den mörka skepnaden som nu var på väg bort.

”Hitåt!” ropade Rövaren. ”Sprid ut er! Bilda inga lätta måltavlor!”

Will nickade belåtet. Han tänkte låta männen höra och se honom tills det grydde. Vid det laget skulle han ha lett dem långt söderut. Därefter skulle han börja röra sig försiktigare och vända om för att sluta upp med Maddie.

Maddie hörde fotstegen på stranden när Sagofarbrorn närmade sig. Hon var några meter från grottan, redo att stoppa eventuella förföljare. Det sista av barnen hade kommit halvvägs upp längs stigens första sträcka och befann sig ungefär fem meter ovanför stranden. Maddie tryckte sig mot den grova klippväggen och svepte manteln runt sig. Hon tog upp ett skott från påsen och lade det i slungan.

Sagofarbrorn hade varit skymd av tälten, men störtade nu fram. Han sprang förbi henne utan att lägga märke till henne, men sprang för fort för att hon skulle hinna reagera. Han började rusa upp längs stigen efter barnen med långa kliv. Barnen tjöt av fasa när de såg den skrämmande blåklädda figuren komma efter dem. Flickan som gick sist försökte springa, men halkade på de lösa stenarna. Sagofarbrorn hann fram till henne med den blå manteln fladdrande som vingarna på någon ondskefull nattvarelse. Han drog upp henne på fötter och röt ursinnigt åt henne. Flickan darrade av skräck.

Maddie tvekade. Om hon sköt nu riskerade hon att träffa flickan.

”Talade jag inte om för er vad som händer med olydiga barn? Va? Gjorde jag inte det?” Sagofarbrorn ruskade flickan häftigt, och hon skrek högre och högre medan paniken växte.

”Låt henne vara! Släpp henne, ditt fega kräk!”

Den unga rösten skar rakt igenom Sagofarbrorns rytande och flickans skrik. Den tillhörde Tim Stoker, den långe pojken som hade fått i uppgift av Maddie att leda barnen längs stigen. Nu skyndade han sig tillbaka nedför klippan. Han banade sig förbi de andra barnen och kanade flera gånger på de lösa stenarna. Han kom i sådan obalans att han rusade rakt på Sagofarbrorn, som släppte flickan och kastade henne mot klippväggen. Mannen grep i stället tag i Tims krage och sträckte sig med sin lediga hand efter en lång kniv som satt dold i hans stövel.

”Hur vågar du trotsa mig? Vi får se hur tuff du är när jag sprättar upp dig, ditt lilla svin!”

Han höjde armen och förberedde sig på att skära strupen av pojken. Maddie visste att hon måste ta risken och skjuta. Om hon tvekade skulle Tim dö.

Hon snärtade till med armen. Blykulan glimmade i månskenet och susade iväg mot sitt mål. Sedan träffade den Sagofarbrorn alldeles nedanför hans uppsträckta högerarm.

Han flämtade till av chocken och den plötsliga smärtan när det tunga skottet krossade ett revben. Han tappade kniven, släppte greppet om Tims krage och drog efter andan för att skrika till — vilket ledde till ännu större plågor när ändarna av hans spruckna revben skrapade emot varandra. Han vrålade ännu högre och förde båda händerna till skadan. Han vände sig om, snubblade till och insåg att han inte hade något annat än tomma luften under ena foten.

Under ett kort ögonblick stod han och svajade, och det såg ut som om han lutade sig allt längre ut över kanten. Sedan föll han och landade med ett obehagligt kras på stenarna nedanför.

Maddie var redan på väg upp längs stigen. Hon hjälpte varsamt flickan på fötter.

”Kom nu, min vän”, sa hon. ”Du är säker nu.”

Den lilla flickan tittade upp med stora ögon. Sedan drog ett leende över hennes ansikte när hon insåg att den skräckinjagande Sagofarbrorn var borta.

”Jag är säker nu”, upprepade hon.

Maddie klappade henne på axeln och började leda henne så att hon skulle fortsätta på stigen. De andra barnen, som hade stelnat till, började sakta röra på sig igen.

”Fortare”, sa Maddie vasst. ”Ni måste gå fortare!”

Hon vände sig om för att hjälpa Tim Stoker upp. Han låg som han hade ramlat när Sagofarbrorn hade släppt honom. Han hade varit en hårsmån från att dö och var likblek i ansiktet av skräck.

”Du är en modig pojke”, sa hon. Hon tänkte inte på att han faktiskt bara var ett par år yngre än hon själv. ”Hur är det med dig?”

Han nickade långsamt, men vågade inte svara. Han visste att hans röst inte skulle hålla. Hon lade handen på hans axel och nickade mot stigen.

”Rör på påkarna, Tim. Vi måste ta oss härifrån.” Hon insåg att det skulle hjälpa om han fick en ny uppgift. ”Ta befälet igen. Se till att de går fortare. Kan du göra det åt mig?”

Hans stora ögon var fortfarande fulla av fasa, men till sist återfick han ändå fattningen och nickade.

”V-var är Sagofarbrorn?” frågade han. Han var fortfarande inte säker på vad som hade hänt. I ena ögonblicket hade han stirrat på den hemska kniven. I nästa låg han på den steniga stigen. Maddie kramade hans axel med handen.

”Du behöver inte oroa dig mer”, sa hon. ”Han är död.”

”Död?” frågade han. Hon nickade häftigt.

”Stendöd”, sa hon och insåg hur ironiskt det lät. Tim såg på henne i några sekunder och vände sig sedan om och började gå.

”Jag ska se till att de raskar på”, sa han. Hon blickade efter honom och drog en lättnadens suck. Sedan gick hon till kanten och tittade ned för att försäkra sig om att Sagofarbrorn verkligen var död.

Hon såg en mörk skepnad ligga orörlig på stenarna nedanför. Hans mantel fladdrade lite i brisen. Han hade landat på rygg, rakt på en uppstickande sten, och hans knäckta kropp låg i en högst onaturlig vinkel.

”Slut på sagorna”, sa Maddie häftigt. Sedan vände hon sig om och fortsatte längs stigen efter barnen.

Kapitel fyrtioåtta

De tio före detta fångarna satt hopkurade och väntade när Maddie kom upp. Hon plockade upp sin båge från platsen i det höga gräset där hon hade gömt den. Hon skakade på huvudet. Det kändes som om det hade gått flera dagar sedan hon först börjat följa stigen, inte bara några timmar.

”Vi måste bort från kanten”, sa hon. Hon visste att Ruhl kunde ge upp jakten på Will vilken sekund som helst. Så fort han kom tillbaka till lägret skulle han märka att fångarna var borta. Och så länge barnen avtecknade sig mot natthimlen skulle de vara lätta att se nedifrån stranden.

Barnen traskade några meter bort från stupet och ställde sig i en halvcirkel. De såg förväntansfullt på Maddie. Det var sex pojkar och fyra flickor som verkade vara mellan tio och fjorton år gamla. Hon såg en blandning av skräck, förvåning och lättnad i deras ansikten. Hon tog några djupa andetag. Hennes hjärta slog fortfarande snabbt efter mötet med Sagofarbrorn, och hon visste att hennes röst ofta blev gäll när hon var orolig eller spänd. Hon var förståndig nog att inse att det förmodligen inte skulle ha någon lugnande effekt på barnen om hon tilltalade dem med det tonfallet.

”Så där, ja”, sa hon när hon hade lugnat sig tillräckligt. ”Det som hände var att ett gäng slavhandlare tillfångatog er.”

”Det var Rövaren i mörkret som tog oss”, sa en av de yngre flickorna. ”Han är ett spöke.” Kommentaren fick de andra att se sig oroligt omkring och omedvetet röra sig lite närmare varandra.

Maddie skakade på huvudet. ”Han är inget spöke och ni behöver inte längre vara rädda för honom”, sa hon tålmodigt. ”Han är en helt vanlig människa — fast han är väldigt elak, och han är slavhandlare. Han hade tänkt sälja er som slavar.”

”Han sa att han tänkte låsa in oss i en djup, mörk fängelsehåla full av råttor och monster som skulle bita av oss tårna och dricka vårt blod om nätterna”, sa en av de yngre pojkarna. ”Och om vi inte lydde honom skulle han sticka ut ögonen på oss.” De andra mumlade till medhåll. Maddie gjorde en lugnande gest.

”Det sa han bara för att skrämmas”, förklarade hon. Och det fungerade, tänkte hon. Hon mindes hur barnen hade reagerat på Wills namn när hon yppat det tidigare under kvällen. Här gäller det att bekämpa monster med legender, tänkte hon.

”Hur många av er har hört talas om Will Treaty?” frågade hon.

Tio händer sträcktes upp, och hon kunde inte låta bli att le trots allvaret i situationen. Alla hade hört talas om Will.

”Will är min läromästare, och han kommer att hjälpa oss.”

Orden fick dem naturligtvis att se sig omkring. ”Han är inte här nu”, sa Maddie lite irriterat. ”Han håller på att jaga iväg Rövaren och hans kumpaner.”

Det var förstås inte riktigt sant, men den förklaringen fick duga så länge. Ibland kunde man behöva färglägga sanningen lite.

”Och när han griper Rövaren kommer han att döda honom”, fortsatte hon. Det tycktes ha en uppmuntrande effekt. De gillade tanken på att den berömde Will Treaty skulle döda mannen som hade plågat dem så.

”Hur kommer han att döda honom?” frågade pojken som nyss hade talat. Maddie såg på honom. Det var typiskt pojkar att intressera sig för blodiga detaljer. Själv tyckte hon inte att det var läge för sådant.

”Bry dig inte om det. Han kommer säkert på något bra sätt.”

”Jag hoppas att han plågar honom!” sa pojken argt. ”Jag hoppas att han verkligen plågar honom!”

”Det gör han nog”, sa Maddie. ”Vi kan fråga Will om saken när vi träffar honom.” Sedan klappade hon i händerna för att få dem att tänka på något annat än Rövaren och det hårresande öde som väntade honom. ”Dags att röra sig!” sa hon rappt. ”Vi kan inte stanna här — vi måste ta oss till Ambleton så snabbt vi bara kan. Ni som är lite större kan gå till fots, men de mindre kan rida.”

Hon förde fingrarna till munnen och visslade lågt. En gnäggning hördes och sedan kom Tug och Bumper traskande ur mörkret. Maddie och Will hade fört fram djuren tidigare under kvällen eftersom de hade anat att vissa av barnen skulle behöva rida.

Will hade inte tyckt att han själv behövde ta med sig Tug.

”Jag vill att Ruhl ser mig när jag lockar iväg honom. Om jag rider kommer han att ge upp. Och om jag sitter på hästen men inte lyckas skaka av mig honom kommer han att inse att jag luras. Nej, det är bättre att du tar hästarna. De kan hjälpa till att bära barnen.”

Hon såg på fångarna och valde ut de yngsta barnen.

”Ni tre”, sa hon och pekade på en pojke och två flickor som såg ut att vara runt tio år gamla. ”Vill ni rida på Will Treatys berömda häst Tug?”

Tug ruskade lite på manen och tittade gillande på henne. Dig har jag tyckt om från första början!

Maddie hörde honom naturligtvis inte. De tre barnen stirrade storögt på den kraftiga grå hästen och nickade lite.

”Kom då.” Hon lyfte upp den första flickan för att sätta henne i sadeln. Sedan kom hon att tänka på något och hejdade sig. Hon ställde ned flickan, gick fram till Tug och sökte i minnet efter lösenordet Will hade avslöjat för henne när hon först träffat Bumper. Till sist mindes hon.

”Får jag lov?” viskade hon. Hon hoppades att det skulle fungera att yttra frasen å någon annans vägnar.

Tug såg på henne med sina intelligenta ögon och nickade.

Förmodligen skulle han inte kasta av ett litet barn, men hon vågade inte ta några onödiga risker.

Hon lyfte flickan igen och hjälpte henne upp i sadeln. Maddie höll ena handen på hennes arm och såg uppmärksamt på Tug.

”Du tänker inte göra något dumt nu, va?” sa hon. Tug vred lite på huvudet och mötte hennes blick. Hon kunde svära på att han hade höjt ett ögonbryn om han kunnat. Men han kastade inte av flickan. Maddie fylldes av lättnad och tog upp nästa barn, pojken, och lyfte upp även honom på djurets rygg. Tug stod stilla och Maddie insåg att det hade gått bra. Slutligen lyfte hon upp det tredje barnet. Barnens sammanlagda vikt var ganska lätt att bära för den kraftiga lilla hästen. Hon nickade tacksamt till Tug och gick fram till Bumper.

”Vill du rida på den här hästen?” frågade hon ett annat av de mindre barnen.

Flickan nickade. ”Vems berömda häst är det?”

Bumper gnäggade. Det lät som ett litet skratt. Maddie tänkte snabbt.

”Har du hört talas om Will Treatys mycket kände vän Sir Horace? Även känd som riddaren av eklövet?”

Flickan nickade.

”Det här är hans häst.”

Absolut inte! Jag skulle aldrig låta en stor klumpeduns som han rida på mig!

Hon gick lite närmare Bumper. ”Var med på noterna nu”, viskade hon. ”Och förresten — hur vet du att min pappa är en stor klumpeduns?”

Han är riddare. Alla riddare är klumpedunsar. Men för all del, hjälp henne upp.

”Var rädd om henne”, sa Maddie. Hon visste inte riktigt om Bumper behövde höra lösenordet, men hon sa det ändå.

Visst, visst.

Hon lyfte upp den lilla flickan i sadeln och såg sig omkring efter något mer litet barn. Tim Stoker höjde handen för att påkalla hennes uppmärksamhet.

”Fröken Maddie?”

Hon himlade med ögonen. Hon kände sig urgammal när han tilltalade henne så där. ”Du kan kalla mig Maddie, Tim. Vad är det?”

”Rob här är skadad i benet. Sagofarbrorn brände honom med ett glödande spett.”

Han nickade mot en annan pojke i ungefär samma ålder. Rob var kortare än Tim och lite kraftigare. Om han red på Bumper skulle inget mer barn få plats. Men hon ryckte på axlarna. Alla de övriga barnen var äldre och större. Hon nickade mot Rob.

”Du kan sätta dig, Rob. Var rädd om benet.”

Hon hjälpte honom sätta foten i stigbygeln. Nu såg hon att han hade ordentliga bandage runt sitt högra ben. Pojken hävde sig försiktigt upp i sadeln bakom flickan.

Maddie vände sig mot de återstående fem barnen. ”Då sticker vi. Och det är viktigt att vi raskar på nu. Jag vet att vissa av er inte mår bra och att ni inte har fått någon vidare mat på flera dagar — eller till och med veckor. Men ni måste kämpa. Säg till om ni blir för trötta, så får ni rida en liten stund. Låter det bra?”

Alla nickade tyst.

”Då sätter vi i gång. Vi joggar i tio minuter och går i tjugo. Vi ska färdas en ganska lång sträcka och det måste gå så fort som möjligt. Är ni klara? Då sticker vi!”

Hon började jogga med Bumper på sin högra sida och Tug bredvid honom. Barnen tvekade och följde sedan efter. Det toviga, höga gräset prasslade snart av de många fötterna. När de kom fram till landsvägen blev det lite lättare att gå. Maddie visste att de hade behandlats illa och led av näringsbrist. Men de var barn, och barn var oftast i god form. De skulle klara det här. De måste klara det. Hon märkte att någon sprang jämsides med henne. När hon vred lite på huvudet såg hon att det var Tim. Han hade rynkat pannan.

”Maddie”, sa han. Språngmarschen fick det att låta lite ryckigt.

”Vad är det, Tim?”

”Om Will Treaty verkligen jagar Rövaren, varför måste vi då fly härifrån?”

Hon öppnade munnen för att svara, men tvekade sedan och såg sig omkring. Ingen av de andra tycktes ha hört frågan.

”Håll den tanken för dig själv”, sa hon.

Hon såg att han förstod. Han nickade och återvände till sin ursprungliga plats.

Will fortsatte att leka katt och råtta med slavhandlarna under natten. Han visade sig kort och lät dem närma sig innan han försvann på nytt. Att behålla rövarna på kroken utan att Ruhl anade ugglor i mossen krävde en fin balansgång. Men snart hade ett mönster uppstått och Ruhl tycktes inte vilja ge upp jakten.

Will drog sig till minnes vad han visste om Ruhl. Under dagarna efter att Alyss dött hade han intervjuat så många av mannens offer han hade kunnat. Han hade dessutom förhört de gängmedlemmar han tillfångatagit.

De hade målat upp en bild av en grym, hänsynslös och mycket självisk man. Han var intelligent, men hade en svag punkt: han tålde inte att förlora och blev ursinnig om någon satte käppar i hjulet för honom. När Ruhls planer grusades greps han av blint raseri och en fruktansvärd hämndlystnad.

”Jag har själv varit ganska hämndlysten”, muttrade Will.

Vreden påverkade ofta Ruhls omdöme och fick honom att fatta förhastade, dåligt genomtänkta beslut.

Om Will omintetgjorde Ruhls planer på att föra bort barnen skulle slavhandlaren förmodligen släppa allt han hade för händer och förfölja honom utan en tanke på något annat. Det var i alla fall vad Will hade hoppats — och det verkade mycket riktigt också bli så.

Natten fortgick och Will ledde sina förföljare allt längre söderut. Tanken på att Maddie förde barnen åt motsatta hållet så fort deras ben och de två hästarna bar dem fyllde honom med bister tillfredsställelse.

Han kastade en blick mot himlen i öst. Några första ljusstrimmor syntes ovanför horisonten. Här och var började enstaka fåglar att sjunga och förebåda gryningen.

”Dags att försvinna på riktigt”, sa han. När dagsljuset kom skulle det bli svårare att fortsätta som innan eftersom det saknades egentliga gömställen i området. Will visade sig en sista gång och hörde förföljarna ropa till. Sedan sjönk han ned på huk i det höga gräset och fortsatte rakt åt höger. Han tog sig fram två hundra meter och lade sig sedan ned med manteln över sig. När han hörde slavhandlarna rassla någonstans till vänster drog han sin långa kniv och höll den redo. Han hade gömt sig på det här sättet så många gånger att han visste att männen skulle kunna passera på bara några meters avstånd utan att märka honom. De skulle nästan behöva kliva på honom för att märka honom. Han fattade kniven i ett hårdare grepp.

En slavhandlare som råkade trampa på honom skulle råka mycket illa ut.

Han lyssnade medan de traskade genom det höga gräset och de låga buskarna och fortsatte förbi honom. Den närmaste mannen passerade ungefär tjugo meter bort. Will väntade medan ljudet av förföljarna blev allt svagare. Sedan reste han sig upp och skyndade norrut lika tyst som ett spöke.

Kapitel fyrtionio

De trötta barnen kämpade sig fram längs vägen. Det hade grytt för flera timmar sedan och de höll blicken fäst vid den dammiga vägen några meter framför sig.

Maddie hade övergett alla försök att springa och gå om vartannat. Barnen kunde helt enkelt inte hålla ett sådant tempo, och varje gång de börjat springa hade de svagare barnen sackat efter tills hela sällskapet rörde sig i ett flera hundra meter långt, ojämnt led. Och ju längre de sprang, desto längre blev ledet eftersom de långsammaste barnen bara hamnade längre och längre bak. Maddie blev rädd att de skulle segna ned och kollapsa vid vägkanten.

Eftersom det inte var omöjligt att någon hade tagit upp jakten på dem kastade hon oroliga blickar mot horisonten i söder för att se eventuella tecken på förföljare. Fastän hon hade enormt förtroende för Wills förmåga att avleda männens uppmärksamhet kom hon att tänka på någonting han hade upprepat om och om igen under hennes träning:

Alla planer kan gå snett — och de flesta går förr eller senare i stöpet, hade han sagt. Var alltid beredd på att något går snett. Då kommer du att vara redo när det händer. Om allt skulle gå vägen får du i stället en trevlig överraskning.

På grund av rädslan för förföljare ville hon ha barnen så nära som möjligt, där hon kunde se dem och skydda dem om någon fara visade sig.

Nu traskade de fram med trötta, släpande steg. Hon gick regelbundet runt i den lilla gruppen och uppmanade de långsammare barnen att gå fortare. Ofta var hon tvungen att vädja till dem, uppmuntra dem eller hota dem — vad som helst för att de skulle fortsätta gå. Hon var själv utmattad, men alldeles för stressad för att känna av det.

”Kom igen nu, Julia”, sa hon till en av de äldre flickorna för kanske hundrade gången. ”Om de mindre barnen kan så kan du!”

Julia brast som vanligt i gråt, stannade och gnuggade sig i ögonen.

”Det är orättvist”, tjöt hon. ”Jag vill rida! Det är min tur att rida!”

Maddie hade låtit barnen turas om att rida. De fick sitta till häst i en kvart åt gången innan de blev avlösta. Maddie visste att Julia hade varit med i gruppen innan och grymtande suttit av bara fem minuter tidigare. Det skulle inte bli hennes tur igen förrän om minst tjugofem minuter.

Maddie blängde på henne. ”Fortsätt”, beordrade hon.

Julia putade med läpparna. ”Varför kan inte Rob gå? Han får ju rida hela tiden. Det är orättvist!”

Maddie hade god lust att slå till Julia om hon sa ”det är orättvist” en gång till. Rob var pojken med brännskadan på benet. Han hade erbjudit sig att gå, men haltade så kraftigt att han hade sinkat hela gruppen. Maddie hade låtit honom fortsätta rida medan de andra nio fick turas om.

”Rob har ont i benet”, sa hon.

Julia såg surt på henne. ”Båda mina ben gör ont. Jag vill också rida!”

Rob hade hört dem. Det hade alla. Rob lutade sig fram mot Maddie.

”Jag går en stund”, sa han. ”Hon kan få rida.”

Maddie såg allvarligt på honom. ”Nej”, sa hon bestämt. ”Det är inget fel på hennes ben. Hon är bara självisk.”

Julia snyftade. Hon var uppenbarligen återigen nära tårarna. Maddie gick lite närmare flickan och talade till henne med låg röst som ingen annan kunde höra.

”Ser du röset där borta?” frågade hon. ”Bakom busken med lila blad?” Julia vred lite på huvudet och blickade mot platsen. Det såg ut som en helt vanlig kulle. Flickan rynkade pannan, nickade och undrade varför Maddie hade pekat ut platsen för henne.

”Det är ett gammalt gravkummel. Det finns många sådana häromkring.”

Orden fick Julia att spärra upp ögonen. Hon såg sig omkring och tittade slutligen på Maddie.

”Det finns…” Maddie letade i huvudet efter någonting som kunde verka tillräckligt skrämmande. Hon mindes samtalet vid floden i Danverfors. ”Det finns gastar där inne. Du har väl hört talas om kummelgastar?”

Julia skakade på huvudet. Hon hade aldrig hört ordet, men tyckte inte att det lät särskilt trevligt.

”Det är en sorts onda andar som håller till i gravar. De har långa tänder och fruktansvärda klor. De anfaller folk som går förbi, drar in dem i sina kummel och gör dem till nya gastar.”

Hennes fantasi började få fart nu. Julias också. Hon var alldeles blek i ansiktet.

”Det finns bara en sak som gastar är rädda för…”, fortsatte Maddie. Hon såg sig omkring och nickade mot Bumper och Tug. ”Hästar. De tål inte hästar. Så länge Bumper och Tug är med oss kan vi känna oss trygga.”

”Är det sant?” fick Julia fram efter en stund. Hennes röst lät väldigt liten.

Maddie nickade allvarligt. ”Helt”, sa hon. ”Och om du inte slutar gnälla och beklaga dig tänker jag lämna kvar dig här. Då kommer gastarna och tar dig så fort de inte längre kan se hästarna!”

Julia gnydde till av fasa. Tårarna flödade återigen utmed hennes kinder, men nu grät hon av skräck snarare än självömkan. Hon var verkligen rädd. Maddie suckade olyckligt. Hon avskydde egentligen att behöva skrämma Julia för att få henne att fortsätta.

Jag är inte ett dugg bättre än Sagofarbrorn, tänkte hon. Men hon var själv bara några år äldre än Julia och också nära utmattning. Hon visste inte vad annat hon kunde göra för att få den andra flickan att traska vidare. Hon hade vädjat, lirkat och bett hela morgonen, men Julia hade inte lyssnat. Hon hade sjunkit djupt ned i sitt eget elände och Maddie hade inte kunnat göra något för att motivera henne. Skrämseltaktiken var det enda som verkade fungera, och hon bestämde sig lite motvilligt för att fortsätta med den. Det här handlade trots allt om att rädda livet på flickan.

”Det är därför du måste traska på”, sa hon. ”Och du gör bäst i att sluta klaga. Annars blir jag tvungen att lämna dig hos gastarna. Förstår du?”

Julia såg Maddie i ögonen. Hon kunde inte se något medlidande där, bara en hård beslutsamhet. Maddie skulle utan tvekan verkställa sitt hot. Julia torkade sig i ögonen och nickade.

”RÖR PÅ PÅKARNA DÅ!” röt Maddie.

Vrålet och skräcken för kummelgastar fick Julia att reagera. Hon ökade takten tills hon gick i täten för ledet och kastade hela tiden oroliga blickar mot kullen som om hon väntade sig att se spöklika skepnader där borta när som helst. Men hon saktade aldrig ned, utan marscherade vidare med förnyad energi.

Pojken som hette Tim hade lyssnat intresserat på ordväxlingen mellan Maddie och Julia. Nu gick han lite närmare Maddie. Hans ögon var röda av trötthet och ansiktet täcktes av ett tunt lager av damm och torkad svett. Trots det så log han.

”Kummelgastar och gravrösen?” sa han lågt. ”Det där ser ut som en helt vanlig kulle, tycker jag.”

Maddie skakade trött på huvudet. ”Hon bad om det.”

”Hon fick vad hon förtjänade”, sa Tim och nickade.

Det hade gått ungefär en timme sedan solen gått upp när Jory Ruhl till sist insåg att han blivit lurad.

De hade inte sett röken av den mörka skepnaden med mantel sedan det börjat gry. De hade kämpat vidare söderut i förhoppning om att se honom igen. Under natten hade de skymtat honom flera gånger och att förfölja honom hade inte varit någon konst. Han hade sällan varit mer än hundrafemtio meter framför dem. Vid några tillfällen hade han till och med varit ännu närmare.

Men nu var han som bortblåst. Det öppna landskapet framför dem täcktes av högt, tjockt gräs och man hade fri sikt i ungefär tre kilometer. Figuren de hade förföljt under natten syntes inte till någonstans.

Ruhl började svära våldsamt. Det var nu helt uppenbart att bågskytten hade uppmuntrat dem att fortsätta söderut medan han själv avvikit åt något annat håll.

En av Ruhls kumpaner, mannen med mörk mantel som deltagit i räden mot Pildalen, skyndade fram.

”Vad har hänt?” frågade han.

Ruhl vände sig ursinnigt mot honom. ”Den där förbannade skytten har lurat oss! Han måste ha gått tillbaka och sprungit i en annan riktning!”

Mannen med manteln såg sig tveksamt omkring. ”Är du säker?” fortsatte han. Straffet för att han hade ifrågasatt Jory Ruhl lät inte vänta på sig. Rövaren for ut med knytnäven och träffade sin kumpan så hårt att han raglade bakåt.

”Det är klart att jag inte är säker, din idiot!” skrek han så att saliven skvätte från hans läppar. ”Om jag var säker skulle jag ju veta var han är!” Hans följeslagare backade snabbt undan. Han visste vad Ruhl kunde göra när han var på det här humöret.

”Visst, Jory, ta det lugnt”, vädjade han och höll upp händerna. Men Ruhl gick inte att lugna.

”Varför måste jag stå ut med sådana inkompetenta dårar?” sa han ilsket. ”Förstod ni inte att han hade glidit oss ur händerna? Vi hade inte sett röken av honom på över en timme!”

Du förstod det ju inte själv, tänkte mannen med manteln. Men han var förståndig nog att inte säga något.

Ruhl såg sig omkring på sina kumpaner och insåg att en saknades. Det var Sagofarbrorn.

”Och var i helsike är Victor? Jag slår vad om att han sitter och dricker öl i lägret! Det förbannade lata svinet! Det är så typiskt honom! Ni är likadana allihop, era värdelösa oduglingar!”

Ingen visste vad som hade hänt med Sagofarbrorn, och Ruhl stormade runt och bannade sina följeslagare för att de inte insett att mannen de förföljt hade försvunnit. Alla visste hur oförutsägbar Ruhl kunde vara när han var på dåligt humör. De backade undan från honom och ingen ville se honom i ögonen.

Med undantag för en person — en av de iberiska sjömännen som hade anslutit sig till gruppen när La Bruja glidit ut med tidvattnet. Han klev fram och såg Jory rakt i ögonen.

”Jag tror att du har rätt, jefe”, sa han.

Ruhl såg ursinnigt på honom. ”Jaså, det tror du? Verkligen klipskt av dig! Vad tycker du att vi ska göra åt saken, då?”

Mannen struntade i Ruhls vrede och syrliga kommentar. ”I mitt hemland var jag jägare innan jag blev sjöman”, förklarade han.

”Så bra för dig, din obildade iberiske bondlurk!” sa Ruhl. Han vände sig argt bort, men mannen bara höjde rösten och fortsatte.

”Jag var en perseguidor”, sa han och sökte i minnet efter det araluanska ordet. ”En spårare. Jag kunde följa spår efter djur.” Han nickade mot marken och sina fötter. ”Och människor.”

Ruhls ursinne försvann lika snabbt som det hade kommit. Han vände sig mot mannen och såg på honom med smala ögon.

”Är du en bra… perseguidor?” frågade han.

Mannen ryckte på axlarna. ”Jag var bäst i min provins”, sa han. ”Jag tror att jag kan ta reda på vart mannen har gått.”

Ett leende började mycket långsamt spridas över Ruhls ansikte.

Mannen med mörk mantel skakade på huvudet. Ruhls leenden var nästan ännu otrevligare än hans vredesutbrott. Det var inte första gången han förundrades över sin ledares snabba humörväxlingar. I ena ögonblicket kunde han vara högröd i ansiktet och vråla av ilska. I nästa kunde han vara helt lugn. Sedan kunde det slå om igen.

Det verkade helt enkelt inte riktigt friskt.

Kapitel femtio

De måste få vila en längre stund snart”, muttrade Maddie för sig själv.

Hon hade precis gett order om en tio minuter lång rast, och barnen hade trötta och tacksamma sjunkit ned till marken bredvid vägen. Maddie hjälpte Rob ned från sadeln. Han tackade henne och haltade fram till vägkanten, där han satte sig ned med stor försiktighet för att inte benet skulle smärta till.

Även han var dödstrött, och han hade ridit hela vägen. De andra var tysta, nästan förstummade. De hade vandrat i så många timmar att det kändes som om fötterna och det ihärdiga traskandet var det enda som spelade någon roll i deras liv. Maddie gick fram och lossade vattenskinnet från Bumpers sadel. Det var nästan för ansträngande för henne, och hon lutade huvudet mot hästens svartvita päls i några sekunder. Hennes ben värkte och fötterna var ömma. Hon höll på att få en blåsa på höger häl och undrade hur länge hon skulle orka fortsätta.

Ska du inte rida lite?

Hon tittade upp. Bumper hade vridit lite på huvudet och betraktade henne nu med stora bruna ögon fulla av sympati och medlidande. Men hon skakade på huvudet.

Det går inte. Jag måste fortsätta, annars tror de att de kan stanna.

Det darrade lite i huden och musklerna i Bumpers nacke. Maddie tyckte att det såg ut som en axelryckning, men visste förstås att hästar inte kunde rycka på axlarna. Hon sträckte sig efter vattenskinnet. Mindre än hälften av vattnet återstod, trots att hon hade varit så sparsam som möjligt när hon delat ut det under resan. Ytterligare ett vattenskinn hängde från Tugs sadel, men det var i stort sett tomt. Det var vattenskinnet hon hade använt först.

Hon tog en klunk av det ljumma, lädersmakande vattnet innan hon slängde skinnet över axeln och började gå omkring bland de trötta barnen. Hon gav dem vattenskinnet och lät dem dricka, men försäkrade sig om att ingen drack mer än sin ranson.

Hon hade precis fått tillbaka skinnet från en av de yngsta flickorna när Tim Stoker, som stod på ett litet krön mitt på vägen, ropade lågt till henne.

”Maddie, det kommer någon.”

Hennes hjärta hoppade över ett slag och hon skyndade fram till honom. Tim skuggade ögonen med högerhanden och spanade söderut. Hon tittade uppmärksamt åt samma håll.

Hon kunde urskilja en gestalt på horisonten. Den var på väg från samma riktning som Ruhl och hans gäng förmodligen skulle komma från — om de hade gett upp jakten på Will.

Det var också samma håll som Will skulle komma från. Hon mindes vad han brukade säga: Räkna alltid med det värsta, så slipper du bli besviken.

Hon såg på barnen. Förutom Tim verkade ingen intresserad av figuren i fjärran. De satt vid vägkanten med nedböjda huvuden och armbågarna stödda mot knäna.

Hon visste hur nära utmattningens rand de var. Om skepnaden i fjärran var en av Ruhls spanare skulle hon aldrig lyckas få iväg barnen snabbt nog. De skulle bli tillfångatagna på nytt.

Hon blickade återigen mot horisonten. Hon kunde inte se några fler personer än den första de hade sett och hoppet i hennes hjärta började växa. För säkerhets skull tog hon ändå fram bågen och spände den några gånger på prov för att värma upp musklerna. Dessutom drog hon undan fliken i manteln som skyddade hennes pilar från dåligt väder.

”Vem är det?” frågade Tim.

Hon kisade och försökte se figuren tydligare. Han var barhuvad, vilket inte var ett gott tecken. Will hade normalt sett huvan uppdragen. Hon förde automatiskt handen till kogret, drog en pil och lade den vant på strängen.

”Jag vet inte”, sa hon. Men när gestalten närmade sig kunde hon urskilja fler detaljer. Personen hade en kraftig långbåge och hon kunde ana pilar som stack upp ovanför hans högra axel. Hon kände spänningen avta, och när figuren stannade och vinkade med långbågen uppsträckt ovanför huvudet började hon skratta.

”Det är Will”, sa hon och andades ut. ”Nu kommer Will Treaty”, ropade hon till barnen. ”Han ska föra er hem!”

De flesta var för trötta för att reagera. Några tittade upp när de hörde ordet ”hem”. Men Tim log brett och såg märkbart lättad ut. Han var den ende som hade förstått hennes oro för att kidnapparna skulle följa efter dem, och han var lika lättad som hon nu när de hade förstått vem personen som närmade sig var.

Maddie gick fram till Tim och lade armen runt hans magra axlar. Hon skakade på huvudet och skrattade igen. Nu när Will var här skulle allt ordna sig.

”Du har skött dig bra som har fört dem så här långt”, sa Will uppskattande.

”Jag tycker inte det”, sa hon tveksamt. ”Vi har en lång bit kvar.”

De hade kommit överens om att låta de före detta fångarna vila en lite längre stund så att de kunde återhämta krafterna. De gjorde i ordning en enkel måltid bestående av ojäst bröd, rökt kött och torkad frukt som de delade ut till de hungriga barnen. De gjorde slut på hela förrådet, men det kunde inte hjälpas.

”Vi kan alltid köpa mer i Ambleton”, sa Will.

Maddie suckade förnöjt. Det var en lättnad att befrias från ansvaret över att föra barnen i säkerhet. Will var så skicklig och erfaren. Nu när han var här kändes allt bra. En stor börda lyftes från hennes axlar när hon kunde lägga över ansvaret på honom.

”Är du säker på att Ruhl och hans mannar inte är i närheten?” frågade hon.

Will skakade på huvudet. ”De är många kilometer bort. Jag avvek och började gå tillbaka i er riktning kort före gryningen. När jag såg dem senast var de fortfarande på väg söderut.”

Han bet i det sega, rökta köttet och tuggade lite för att mjuka upp det.

”Vi kan förstås inte utesluta att någon av dem kan spåra”, sa han tankfullt. ”Men att döma av hur klumpiga och fumliga de var under natten betvivlar jag det. Jag var tvungen att visa mig hela tiden för att de skulle förstå var jag var.”

Maddie lutade sig bakåt och kände de sista resterna av oro försvinna. Will verkade övertygad.

”Vi kan alltså ta det lugnt?” frågade hon. Han såg på henne.

”Vi kan ta det lite lugnare”, sa han. ”Att ta det för lugnt är farligt. Vi kan låta barnen vila i någon timme till, men sedan är det dags att fortsätta.”

”Jefe! Titta här! Det måste ha varit här han avvek!”

Iberiern stod på ett knä och studerade marken. Han pekade på en rad så gott som osynliga fördjupningar i det höga gräset. Stjälkarna hade redan börjat hämta sig och räta på sig. Ruhl såg knappt skillnaden som spåraren hade lagt märke till med sin erfarna blick. Iberiern sträckte sig fram mot en buske där en grå tråd hade fastnat på en gren. Will hade varit så övertygad om att ingen lagt märke till honom att han hade slarvat lite.

Ruhl log. Det var ingen trevlig syn.

”Snyggt jobbat, Enrico”, sa han. ”Fortsätt att följa spåren. Du kommer att bli rikligt belönad när vi hittar honom.”

Enrico log. ”Sí, jefe”, sa han. ”Enrico kommer att hitta honom. Följ mig.”

Ruhl viftade med armen och hans mannar följde efter. Framför dem skyndade Enrico vidare som en jakthund. Han lutade sig framåt och studerade marken efter de så gott som osynliga spåren deras byte hade lämnat efter sig. Mannen hade inte gjort några försök alls att dölja sina spår, tänkte Enrico. Inte för att han hade kunnat göra särskilt mycket i så här högt gräs. Och det krävdes ändå en skicklig perseguidor för att se var han hade varit.

För en kort stund tappade han spåret. Sedan hittade han det igen. Mannen hade svängt åt vänster. Enrico vinkade till Ruhl.

”Här, jefe. Nu har vi honom snart!”

”Dags att fortsätta”, sa Will. De hade vilat vid vägkanten i över en timme och både ätit och druckit. Maddie och Tim hade fyllt på vattenskinnen i en bäck som rann genom en liten trumma under vägen, och det fanns ingen anledning att ransonera vattnet mer.

Will misstänkte att de aldrig skulle få barnen att röra på sig igen om de stannade. Det höll på att bli varmare och varmare, och solen skulle snart nå sin högsta punkt.

Många barn grymtade och beklagade sig när Will och Maddie gick runt och hjälpte dem upp på vägen igen. De minsta barnen samt Rob fick precis som tidigare rida på Tug och Bumper.

När de höll på att samlas på vägen ropade en pojke som red på Tug till Will:

”Will Treaty, har du dödat Rövaren?”

Will gav Maddie en frågande blick.

Hon ryckte på axlarna. ”Jag sa att det var det du höll på med. Han är en blodtörstig rackare som gärna vill höra detaljer.”

Will vände sig om och blickade upp mot pojken som satt framför Rob på Bumper.

”Inte än”, sa han. ”Men snart”, tillade han när han såg besvikelsen i pojkens ansikte. ”Mycket snart.”

”Får jag titta på?”

Will sneglade på Maddie.

”Som sagt… han är ett litet monster”, sa hon lågt.

Will skakade på huvudet och såg på pojken. ”Det vore nog inte så lämpligt. Men jag lovar att berätta allt för dig efteråt.”

”Jaha… jag förstår.” Pojken såg missnöjd ut.

Will skakade på huvudet och ropade till gruppen som hade samlats på vägen. ”Kom igen, rör på påkarna! Dags att fortsätta!”

Barnen var fortfarande trötta efter att ha vilat i solen, men började traska vidare. Will gick fram till täten och petade lätt med långbågen på barnen som gick främst.

”Kom igen! Ni måste röra er fortare! Snabba på! Öka takten lite!”

Maddie log. Det var samma tillrop han hade använt när hon sprungit hinderbanan i Redmont. Och han hade petat på henne med bågen på exakt samma sätt. Det var märkligt tillfredsställande att titta på medan andra fick utstå samma behandling.

Den var effektiv. Barnen kom långsamt ur sin dvala och började vandra vidare längs vägen. Will rörde sig fram och tillbaka utmed ledet och upprepade sina uppmaningar. Några av barnen grymtade eller klagade fortfarande. Julia var, förutsägbart nog, den som hördes mest.

”Det är orättvist”, gnällde hon. ”Jag har ont i fötterna! Jag har gått hela dagen och har fått en blåsa!”

Hon snyftade högt och torkade bort en tår. Men om hon hade hoppats att Will skulle visa större medlidande med henne för att han var man så blev hon besviken.

”Torka tårarna, prinsessan!” röt han. ”Vi har inte tid att gråta. Vill du hellre att vi lämnar dig här?”

Av en ren tillfällighet råkade de vara på väg genom ett landskap som var fullt av kullar och små högar liknande den som Maddie hade pekat ut tidigare. Julia kastade en blick på dem, bleknade och ökade farten tills hon gick bland barnen i täten. Will förvånades lite av den plötsliga reaktionen. Maddie sa inget. Hon skämdes fortfarande över att hon hade skrämt Julia och var rädd att Will skulle ogilla det.

Den ursprungliga snabbheten och entusiasmen avtog långsamt under eftermiddagen. Will och Maddie hade fullt upp med att mana barnen framåt och be dem gå fortare.

”Hur länge kan vi driva dem så här hårt?” frågade Maddie när hon och Will stod vid vägkanten och tittade medan barnen gick förbi. De hade nedböjda huvuden och hopsjunkna axlar. ”De ser helt färdiga ut.”

Will skakade på huvudet. ”De har stora kraftreserver kvar”, sa han. ”Allihop är lantbor och de är vana vid hårt arbete. Problemet är att de inte längre tycker att de har bråttom. De känner sig inte längre hotade och försöker anstränga sig så lite som möjligt.”

”Barn”, sa hon kritiskt och skakade på huvudet.

Han såg roat på henne. Hon var själv bara ett år äldre än den äldsta av fångarna och var inte mycket mer än ett barn själv. Men hon hade visat att hon var uthållig, beslutsam och klarade av att ta ansvar.

Han tänkte inte på att det också fanns ett starkt samband mellan hennes beteende och hennes träning — och hennes stora respekt för Will.

”Kom igen!” röt han. ”Rör på påkarna, era latmaskar!”

Barnen som gick närmast de två spejarna tittade surt upp. Men kolonnen började snart röra sig lite fortare under Tim Stokers ledning. Will nickade uppskattande mot honom.

”En bra grabb”, sa han och Maddie höll med.

”Han var till stor hjälp innan du kom”, sa hon. ”Det var han som vågade trotsa Sagofarbrorn när han hann ifatt oss.”

Hon hade redan berättat det viktigaste om vad som hade hänt Sagofarbrorn, men hade inte gått in på detaljer. Hon hade ingen lust att tänka mer än nödvändigt på att hon hade dödat honom. Eller på den hemska känslan av tillfredsställelse hon hade känt. Sådana känslor fick henne fortfarande att känna sig ganska illa till mods.

”Maddie! Will Treaty!”

Det var Rob, som satt på Bumper. Han hade vänt sig om när Will ropat att de skulle gå fortare. Nu stirrade han förbi de två spejarna mot horisonten söderut.

”Vad är det, Rob?” frågade Maddie. Robs gälla tonfall fick henne att befara det värsta.

”Någon är på väg hit”, sa han.

Kapitel femtioett

Det var Rob som först hade sett dem från sin upphöjda position på Bumpers rygg. Men efter bara några sekunder kunde även Maddie, Will och resten av barnen se dem.

För tillfället såg de bara ut som mörka silhuetter mot himlen bakom. Maddie försökte räkna dem, men det var svårt eftersom de rörde sig. De verkade vara minst ett dussin stycken, och gruppen var på väg söderifrån.

En av dem gick lite framför de andra och vinkade då och då till de övriga. Trots att de var långt borta tyckte Maddie att det såg ut som om han pekade mot platsen där hennes eget sällskap stod.

Barnen började ropa förfärat. De hade trott att de var säkra. De hade faktiskt varit övertygade om att de var säkra. Nu var de återigen i fara, och de kastade misstänksamma blickar mot Will och Maddie. De förstod vem som förföljde dem.

”Det är Rövaren!” ropade en, och de andra gnydde av skräck.

”Du sa att han var borta!” ropade en av de äldre pojkarna till Will.

Spejaren mötte hans anklagande blick.

”Jag trodde det, ja”, sa han lugnt. ”Men det verkar som om jag hade fel.” Han vände sig om igen för att iaktta förföljarna. Han spanade med rynkad panna mot mannen som ledde dem. Han mindes att den mannen hade hukat sig ned lite och studerat marken för en liten stund sedan.

”Jag hade nog fel i det där om att de inte har med sig en spårare”, sa han till Maddie. ”Jag tror att mannen som leder dem har följt våra spår.”

Maddie såg på honom med stigande panik. ”Vad ska vi göra?” frågade hon. Hennes röst höll på att bli väldigt gäll och var nära att svika henne. Hon kämpade för att hålla huvudet kallt. Will tog hennes handled i ett stadigt grepp. Det hade en lugnande effekt. Hon tog ett djupt andetag och såg honom i ögonen.

”Ingen fara”, sa hon.

Will nickade. ”Bra. Nu ska jag berätta vad du behöver göra. Du måste springa. Du måste få barnen att springa så fort de bara kan. Själv stannar jag här och håller Ruhl och hans banditer på avstånd.”

Hon såg sig oroligt omkring på det öppna landskapet.

”Här?” sa hon bestört. ”Du kan inte stoppa dem här! Det är ju öppen mark överallt! Du kan inte skydda dig från sidorna. De kommer att omringa dig och döda dig!”

Det var en god uppskattning av situationen, och Will nickade gillande. ”Du har lärt dig mycket om hur man bedömer terrängen”, konstaterade han. ”Men jag tänker inte försöka hejda dem. Och jag tänker absolut inte låta dem omringa mig. Jag tänker bara sakta ned dem lite — och kanske fälla några av dem. Därefter förflyttar jag mig en bit och gör om det en gång till. Jag tänker upprepa mönstret tills ni har tagit er härifrån.”

Han hade gått fram till Tug medan han pratat. Nu lossade han fodralet med pilar som hängde från sadeln. Han tog ut ett dussin extrapilar och tryckte ned dem i kogret han bar på ryggen.

Tug frustade nervöst. Jag tycker inte om det här.

”Det kommer att gå bra”, sa Will lågt. Maddie trodde att det var henne han pratade med och försökte lugna.

”Jag kan stanna med dig”, sa hon impulsivt. ”Tillsammans kan vi kanske hålla dem på avstånd.”

Men Will skakade på huvudet. ”De kommer ändå att omringa oss. Och det är dubbelt så svårt för två personer att ta sig härifrån obemärkt. Det är dessutom viktigt att barnen förs i säkerhet. Om vi lämnar dem här kommer de att ge upp efter några kilometer. Du måste vara med och driva på dem, Maddie. Få dem att springa. Hota dem och vråla åt dem. Gör vad som måste göras för att de ska fortsätta.”

Han kastade en blick mot solen, som hade påbörjat sin bana nedåt i väst.

”Det är några timmar kvar tills det mörknar. Leta upp ett bra gömställe en bit från vägen när det skymmer. Låt barnen vila en liten stund, men väck dem före gryningen så att de kan fortsätta springa.”

”Men… spåraren, då?” frågade hon. ”Han kan ju följa våra spår!”

Will höjde på ögonbrynen. ”Han blir den förste jag plockar när de kommer närmare”, sa han.

Hon tittade med fasa på de mörka skepnaderna på vägen bakom dem. De höll redan på att komma närmare.

”De kommer att döda dig”, sa hon eländigt och fick tårar i ögonen. Will skakade på huvudet.

”Det har ingen lyckats med än”, sa han. ”Och tro mig, många har försökt. Men iväg med dig nu!”

Han kastade ur sig de sista orden med sådan kraft att Maddie ryckte till. Hon lade handen på hans arm och han nickade mot henne. Sedan vände hon sig om och ropade till barnen:

”Kom igen! Spring! Spring för livet!”

Barnen vände sig omedelbart om och började springa. De äldsta tog täten och började snabbt dra ifrån de mindre barnen. Bara ett av dem vände sig om. Det var den lille pojken som red framför Rob på Bumper. Han tog tag i tyglarna och höll in hästen.

”Får jag stanna och titta på medan Will Treaty dödar Rövaren?” frågade han.

”Nej! Skynda dig nu!” röt Maddie till honom. ”Spring, Bumper! Spring!”

Pojken släppte motvilligt tyglarna och Bumper vände sig om och började traska längs vägen. Han kom snabbt ikapp de springande barnen.

”Skönt att höra att någon tror på mig”, sa Will med ett litet leende. När han vände sig om såg han Ruhls män sprida ut sig i en lång rad på båda sidor om vägen. Han nickade för sig själv. Maddie hade haft rätt. Eftersom landskapet var öppet skulle de försöka omringa honom. Han kunde inte göra särskilt mycket åt den saken.

Han räknade männen. De var elva stycken. De flesta rörde sig nu genom det midjehöga gräset. Bara två stycken var kvar på själva vägen. Det var förmodligen Jory Ruhl och den mystiske spåraren. Will undrade var han hade kommit ifrån.

De två männen gick fortfarande helt oskyddade på vägen, och för ett ögonblick kände Will sig frestad att försöka skjuta Ruhl trots det stora avståndet. Slavhandlaren hade ingen aning om vem han jagade och väntade sig nog inte att det var en spejare med nästan övernaturlig träffsäkerhet.

Will sköt motvilligt undan tanken. Det var viktigare att göra sig av med spåraren så att Maddie och barnen skulle ha lättare att fly. Hans egen hämnd skulle få vänta en stund.

Will drog lugnt och utan brådska en pil från kogret. Han inspekterade den för att upptäcka eventuella brister trots att han visste att det inte fanns några. Sedan lade han den på strängen.

Han ställde sig på sidan och höll den kraftiga långbågen redo utan att spänna den medan han bevakade den lilla gruppen som närmade sig. Männen på sidorna rörde sig långsammare än de två andra där de kämpade sig fram genom det höga gräset, och Ruhl och hans spårare hade snart kommit längre. Will väntade lite till trots att han redan hade kunnat skjuta. Han missade sällan, men ville vara helt säker på att det här skottet träffade. Han gick igenom skottet i tankarna och föreställde sig hur han spände, siktade och sköt. När han var säker på att pilen skulle träffa sitt mål — och det visste han vanligtvis inom några sekunder — skulle han avlossa en andra pil mot Ruhl.

”Kom igen”, muttrade han. ”Bara några meter till.”

Och sedan var han redo. Han lyfte bågen till skjutpositionen. Han föreställde sig helheten, inklusive bågens höjd, pilens bana och den lilla måltavlan några hundra meter bort. Han kände pekfingret nudda vid mungipan när han spände den kraftiga bågen av idegran med drygt fyrtio kilos dragvikt. Den tjocka strängen skar hårt i de förstärkta fingrarna på hans handske.

Med en annan del av hjärnan registrerade han att gestalten på vägen stannade som om den anade en överhängande fara. För sent.

Pilen lämnade bågen. Will visste direkt att det var ett bra skott. Han hade redan dragit en ny pil och lagt den på strängen. Nu spände han bågen på nytt, siktade på Jory Ruhl och sköt.

Ruhl insåg att han gick före resten av de framryckande männen. Han stannade till och ropade åt Enrico att stanna. Precis då hördes ett väsande ljud följt av ett obehagligt smackande.

Enrico tjöt till av förvåning och smärta, slog ut med armarna och stapplade bakåt av kraften i pilen. Sedan ramlade han på rygg och stirrade upp mot himlen med döda ögon.

Ruhl insåg direkt att det bara fanns en sorts bågskytt som hade kunnat avlossa det skottet. Nu förstod han betydelsen av skyttens mantel med huva.

”En spejare!” ropade han. Och i samma stund visste han att han skulle bli nästa måltavla. Han kastade sig raklång på vägen ögonblicket innan en pil ven förbi ovanför och slog i vägen bakom honom.

Ruhl pressade sitt armborst mot kroppen och rullade av vägen, ned i diket och ut i det höga gräset.

Will såg Ruhl kasta sig till marken en bråkdels sekund innan pilen klöv luften där han nyss hade stått. Han svor irriterat. Ruhl hade rullat av vägen och försvunnit i det höga gräset. Will kunde inte se honom, men visste att pilen hade missat.

Han tittade åt höger. Männen längst ut hade börjat röra sig i en halvcirkel för att ta sig runt honom. De var så långt borta att det skulle vara svårt, men inte omöjligt, att träffa dem. Männen på vänster sida gjorde samma sak.

Will pressade ihop läpparna och funderade. Om han kunde sätta en pil i någon av dem skulle det försämra deras odds. Även om han missade skulle mannen saktas ned.

Han spände bågen, siktade och sköt. Pilen flög iväg i en båge. Några sekunder senare dråsade slavhandlaren ihop i det midjehöga gräset och försvann. Hade Will träffat honom? Förmodligen inte. Men nu skulle mannen i alla fall vara tvungen att krypa på alla fyra, och det höga gräset skulle göra det svårt för honom att se. Det skulle sinka honom.

Will svängde sig snabbt åt vänster samtidigt som han drog en pil och lade den på strängen.

Hans måltavla på den sidan hade börjat springa i förhoppning om att det skulle fördärva Wills sikte. Will krökte lite på läppen, spände bågen och sköt. Han gjorde det med en nästan nonchalant rörelse, som om han knappt behövde sikta. Men när pilen susade iväg visste han att den skulle träffa.

Han förlorade den med blicken, men hörde sedan ett kort utrop och såg slavhandlaren längst ut föra båda händerna till strupen och ramla.

”Två personer mindre”, sa han för sig själv. Sedan uppfattade han en rörelse till höger i ögonvrån. Slavhandlaren på den sidan hade rest sig och börjat springa. Men när Will hade lagt en ny pil på strängen hade han kastat sig i gräset på nytt och försvunnit utom synhåll.

Will rynkade pannan. Det höga gräset gjorde det svårt att sikta. Om de hade varit på jämn mark och slavhandlaren tagit skydd bakom en stock eller ett stenblock kunde han ha försökt skjuta högt upp i luften i hopp om att pilen skulle dyka rakt ned på målet. Men havet av högt gräs gjorde det mycket svårt att bedöma avstånd, och han skulle aldrig se den exakta platsen där pilen slog ned.

Ett sjätte sinne varnade honom för fara och han snodde runt mot mitten av ledet, där tre män nu hade börjat springa.

Han sköt iväg en ny pil, men missade eftersom mannen han hade siktat på tog ett oväntat steg åt sidan. Han skickade iväg en till nästan direkt. Den här gången tjöt mannen till och vacklade bakåt när den kraftiga pilen träffade honom. Ögonblicket efter reste han sig och fortsatte. Pilen hade skadat honom, men uppenbarligen inte dödat honom.

Han hade inte tid att försöka igen. Mannen till höger hade redan börjat springa och hade passerat Wills position. Will tvekade och kastade en blick åt vänster. Där hade en ny person tagit sin stupade kamrats plats. Även han sprang, men nu kastade han sig ned i det höga gräset och försvann utom synhåll.

”Dags att byta position”, muttrade Will. Han blickade norrut. Maddie och barnen höll på att försvinna på horisonten i fjärran. De var redan flera kilometer bort, vilket gav honom själv viss rörelsefrihet.

Han vände sig om och sprang så fort han kunde längs vägen. Efter hundrafemtio meter stannade han för att göra samma sak han nyss hade gjort. Han hade en obehaglig känsla av att han skulle förlora det här spelet, men planerade att fortsätta så länge han kunde. Om han gjorde Ruhl tillräckligt irriterad kanske slavhandlaren skulle avbryta sina försök att tillfångata barnen. Hans hämndlystnad skulle förhoppningsvis underlätta deras flykt.

Will stannade och vände sig mot fienden. Han avlossade tre pilar. En åt vänster, en åt höger och en snett framåt.

De två första gjorde inte mycket mer än skrämde männen som försökte omringa honom. De kastade sig ned i gräset på nytt. Den tredje träffade Ruhls kumpan med mörk mantel rakt i halsen. Mannen stirrade med stora ögon på det fjäderprydda skaftet som stack ut under hans haka. Sedan kastade han en blick mot Ruhl, som hade hukat sig i det höga gräset, och försökte säga något.

Men det enda han fick fram var en rossling. Sedan gav benen vika under honom och han segnade ned. Will förstod att han var död.

Jag förbättrar mina odds, tänkte han. Tyvärr gick det inte tillräckligt fort.

Männen på båda sidor hade börjat springa, men de hade kastat sig ned i gräset igen innan han hann reagera. Männen i ledets mitt närmade sig långsammare och höll sig i skydd nära marken. Eftersom männen längst ut på sidorna hade rört sig förbi Wills position skulle situationen snart bli ohållbar. Han förde handen till pilarna i kogret och försökte bedöma hur många han hade kvar. Omkring ett dussin återstod.

Det var dags att skicka ut ett tätare pilregn på bekostnad av träffsäkerheten. Männen till vänster hade börjat springa igen, och Will sköt tre pilar mot dem i snabb följd. Sedan snodde han runt och skickade iväg tre till mot männen till höger. En av dem reste sig av en ren tillfällighet precis när den första pilen slog i marken bara några meter från honom. Han sjönk omedelbart ned i skydd igen och ropade ut en varning till sina följeslagare. Will blickade mot vänster igen. Den snabba skuren hade haft önskat resultat. Männen där borta hade blivit så nervösa att det var osannolikt att de förflyttade sig särskilt snart.

Will nickade belåtet. ”Då fortsätter vi”, muttrade han och började springa längs vägen igen.

Jory Ruhl blickade mot sin orörlige kumpan från det höga gräset bredvid vägen. De hade känt varandra i två år, och om Ruhl någonsin hade haft en vän så var det den här mannen. Ruhl stirrade på den grå pilen i mannens strupe och försökte räkna hur många av hans medhjälpare som spejaren hittills hade skjutit. Mannen hade avlossat sina pilar med förbluffande snabbhet. Förr eller senare måste hans pilar ta slut.

Ruhl höll sig dold i gräset, men ropade till männen runt omkring:

”Grip honom levande! Döda honom inte! Jag vill att vi tar den här mannen levande!”

Kapitel femtiotvå

Solen hade gått ned bakom horisonten i väst och det började skymma över landskapet.

Maddie traskade vidare och drev barnen framför sig. Hon hade för länge sedan gett upp alla försök att få dem att springa. Det gick inte. Hon skrattade bittert vid tanken. Hon klarade det ju inte själv.

Hon tittade upp och räknade barnen. Hon hade gripits av en fruktansvärd skräck för att någon av dem skulle sjunka ihop i det höga gräset bredvid vägen utan att hon märkte det. Lyckligtvis var alla fortfarande med. Hon tvekade lite. Hade hon räknat tio eller nio?

Hon förstod att hennes trötta hjärna lurade henne. Hon hade blivit för utmattad för att tänka klart. Och om hon var så utpumpad måste det vara ännu värre för barnen. Hon mindes vad Will hade sagt: Leta upp ett bra gömställe en bit från vägen när det skymmer.

Det är lättare sagt än gjort, tänkte hon. Var kunde de gömma sig i det här öppna landskapet? Hon vände sig om och spanade längs vägen bakom dem. Några förföljare syntes inte till. Och inte Will heller. Hon ville gråta när hon mindes hur hon hade lämnat honom för att möta Ruhl och hans mannar ensam.

”Jag borde ha stannat med dig”, sa hon lågt — fastän hon visste att Will aldrig hade tillåtit det. Hon föreställde sig hur slavhandlarna spred ut sig på en lång rad så att de kunde omringa Will. De skulle förmodligen vänta tills han hade förbrukat sina pilar och sedan rusa fram för att döda honom.

Hon undrade om det hela skulle sluta där. Den som hade satt käppar i hjulet för Jory Ruhl riskerade enligt barnens berättelser att drabbas av hans vrede. Och Will hade definitivt grusat hans planer.

Kanske skulle de tortera honom innan de dödade honom. Kanske höll de på med det just nu.

Hon blickade åt vänster och såg en rad med låga klippor hon hade lagt märke till första gången de färdats längs den här vägen. Hon stannade och försökte minnas. Det var någonting speciellt med de där klipporna, men vad? På något sätt hängde det ihop med Wills instruktioner. Det var något med att gömma sig. Hon insåg att hon stod och svajade av utmattning. Även barnen hade stannat. Några av dem sjönk ned till vägen och somnade ögonblickligen på den hårda jorden och gruset. Tug och Bumper stannade till och såg nyfiket på henne i väntan på nya instruktioner.

Klippor. Gömma sig i skymningen. Vad var det nu igen? Sedan mindes hon. Det hade funnits något som liknade grottöppningar i de där klipporna. Det fanns grottor och stenbumlingar där borta. Där kunde de gömma sig under natten, och Ruhl och hans mannar skulle inte ha en chans att se dem från vägen om de passerade.

Ny energi fyllde henne och hon klev fram mellan barnen och ruskade eller petade på alla som hade lagt sig ned.

”Upp och hoppa!” ropade hon. ”Vakna! Vi ska lämna vägen nu!” Julia var givetvis ett av barnen som hade kollapsat och somnat. Hon jämrade sig när Maddie tryckte bågens ena ände mot henne.

”Sluta! Det gör ont! Låt mig vara!”

”Det skulle göra ännu mer ont om jag använde en pil”, sa Maddie surt. ”Upp med dig!” Hon gav Julia en lätt spark på knäet — inte hård nog för att skada henne, men tillräckligt hård för att den skulle göra lite ont. Julia ylade i protest, men tog sig upp på fötter precis som de andra.

Maddie pekade mot klipporna i fjärran. ”Där borta finns det grottor. Vi kan sova i dem. Ni kan sova så länge ni vill när vi väl kommer dit. Det enda som behövs är en sista kraftansträngning. Kom nu!”

Hon gick av vägen och de andra följde efter henne. När hon kom att tänka på att Ruhls spårare kanske fortfarande var i livet stannade hon dem. Tio personer som gick på led skulle lämna så stora spår i gräset att de gick att följa även i mörker.

”Sprid ut er”, sa hon. ”Det är inte bra att alla går efter mig. Sprid ut er på sidorna i stället.”

De lydde utan ett ord. Löftet om att de snart skulle få vila gav dem kraften de behövde för den sista etappen. Snart kämpade de sig fram på nytt genom gräset mot klipporna. Då och då snubblade någon eller ramlade raklång, men alla lyckades på något sätt fortsätta.

Till sist kom de fram till de skyddande nedfallna stenblocken vid klippornas fot. Maddie hade valt ut en öppning i klippväggen — ett stort hål som såg ut att leda till en rymlig grotta. Dessvärre visade det sig bara vara en två meter djup nisch i berget. För ett ögonblick var hon nära paniken. Tänk om alla grottöppningar var likadana? Hon provade med en annan och blev lika besviken. Grottan var knappt fyra meter djup och mycket smal. Det fanns absolut inte plats där inne för tio barn, två hästar och en utmattad spejarlärling.

Hon inspekterade ytterligare tre grottor — med samma resultat. Märkligt nog var det ett av de mindre hålen som till sist visade sig vara rätt val. Det var inte mycket mer än en smal, drygt två meter hög skåra i klippväggen. Den ledde dock till ett rymligt utrymme med högt i tak. Golvet täcktes av mjuk sand och det fanns plats för dem alla. Bumper och Tug hade svårt att pressa sig igenom ingången, men klarade det. Maddie såg sig belåtet omkring. Det fanns till och med en möjlighet att förföljarna, om de kom hit, skulle strunta i den obetydliga sprickan efter att ha tittat i de större öppningarna.

”Jag beklagar att vi inte har någon mat”, sa hon. Sedan insåg hon att hon pratade med sig själv. Hennes följeslagare var inte det minsta intresserade av mat. Alla hade hittat platser i sanden och låg redan och sov djupt.

”Jag förmodar att jag borde göra ett vaktschema”, mumlade hon. Hon visste förstås att det inte fanns någon mer än hon själv som kunde hålla vakt. Bumper frustade åt henne.

Sov. Vi varnar dig om någon kommer.

”Jag antar det”, sa hon. Sedan tog hon av sig manteln och rullade ihop den till en kudde. Hon lade sig ned i sanden och drog en djup suck. Hon hade somnat innan hon ens suckat färdigt.

Pilarna var slut.

Männen som hade omringat Will rörde sig allt närmare. De hade märkt att han inte längre sköt och förstod att han hade förbrukat sin ammunition. Det gjorde dem djärvare och djärvare.

Han skakade uppgivet på huvudet. Han hade spelat det här spelet så länge han hade kunnat för att ge Maddie och barnen en chans att fly. Nu var det snart över, och det skulle sluta precis som han hade vetat att det skulle sluta. Han hade hållit motståndarna på avstånd så länge han hade kunnat och skjutit så fort han fått chansen. Nu kom de åtta männen långsamt närmare. Två av dem hade skadats av pilar men var fortfarande i stridbart skick. Det enda han själv hade kvar var den långa kniven och kastkniven.

Han förde bågen genom läderöglan på kängan, böjde sig framåt och använde hela kroppen för att lossa strängen. Han hade tillverkat bågen själv och det var en av de bästa han någonsin hade gjort. Han ville inte att ett så fint vapen hamnade i slavhandlarnas händer. Han kastade iväg bågen ut i det höga gräset.

Ruhl var ungefär femton meter bort nu. Will kunde urskilja mannens ansikte i den tilltagande skymningen. Det kokade av vrede och avsky.

Kom lite närmare, Jory, tänkte han. Han höll handen nära kastkniven i skidan. Männen runt honom bar spjut och en av dem gick och siktade med ett armborst. Jory Ruhl, som visste om att han själv inte var någon vidare skytt, hade överlämnat vapnet till honom. Det avståndsvapen som Ruhl själv föredrog var kastspjutet, och han hade tre lätta spjut i ett läderfodral på ryggen. När han närmade sig drog han sitt svärd.

Bara ett steg till, tänkte Will. Hans muskler spändes en aning när han förberedde sig på att slita upp kastkniven och skicka den rakt i hjärtat på Ruhl.

Han hörde ett svagt ljud bakom sig. Något fladdrade förbi hans ögon, och plötsligt drogs ett rep åt runt hans armar och höll fast dem vid armbågarna. Will vände sig om, ursinnig över att han hade väntat för länge och missat chansen att döda Ruhl.

Rövaren i mörkret skrattade när han insåg vad Will tänkte.

”Bra jobbat, Anselmo”, sa han.

Iberiern lindade repet runt Wills armar och drog åt. ”Du dödade min vän”, morrade han. Han gick runt Will och stack fram sitt skäggiga ansikte så att det bara var några centimeter från spejarens.

Will höjde ett ögonbryn. ”Skönt att höra”, sa han. ”Trist att jag missade dig, bara.”

Anselmo snärtade till med huvudet och skallade Will rakt i ansiktet. Will stapplade bakåt och lyckades inte hålla balansen eftersom hans armar var bundna. Han föll klumpigt till marken. Ruhl klev fram med raska steg och gav honom en spark. Sedan böjde han sig ned, grep tag i Wills tunika och drog honom bryskt på fötter. De såg på varandra i några sekunder.

”Och det är ännu tråkigare att jag missade dig”, sa Will.

Ruhls ansikte förvreds av ilska och han drog bak näven för att slå till Will. Spejaren såg lugnt på honom och väntade på slaget. Men Ruhl tvekade och rynkade pannan när han studerade det skäggiga ansiktet framför sig.

”Jag känner igen dig”, sa han. Han sökte i minnet och försökte komma ihåg var han hade sett ansiktet förut. Sedan mindes han. Han hade varit på en båt — en färja — på väg från en flodbank. Den här mannen hade stått vänd mot honom ungefär fem meter bort.

”Du är Treaty”, sa han lågt. Sedan fortsatte han med växande vrede: ”Det var du som dräpte och tillfångatog mina mannar. Det var du som jagade oss genom hela riket och fördärvade min verksamhet. Nu försöker du göra samma sak igen! Vad i hela fridens namn har jag gjort dig?”

”Du har mördat min hustru”, sa Will. Hans röst var uttryckslös, men ögonen var hårda som sten.

Ruhl nickade långsamt. Han mindes.

”Ja. Kuriren, eller hur? Som jag minns det var det hennes eget fel. Den dumma kvinnan valde själv att rusa tillbaka in i det brinnande värdshuset. Det var inte jag som dödade henne.”

”Du bär ansvaret”, sa Will.

Ruhl lade huvudet på sned och funderade. ”Vissa kanske ser det så. Tyvärr går det inte att ändra på. Hon är ett minne blott. Som rök i vinden.”

Han skrattade och studerade Wills ansikte efter tecken på ett förestående vredesutbrott. Men det enda han såg i spejarens bruna ögon var ett iskallt hat.

”Jag kommer att döda dig, Ruhl. Jag vill att du vet det.”

Ruhl log och skakade på huvudet. ”Det är snällt av dig att varna mig, men jag tror inte det.” Han pekade på repet runt Wills armar och överkropp. ”Du är trots allt lite hjälplös just nu.”

”Jag kommer att klara mig”, sa Will. ”Tro mig.” Men Rövaren skakade återigen hånfullt på huvudet.

”Jag tror att du gärna vill klara dig”, sa han. ”Och att du skulle klara dig om du fick chansen. Men det kommer du inte att få. Jag har nämligen helt andra planer.”

Han tecknade mot iberiern som hade tillfångatagit Will. ”Bind honom ordentligt, Anselmo. Så att han inte kan komma undan. För honom sedan till lägret.”

Sjömannen surrade fast Will med stor vana. Han band armarna och handlederna och knöt dessutom repet runt spejarens fotleder så att han bara kunde stappla fram med mycket små, klumpiga steg. Will kände på knutarna med armarna och benen, men repet var nytt och den iberiske sjömannen visste vad han gjorde. Will hade inte en chans att komma loss.

Ruhl tittade på med ett belåtet leende. Till sist gick han fram till Will igen.

”Vill du veta vad jag tänker göra med dig?” frågade han.

Will ryckte på axlarna. ”Helst inte.”

”Jag ska tala om det för dig ändå. För att hedra minnet av din kära hustru har jag bestämt mig för att bränna ihjäl dig.”

Kapitel femtiotre

Maddie väcktes av att Bumper gav ifrån sig ett dovt, mullrande läte.

Hon hade sovit i två timmar — en djup, tillfredsställande sömn — och kände sig utvilad. Men det varnande lätet från Bumper skar rakt genom drömmens väggar och fick henne att vakna med ett ryck.

Bumper och Tug stod vända mot den smala grottöppningen. De hade spetsat öronen, och Bumpers skuldror vibrerade lätt. Det var ett varningstecken. Hästarna hade märkt något.

Hon reste sig upp, klappade djuren och viskade lugnande till dem. Sedan smög hon fram till öppningen och kikade försiktigt runt kanten. Hon kunde varken se eller höra någon. Hon gled försiktigt ut och började närma sig en stor stenbumling. Hon sjönk ned bakom den och spanade mot landskapet runtomkring.

Nu kunde hon se två män på vägen. De hade passerat punkten där hon och barnen hade lämnat landsvägen och det verkade inte som om de hade upptäckt några spår. Hon tackade tyst sig själv för att hon fått idén att låta barnen sprida ut sig. Om de hade rört sig i en samlad klunga skulle det inte ha krävts någon större skicklighet för att hitta spåren genom gräset.

Det kunde inte råda någon tvekan om vilka männen var. Maddie kände sig illa till mods. Om de hade kommit ända hit så måste de ha gripit Will. Han skulle aldrig frivilligt släppa förbi dem. Förmodligen låg han död någonstans längs vägen. Hon fick tårar i ögonen, men strök argt bort dem. Hon ville veta vad som hade hänt. Hon ville vara säker. Om Will var död skulle hon hämnas på Ruhl och hans gäng — och hon skulle börja med de två männen på vägen.

De hade stannat och stod nu och tvekade. De blickade norrut längs vägen och såg inga spår av de förrymda barnen. Maddie kunde höra det svaga ljudet av deras röster i fjärran. Männen såg sig omkring över landskapet och hon tvingade sig själv att hålla sig stilla. Minsta rörelse kunde avslöja hennes position. Nu var hon bara ännu en mörk hög bland stenbumlingarna.

Männen höjde rösterna, som om de började gräla. Hon kunde fortfarande inte uppfatta vad de sa, men deras tonläge talade sitt tydliga språk. En av männen fortsatte att peka norrut. Han ansåg uppenbarligen att de borde fortsätta. Den andre höll upp händerna i en irriterad gest och började gå tillbaka åt söder.

Hans kumpan ropade argt efter honom. Sedan ryckte han uppgivet på axlarna och följde efter. De grälade högljutt medan de vände tillbaka mot Hökviken.

Maddie väntade tills de hade försvunnit utom synhåll och skyndade sig sedan tillbaka in i grottan. Hon tvekade lite och funderade kort på sina alternativ. Hennes instinkt sa henne att hon måste leta efter Will för att se om han var vid liv och behövde hjälp. Men i så fall skulle hon bli tvungen att överge barnen.

Hon hade svårt att bestämma sig och vankade av och an på grottans sandgolv i flera minuter. Hon visste att Will tyckte att det var hennes ansvar att ta hand om barnen. Men hon kunde inte hålla med. Det här handlade om Will, hennes gudfar och mentor. Hon tänkte på alla timmar de hade tillbringat tillsammans i skogarna runt Redmont och alla timmar Will hade ägnat åt lugn, tålmodig undervisning. Hon mindes hans tysta uppskattning när hon lyckades med uppgifterna han gett henne. Och hon visste att hon inte kunde överge honom. Även om han var död ville hon veta vad som hade hänt — och om hon lämnade honom nu kanske hon aldrig skulle få reda på det.

När hon hade fattat sitt beslut såg hon sig om efter Tim Stoker. Han låg och sov djupt vid grottans ena vägg. Hon gick fram till honom, sjönk ned på ett knä och ruskade försiktigt hans axlar. Pojken slog upp ögonen och såg sig yrvaket omkring.

”Det är ingen fara”, sa hon. ”Det är bara jag. Maddie.”

Paniken försvann och pojken gnuggade sig sömnigt i ögonen.

”Hur länge har jag sovit?” frågade han.

Maddie ryckte på axlarna. Hon visste inte riktigt.

”Det är fortfarande natt”, sa hon. ”Jag vill att du tar befälet här. Jag måste gå tillbaka och leta efter Will.”

”Vad har hänt med honom?” frågade han. Det märktes på hur han spände kroppen och höjde rösten lite att han var orolig.

Hon skakade på huvudet. ”Jag vet inte. Rövaren kan ha tagit honom.” Hon sa inte Rövaren kan ha dödat honom. Hon var rädd att det på något sätt skulle bli verklighet om hon sa det.

Tim såg sig omkring på de sovande barnen. Det var mörkt och stilla i grottan och allt som hördes var enstaka ljud när något av barnen rörde sig i sömnen.

”Ska jag väcka dem?” frågade han, men Maddie skakade återigen på huvudet.

”Låt dem sova. Du kan också sova vidare. Ni är i säkerhet här. Jag kommer tillbaka hit i morgon när jag har hittat Will.”

Han nickade osäkert. Han kände sig säker och skyddad när Maddie var med, men utan henne skulle han känna sig sårbar och utsatt.

Hon klappade honom lugnande på axeln. ”Slappna av. Det kommer att gå bra.”

”Jag hoppas att du har rätt”, mumlade han. Det hördes på hans röst att han inte riktigt trodde det.

Hon tog på sig manteln och kontrollerade sina vapen innan hon ledde båda hästarna ut genom den smala springan. Hon väntade med att sadla dem. Det var lättare för dem att komma ut genom öppningen utan sadel. När de väl hade kommit ut sadlade hon båda djuren.

Hon knöt Tugs tyglar runt halsen på honom så att han inte skulle snava över dem och svingade sig sedan upp i sadeln på Bumper.

”Följ efter oss, Tug”, beordrade hon. Den lilla grå hästen slängde lite med manen. Hon nuddade lätt vid Bumpers sidor med hälarna och började rida i kort galopp mot landsvägen genom den öppna terrängen. När hon kom upp på den blickade hon söderut. Hon kunde inte se de två männen, men hade ingen lust att plötsligt hinna ifatt dem, så hon saktade ned farten och lät Bumper följa männens spår i långsammare tempo.

När de hade varit på väg i tjugo minuter såg hon hur något reflekterades i månskenet och glimmade till i det höga gräset bredvid vägen. Hon satt av och gick för att se efter vad det var. Det var Wills båge. Om inte månskenet hade träffat det vaxade träet skulle hon aldrig ha lagt märke till den. Hon kände sig nedslagen. Ruhl och hans mannar hade uppenbarligen drabbat samman med honom här. Förmodligen hade han gjort slut på sina pilar och slängt bågen åt sidan så att rövarna inte skulle få tag på den. Hon tog upp vapnet och drog sorgset fingrarna utmed det jämna, fina träet. Hon såg sig omkring och kände en gnutta hopp igen när hon inte kunde se något lik.

Kanske hade de tillfångatagit honom. I så fall var det möjligt att han fortfarande levde.

Hon rusade tillbaka till hästarna och stack ned Wills båge i fodralet bakom Tugs sadel innan hon satt upp på Bumper igen. Hon tog ned sin egen båge och försäkrade sig om att fliken i manteln för pilarna var öppen. Nu skulle det inte längre spela någon roll om hon hann ifatt de två kidnapparna. Hon hoppades faktiskt att hon skulle det.

Hon manade Bumper framåt och han började omedelbart röra sig i full galopp. De nästan flög fram längs vägen och hästens hovar tycktes knappt röra vid den hårt packade jorden. Tug sprang några meter bakom dem och lite till höger. Han tyngdes inte ned av någon ryttare och kunde enkelt hålla samma tempo.

Månen sken över landskapet och fick vägen att likna en blek remsa genom gräset. De två små hästarna rusade vidare i perfekt harmoni så att de lät som en häst snarare än två.

Efter fem minuter kom hon upp på ett krön och fick syn på de två slavhandlarna längre bort.

Kullen hade dämpat ljudet av trummande hovar, men nu vände sig de båda männen om i panik. De var två hundra meter bort och hon ökade farten, lade ned tyglarna på Bumpers nacke och fortsatte att styra med knäna samtidigt som hon sträckte sig efter en pil.

Mannen till höger hade ett armborst som han höjde. Hon lät honom sikta i några sekunder innan hon fick Bumper att ta ett steg åt vänster och sedan höger igen.

Förflyttningen hade önskat resultat. Mannen fick bråttom, överkompenserade och tryckte in avtryckaren för fort. Hon hörde skäktan fara förbi som en arg geting till vänster. Sedan reste hon sig upp i stigbyglarna och spände bågen. Hon nuddade Bumper lätt med höger knä och kände hur han rörde sig lite åt höger, precis som han hade tränats till. På så sätt fick hon möjlighet att skjuta rakt fram.

När hon var åttio meter från männen släppte hon pilen. Hon hade inväntat ett ögonblick när ingen av hästens fyra hovar vidrörde marken. Bågsträngen sjöng och hon såg pilen susa iväg. Armborstskytten höll på att ladda om sitt vapen när pilen träffade honom. Han tappade sitt vapen och tog några stapplande steg innan han föll till marken.

Hans kamrat såg skräckslaget på honom. Sedan började han springa mot Maddie, och hon kunde se hur han sträckte sig efter sitt kastspjut.

Hon lade lugnt en ny pil på strängen och sköt. Hennes båge var lättare än Wills och pilarna träffade inte alls med samma våldsamma kraft. Men mannen tappade spjutet, stannade till och stirrade chockat på pilen som hade träffat honom i sidan. Han tog sig för skadan och sjönk ned på knä. Han snyftade av smärta när Maddie virvlade förbi honom i full galopp och lämnade kvar honom i ett moln av damm.

Hon höll inte in hästen förrän hon var tre hundra meter från Hökvikens klippor. Då saktade hon in farten och lämnade försiktigt vägen så att ljudet av hovarna dämpades av det tjocka gräset. När hon var ungefär hundra meter från kanten svingade hon sig ned från sadeln medan Bumper fortfarande rörde sig. Hon gjorde tecken åt de två hästarna att stå stilla och sprang sedan hukad till klippkanten. När bara några meter återstod sjönk hon ned på alla fyra och kröp den sista biten. Hon var djupt oroad över vad hon skulle få se.

Kapitel femtiofyra

Will var bunden vid en tjock påle som hade tryckts djupt ned i den grova sandstranden.

Det var en av pålarna som hade burit upp kökstältets tak, men Ruhl hade gett order om att hans mannar skulle ta upp den och sätta den i sanden en bit bakom tälten. Wills händer hade bundits hårt bakom pålen och fötterna knutits ihop nere vid fotlederna. Till sist hade han fått ett tredje rep runt halsen som skulle hålla honom upprätt.

Slavhandlarna hade sedan lagt en stor rishög runt hans fötter. Den nådde honom till knäna. Träet var torrt som fnöske och Ruhl hade dränkt det i olja för att det skulle fatta eld och börja brinna häftigt så fort han tände på. Den kväljande oljelukten nådde Wills näsborrar och fick honom att vilja hosta. Han motstod frestelsen eftersom han inte hade någon lust att glädja Ruhl.

Vid det här laget hade han stått bunden vid pålen i flera timmar, och hans händer och fötter hade domnat. Will försökte gång på gång tvinga isär repen eller hitta någon svag punkt i själva knutarna. Men det var lönlöst. Han gjorde ett nytt försök, men kunde inte längre känna händerna. Om man inte lossade repen snart och han återfick blodcirkulationen i händer och fötter skulle han förlora både fingrar och tår, och kanske till och med hela händerna.

Men han hade förstås allvarligare saker att oroa sig för just nu än att förlora fingrarna.

Längre bort på stranden, ungefär tjugo meter från pålen, satt Ruhl och de som återstod av hans följeslagare vid lägerelden och skickade runt en flaska iberisk brandy. Nu tog Rövaren en stor klunk och ställde undan flaskan.

Han reste sig lite vingligt, böjde sig ned och tog upp ett brinnande vedträ från elden.

Ruhl banade sig sedan fram över stranden till pålen med den fastsurrade fången. Will kände en hård knut dras åt i magen. Det här skulle vara tredje gången Ruhl kom fram och låtsades tända bålet.

Vid de två tidigare tillfällena hade han retat Will genom att placera det brinnande träet bara några centimeter från rishögen och sedan plocka upp det i sista ögonblicket. Sedan hade han upprepat det hela, så Will kunde aldrig vara säker på när hans sista stund verkligen hade kommit.

Skulle Ruhl verkställa hotet den här gången?

Nu stod han framför sin fånge på ostadiga ben och med ansiktet rött av alkohol. Han lutade sig fram och kisade mot det skäggiga ansiktet i hopp om att se några spår av rädsla eller höra spejaren be om nåd.

”Vad säger du, Treaty, är det dags nu? Dags att träffa din vackra hustru igen? Vad tycker du?”

Han förde sitt brinnande vedträ farligt nära den oljedränkta rishögen. Will stirrade rakt fram och motstod den nästan överväldigande frestelsen att titta på lågorna som brann bara några centimeter från de staplade trädgrenarna.

”Eller tänker du kanske tigga och be om att jag skonar dig, Treaty? I så fall kanske jag ger dig en mindre plågsam död. Då skulle jag kunna tänka mig att ränna svärdet genom dig så att du slipper oroa dig för elden.”

Han höll sitt brinnande trä framför ansiktet på spejaren. Will kände hur hettan stack i ögonen och visste att hans skägg och ögonbryn sveddes en aning.

”Har du ingenting alls att säga? Om någon minut kommer du att föra ett jäkla liv. När jag tappar den här facklan i elden… hoppsan!”

Han låtsades tappa vedträet, men fångade det klumpigt igen i sista sekunden, precis innan det landade i riset. Will greps av en fruktansvärd skräck, men visade det inte.

”Det var nära ögat, Treaty”, frustade Ruhl. Han spärrade upp ögonen och höll återigen facklan i närheten av träet samtidigt som han nynnade en hånfull liten melodi.

”Kom igen, Jory. Sluta retas! Döda honom så att det blir gjort.”

En av slavhandlarna vid elden hade vänt sig om för att betrakta Ruhls föreställning. Han hade sett sin ledare plåga spejaren två gånger innan, men den skäggige mannen hade inte visat några tecken på att han var rädd. Slavhandlaren hade mot sin vilja fått stor respekt för spejaren — samtidigt som hans aktning för Ruhl hade minskat. Jory njöt alldeles för mycket av det här. Att döda en fiende var en sak, men att håna honom på det här viset — att retas och låtsas tända bålet bara för att dra undan lågan i sista ögonblicket — tydde på en ondska som till och med den mest förhärdade brottsling kunde ha svårt att stå ut med.

Ruhl vände sig ursinnigt mot sin kumpan.

”Du bestämmer inte vad jag får och inte får göra, Anders!” röt han. Hans tonfall steg till en nästan hysterisk nivå. Han gick ilsket tillbaka över stranden mot lägerelden och kastade vedträet åt sidan. Ruhl promenerade raka vägen fram till mannen som hade ropat och började vråla en lång rad glåpord och svordomar. Will drog en lättnadens suck och sjönk ihop lite i de hårda repen som höll fast honom.

”Det är min fånge!” gormade Ruhl. ”Och jag vill höra honom be om nåd! Jag vill att han ber mig visa barmhärtighet! Och du — du ska bara hålla käften! Annars gör jag samma sak med dig! Fattar du?”

Mannen makade sig bakåt. Han var i underläge eftersom han satt ned medan Ruhl stod upp. Och han visste att Ruhl mycket väl skulle kunna verkställa sitt hot. Men mannen hade arbetat för Rövaren i flera månader och förstod att det kunde vara livsfarligt att visa tecken på svaghet. Ruhl utnyttjade varje svaghet han hittade. Dessutom tvivlade mannen på att hans kamrater skulle stödja Ruhl i det här.

”Knappast, Jory”, sa han bara. ”Men jag tycker att du ska döda honom nu så att du får det här överstökat.”

”Jag dödar honom när jag vill”, sa Ruhl med överdrivet lugn. ”Inte när någon värdelös småtjuv som du säger åt mig att göra det. Är det uppfattat?”

Anders nickade. Han hade trotsat Rövaren tillräckligt. ”Som du vill, Jory”, muttrade han. Ruhl sträckte sig förbi honom efter flaskan och satte sig tungt ned med ryggen vänd mot fången på pålen. Han såg inte lättnaden som fyllde Will när han förstod att han vunnit ytterligare en liten stund.

Och han märkte inte heller att en av de oformliga stenbumlingarna på stranden bakom Will hade flyttat sig flera meter närmare spejaren medan Ruhl skällt ut sin medhjälpare.

Maddie kände hjärtat bulta hårt mot revbenen. Hon hörde ljudet och förundrades över att männen på stranden inte märkte något.

Efter att ha överblickat lägret hade hon tyst smugit nedför klipporna till stranden nära grottan. Därefter hade hon tyst och försiktigt börjat röra sig mellan de stora stenblocken. Varje gång hon nådde fram till ett av dem tog hon skydd. Det var tur att stranden täcktes av de stora stenbumlingarna och att Ruhl hade placerat pålen med Will långt upp på stranden snarare än närmare vattnet och lägerelden. Där borta fanns det inte lika många gömställen. Maddie hade tittat på medan Rövaren retat Will och förstått att mannen var fullständigt galen — och livsfarlig.

Förr eller senare skulle han sätta eld på vedhögen runt Wills knän. Hon anade att det skulle bli förr snarare än senare. Nästa gång han gick fram till Will skulle han förmodligen sluta med hotelserna. Hon visste att Will aldrig skulle ge sig och be om nåd. Och hon kände på sig att Ruhl också hade förstått det nu. Nästa gång Rövaren lämnade lägerelden skulle Will dö. Hon kurade ihop sig på stranden bara några meter från Will och såg ut som en oformlig massa under sin mantel. Nu lyfte hon försiktigt på ett hörn av huvan. Gänget — det som återstod av det — hade samlats runt elden och satt och drack igen. De stirrade in i lågorna, vilket hon visste skulle förstöra deras mörkerseende. Insikten gjorde henne lite djärvare och hon smög vidare några centimeter i taget för att inte föra oväsen tills hon befann sig alldeles bakom Will. Hon hukade sig ned bakom rishögen, drog sin långa kniv och skar raskt igenom repen runt hans ben.

Hon kände hur han spände sig när repet föll bort. Hon reste sig långsamt, men höll sig dold bakom honom.

”Det är jag”, viskade hon. ”Maddie. Vänta lite så ska jag befria dig.”

Will grymtade lågt, men försökte undertrycka ljudet. Hans armar och ben hade varit hårt bundna i flera timmar. Det var smärtsamt när blodet strömmade tillbaka till hans domnade fötter och ben. Sedan skar Maddies långa kniv igenom repen runt hans händer och hals.

Även händerna och underarmarna smärtade när blodet återvände. Han sjönk bakåt mot pålen, stönade till och kämpade för att hålla balansen. Den här gången hörde männen vid elden honom. En av dem reste sig.

”Vad var det där?”

Han såg hur Will tog ett stapplande steg från pålen och sedan förtvivlat slog armarna runt den för att inte dråsa ihop.

”Det är spejaren! Han har tagit sig loss!”

Total kalabalik utbröt när männen sträckte sig efter sina vapen och skyndade upp på fötter. Maddie släppte den långa kniven, lossade slungan från bältet och lade ett skott i skålen.

Ruhls mannar var förblindade efter att ha stirrat in i de klara lågorna, och ingen av dem lade märke till den mörka silhuetten bakom Will. Men när Maddie tog ett steg åt sidan med slungan pendlande bakom sig fick de syn på henne. De tvekade.

”Vem är det?”

”Jag ser någon borta hos spejaren!”

Den ende som reagerade omedelbart var Ruhl. Han pekade på de två skepnaderna vid pålen.

”På dem! Döda dem!”

Men han hade knappt yppat orden förrän Maddies första slungskott slog in i en av hans underhuggare.

När hon studerat stranden ovanifrån hade hon lagt märke till att två av männen hade rustningar av härdat läder, och hon betvivlade att hennes båge skulle ha kraft nog att skjuta igenom dem. Därför hade hon lämnat bågen och kogret bakom sig när hon påbörjat den svåra klättringen ned till stranden. Hon hade gissat att det skulle vara bättre att använda slungan, och det verkade nu som om hon hade fattat ett klokt beslut.

Blykulan slog in i mannens rustning med kolossal hastighet alldeles nedanför hjärtat. Den gjorde en stor grop i lädret. Den trängde inte igenom rustningen, men det spelade ingen roll — kraften i skottet gick rakt in i slavhandlarens kropp. Två revben krossades och han fick omedelbart ett enormt blåmärke. Hjärtat hoppade över några slag innan det kom igång igen. Mannen gav ifrån sig ett skrik och föll till marken med uppdragna knän. Smärtan skar som knivar i bröstet på honom och han kippade efter andan.

Slavhandlaren bredvid honom kastade en förfärad blick på sin kamrat och träffades sedan i höger axel av Maddies nästa skott. Projektilen krossade benen där och fick mannen att ragla flera steg bakåt innan han sjönk ned på knä, vek sig dubbel och föll på sidan med ett lågt stön.

De tre andra kidnapparna såg chockat på medan kamraterna slogs ned som av en osynlig kraft i mörkret. De utväxlade några blickar och släppte sedan sina vapen och sprang.

Maddie lät dem springa och såg sig omkring efter Jory Ruhl. Hon hade skjutit mot de andra först eftersom de var beväpnade, och än så länge hade Ruhl inte gjort något annat än rutit ut order. Nu såg hon honom. Han böjde sig ned för att ta upp något nära elden. När han sträckte på sig såg hon att det var ett kastspjut. Men hans blick var inte riktad mot henne — den var riktad mot Will, som stod hopsjunken vid pålen och inte kunde röra sig på grund av smärtan i hans armar och ben.

Ruhl höjde armen och började rusa framåt. Maddie tog ett språng till Wills sida och knuffade honom ur vapnets bana så att han föll emot rishögen med ett förvånat rop. Maddie sträckte handen till påsen med ammunition. Hon hade övat så mycket att rörelsen var helt automatisk. Hon skulle just lägga skottet i slungskålen när hon kände en kraftig stöt i höften på höger sida — en stöt som fick henne att stappla flera steg bakåt och följdes av en brännande smärta i låret.

När hon tittade ned såg hon Ruhls korta kastspjut sticka ut ur låret alldeles nedanför höften. Hon stirrade klentroget på det.

”Han träffade mig”, sa hon chockat. Hon hade aldrig trott att det skulle hända. Men det hade det.

Den hemska, hullingförsedda spjutspetsen satt djupt i låret på henne och hon kände snart hur benet inte längre orkade bära henne och gav vika. Blodet rann utmed hennes ben och hon sjönk till marken. En ny våg av smärta översköljde henne när spjutskaftet skrapade mot sanden. Hon bet ihop och kämpade emot illamåendet. Smärtan fick tårarna att strömma från ögonen, och hon kände hur hon började förlora medvetandet. Hon kunde inte andas. Det var som om chocken i samband med skadan hade förlamat lungorna.

Hon började förlora synförmågan. Till sist kändes det som om hon betraktade allt genom en lång, smal tunnel som på alla håll omgavs av mörker. Ruhl böjde sig ned och tog upp ett nytt brinnande vedträ. Sedan började han gå över stranden mot Will. Maddie försökte ropa till sin läromästare, men fick inte fram ett ljud. Hon försökte förtvivlat sträcka sig efter honom, trots att han var flera meter bort och utom räckhåll.

Sedan blev hela världen först röd och sedan svart.

Och sedan fanns ingenting längre.

Kapitel femtiofem

Will låg utsträckt mot rishögen. Han försökte resa sig, men grenarna rasade bara under hans händer.

Han kunde se Ruhl närma sig. Det brinnande vedträet i hans ansikte lyste upp honom med ett djävulskt sken och Will såg att hans ansikte var förvridet av lika delar hat och hämndlystnad. Snart skulle han kasta den flammande träbiten mot pålen, och då skulle lågorna slå upp på alla håll runt Will.

Han förbannade den våldsamma, förlamande krampen i armarna och benen. Han kunde inte röra sig. Han gjorde ett nytt försök att resa sig, men misslyckades igen. I stället började han krypa till kanten av rishögen. Han klöste med höger hand i sanden och fick tag på ett bekant föremål.

Det var skaftet på Maddies långa kniv, som låg i sanden där hon hade tappat den några minuter innan. Han fattade klumpigt tag i kniven så att han höll i bladet. Ruhl var bara några meter bort nu. Lågorna slickade argt runt hans trästycke, redo att sätta eld på Will.

Will grimaserade av smärtan och kastade kniven.

När den flög från hans hand visste han att det var det sämsta kastet han någonsin hade gjort. Hans stela muskler fick honom att göra en klumpig rörelse som helt saknade hans vanliga precision. Kniven träffade Ruhl — han var så nära att det var omöjligt att missa — men med handtaget först. Han fick det i pannan alldeles ovanför höger öga.

Det gjorde ont, men var långt ifrån dödligt. Den tunga mässingsknappen skar honom lite i ögonbrynet så att det sipprade ned blod i ögat. Ruhl ryckte till och trampade på en trädgren som hade rullat ned från högen runt pålen.

Det var en ojämn, knotig gren som var böjd ungefär på mitten. När Ruhl trampade på den svängde den runt så att han snubblade bakåt. Han försökte återfå balansen genom att böja sig framåt.

Men blodet som hade droppat ned i hans öga distraherade honom, och han tappade fotfästet. Han ramlade rakt fram mot den oljedränkta veden runt pålen. De löst staplade grenarna brakade till under honom och i samma ögonblick insåg han att han fortfarande höll det brinnande vedträet i handen. Det var under honom.

En kort paus följde medan han kämpade för att få grepp bland de förrädiska grenarna. Sedan fattade alltihop eld med ett öronbedövande, explosionsartat muller.

Ruhl vrålade när lågorna slog upp runt honom och fick fäste i hans kläder och hår. Han kämpade för att resa sig igen, men ramlade bara djupare ned i högen. Han tjöt på nytt, och den heta luften och lågorna brände hans strupe och lungor så att det lät som ett omänskligt gurglande.

Will kände hettan från de hungriga lågorna på andra sidan elden. Han undvek instinktivt att begå samma misstag som Ruhl och försöka få grepp bland grenarna. I stället rullade han förtvivlat åt sidan, bort från lågorna. När han kände sanden under sig fortsatte han att rulla så att han kom längre och längre bort. Han hade bränt sig i ansiktet. Ögonbrynen var bortsvedda och han hade bränt både håret och skägget. Men nu var han i alla fall på säkert avstånd. Och känseln höll på att återvända till armarna och benen. Han släpade sig plågat ytterligare en liten bit från elden och såg förfärat på den svartnade silhuetten som vände sig och vred sig i lågorna. Han försökte stänga ute de hemska gurglingarna och stönen.

Till slut tystnade de.

Will satte sig upp och sträckte ut sina smärtande ben framför sig. Krampattackerna blev allt mindre plågsamma, men han kunde fortfarande bara röra sig med svårighet. Nu när han kunde tänka klart undrade han förvirrat vad som hade hänt med Maddie. Han mindes att hon hade knuffat honom åt sidan, bort från Ruhls kastspjut. Han hade inte sett vad som hänt med henne efter det. Det var märkligt att hon inte hade försökt hjälpa honom fly från elden. Han vred på huvudet och såg sig omkring efter henne.

”Maddie?” kraxade han. Sedan fick han syn på skepnaden som låg utsträckt på stranden bara några meter bort.

Han tvingade sig själv upp på fötter och kämpade emot krampen som plötsligt återvände och stack honom i musklerna när han rörde sig för hastigt. Han skyndade fram till henne. Ett högt, ordlöst vrål av smärta, vrede och sorg steg från honom och ekade mot klippväggen.

Han sjönk ned på knä och det var som om hans hjärta stannade när han fick syn på kastspjutet som stack ut ur hennes ben. Hennes kläder var mättade av blod och glittrade svart i månskenet. Ansiktet var likblekt och han förstod att hon hade förlorat mängder av blod. Det fanns en viktig artär i låret, men han ville minnas att den var på insidan. Och blodet sipprade snarare än sprutade som det brukade göra när en artär hade kapats. Han kröp fram på händer och ben och förde fingrarna till hennes strupe för att känna efter pulsen.

Hon hade ingen.

Han gav ifrån sig samma plågade vrål av sorg och smärta som innan.

Sedan darrade det till under hans fingrar. Hennes hjärta slog. Svagt. Men det slog. Maddie levde, och Will fylldes av lättnad.

Men sedan hoppade hans hjärta över ett slag. Hon levde — men hon var allvarligt skadad och hade tappat mycket blod. Hon förlorade fortfarande blod, och Will hade inte med sig någon läkarutrustning och hade inget sätt att stävja blodflödet. Han skulle vara tvungen att ta bort kastspjutet, men han visste att blodet skulle flöda ungefär dubbelt så snabbt när han hade tagit bort det.

Han kom att tänka på första hjälpen-lådan han hade i en sadelväska och blickade upp mot klipporna.

”Jag hoppas att du tog med dig hästarna, min vän”, sa han och visslade.

Tio sekunder gick och sedan hördes en frågande, orolig gnäggning. När han tittade upp kunde han se Bumper och Tug kika över kanten. Han hoppade upp på fötter och höll upp handen för att hindra dem från att komma närmare.

”Stanna”, beordrade han. Han visste att de aldrig skulle klara av att gå ned för den grova, steniga stigen. Han skulle bli tvungen att bära upp Maddie. Hans hjärna arbetade frenetiskt och en plan började ta form. Ruhl hade tagit Wills långa kniv och kastkniv, och Will mindes att han hade sett slavhandlaren slänga vapnen bredvid lägerelden. Han skulle behöva dem. Han vände sig om och grimaserade av smärta när han drabbades av ett nytt krampanfall. Varje gång han rörde sig oförsiktigt, råkade sträcka en muskel eller vände sig åt fel håll slog krampen till. Men attackerna blev allt mindre kraftiga ju mer han rörde sig och fick blodet att återvända till musklerna. Han linkade längs stranden till lägerelden och gjorde sitt bästa för att strunta i den hemska lukten av bränt kött som låg över elden runt pålen. Den brann mindre häftigt nu, och han kunde se den svartnade, oformliga skepnaden på högen av glödande kol. Han skakade på huvudet och vände sig om för att leta upp sina knivar. När han hade hittat dem tog han på sig bältet och knivslidan och haltade tillbaka mot Maddie med smärtsamma steg.

Han drog sin långa kniv och skar loss en meterlång remsa från hennes mantel. Den virade han flera varv runt hennes lår, ovanför och nedanför kastspjutet. Han drog åt så hårt han kunde och gjorde en knut för att stävja det stadiga blodflödet.

Han satt på huk och betraktade spjutets en och en halv meter långa skaft. Han skulle bli tvungen att ta bort det innan han förde henne härifrån. Men han ville egentligen inte dra ut det förrän han hade sin första hjälpen-låda till hands. Enda sättet skulle vara att bryta av spjutet, även om det förmodligen skulle göra otroligt ont för Maddie. Han tog några djupa andetag och fattade sedan tag i spjutskaftet med båda händerna. Han tryckte häftigt nedåt med vänsterhanden samtidigt som han höll skaftet så stadigt han kunde med sin högra hand.

Spjutet knäckte till och gick av. Maddie gav ifrån sig ett litet tjut och tystnade sedan. Han studerade hennes ansikte. Hon var blek som ett spöke, men det ryckte i ögonlocken. Hon var fortfarande vid liv.

Han ställde sig på ett knä och drog försiktigt upp henne till sittande läge. Sedan böjde han sig fram, tog tag i hennes bälte och lyfte henne över höger axel så att hennes huvud hängde ned på hans rygg. Han tog ett långt, djupt andetag för att förbereda sig och reste sig sedan. Han använde de kraftiga musklerna i låren och vaderna för att lyfta.

En skärande kramp grep honom omedelbart. Musklerna i låren knöt sig smärtsamt när de belastades. Will vrålade av smärta, och Maddie skrek till. Nu stod han upp och gungade lite ostadigt fram och tillbaka med Maddie över ena axeln. Efter ett ögonblick tog han ett steg mot klippornas fot för att se om smärtan skulle explodera i hans plågade muskler på nytt. Det gjorde den inte, så han fortsatte. Den här gången smärtade en muskel i låret till och han flämtade. Men han tvingade sig själv att ta ytterligare ett steg, och sedan ett till.

Det hjälpte att ge utlopp för smärtan, så han skrek och ropade medan han stapplade över stranden mot den ojämna stigen. Han snubblade, halkade och kanade, men lyckades på något sätt hålla sig på fötter.

Han gick förbi de två krökarna i sicksackvägen och visste att han aldrig skulle klara det här om han tittade upp och såg hur lång klättringen var. I stället höll han blicken riktad mot de förrädiska stenarna som han hela tiden riskerade att snubbla över. Han traskade på och ropade högt för att bli kvitt smärtan i benen. Ena foten framför den andra. Han kanade lite och återfick balansen. Sedan nästa fot. Ett steg till. Han halkade en liten bit. Fortsätt! Han började ropa det ordet i stället för att skrika av smärta. Nu hörde han Tug gnägga uppmuntrande, och det lät som om hästen var betydligt närmare än han hade vågat hoppas.

Till sist dök stigens slut upp i hans synfält. Han kunde se det höga gräset som växte utmed kanten och insåg att han hade klarat klättringen. Tug kom omedelbart fram och gnäggade mjukt. Will grep tag om sadeln för att stödja sig och styrde den lilla hästen till en plats där han kunde lägga ned Maddie. Han tog av henne manteln och rullade ihop den till en kudde som han placerade under hennes huvud. Sedan sprang han runt i området och samlade ihop torra grenar till en eld.

Han kunde röra sig mycket mer ledigt nu, men det fanns fortfarande en risk att han utlöste ett krampanfall med någon oförsiktig rörelse, och han kände sig öm i varenda muskel. Det var som om han hade fått fruktansvärda blåmärken. Han tog fram sin första hjälpen-låda och plockade ut ett långt bandage och en liten dosa med den speciella sårsalvan som alla spejare hade med sig. Sedan gjorde han i ordning en nål med silkestråd och lade den på en duk han hade brett ut. När han väl satte i gång skulle han vara tvungen att så snabbt som möjligt få ut spjutspetsen, smörja med den helande salvan och slutligen sy ihop såret. Efteråt skulle han linda bandaget några varv runt Maddies lår. Det måste sitta tillräckligt hårt för att stävja blodflödet men inte så hårt att blodcirkulationen till det skadade benet hämmades. Han hade precis själv fått nya insikter i hur illa det kunde gå om blodtillförseln ströps.

När han var redo började han arbeta snabbt och bestämt. Han skar bort de bloddränkta byxorna med sin långa kniv så att han kunde se den bara huden runt såret.

Hans kastkniv låg med udden på de glödande kolen vid elden. Helaren Malcolm hade många år tidigare lärt honom att hettan dödade de många små organismer som kunde tränga in i såret och göra det infekterat. Will väntade tills kniven glödde i rött innan han tog upp den och drog den lite genom luften så att den skulle svalna. Med vänster hand lossade han försiktigt det provisoriska bandaget runt Maddies lår. Blodet började återigen sippra fram. Han tog tag i det brutna spjutskaftet och ryckte varsamt i hopp om att spetsen skulle glida ut. Men hullingarna satt fast inuti såret och höll kvar den. Maddie rörde lite på sig och gnydde av smärta. Will bet ihop och förde in kastknivens spets i såret. Han höll bladet nära spjutspetsen och tryckte nedåt med kniven tills han kände hullingen. Sedan försökte han så försiktigt han kunde lösgöra den.

Spjutspetsen rörde sig flera centimeter. Maddie gav ifrån sig några plågade skrik. Will torkade svetten ur pannan med vänster hand och återgick till arbetet. Han använde knivbladet som sköld för hullingen så att den inte skulle fastna igen. Till sist började han långsamt få ut spjutspetsen ur såret, men det var oundvikligt att den tillfogade mer skada på vägen ut. När den slutligen var helt ute tilltog blodflödet. Will kastade spjutet åt sidan och torkade såret med en ren trasa. Han dränkte en bomullslapp med salva och baddade såret ordentligt så att den läkande blandningen spreds ut. Efteråt pressade han ihop sårets kanter och började sy med nålen och silkestråden. Maddie ryckte till och tjöt varje gång han stack nålen genom huden. Will skakade hjälplöst på huvudet.

”Förlåt, Maddie”, mumlade han. ”Förlåt. Det måste göras.”

När han hade sytt det sista stygnet lindade han bandaget han hade gjort i ordning runt benet. Blodet trängde fortfarande långsamt fram och färgade de första tyglagren röda och de senare rosa. Men flödet hade avtagit. Stygnen och bandaget stävjade det, och Will visste att den helande salvan i såret snart skulle ha effekt.

Bara Maddie nu överlevde chocken efter skadan och Wills åtgärder.

Hon andades knappt. Pulsen var svag som en liten fågels hjärtslag. Will stod på knä bredvid henne och höll hennes hand med sänkt huvud. Hästarna stod och tittade med stora ögon fyllda av medlidande. Tug kände på sig att Will var orolig. Bumper kunde känna Maddies smärta.

”Dö inte, Maddie”, sa Will. ”Dö inte. Snälla. Dö inte. Dö inte. Jag skulle inte klara att förlora dig också. Snälla, dö inte!”

Han upprepade maniskt orden om och om igen medan han vakade över den skadade flickan.

Hon räddade livet på mig, tänkte han. Hur skulle jag någonsin kunna se Horace och Evanlyn i ögonen igen om jag lät henne dö? Sedan fortsatte han att mumla.

”Dö inte, Maddie. Dö inte, Maddie. Snälla.”

Han visste att det inte fanns något mer han kunde göra för henne. Allt han kunde göra var att vänta och upprepa samma ord om och om igen. Han såg på hennes ansikte. Det var alldeles för blekt. Han var så utmattad att han för ett kort ögonblick tyckte att det var Alyss livlösa ansikte han såg. Sedan klarnade allt och han visste att det var Maddie och att hon var nära att dö. Hans hjärta kändes som en avgrund av sorg i bröstet. Maddie hade lindrat den fruktansvärda sorgen som hade gripit honom efter att han förlorat sitt livs kärlek, men nu var han på väg att förlora henne också.

”Dö inte, Maddie. Dö inte, Maddie. Snälla Maddie — dö inte!”

Han snubblade över orden tills allt blev en enda meningslös gröt. Maddie låg orörlig med kritvitt ansikte. Will hade sett många människor stupa på slagfält och han visste att det var så här döden brukade se ut.

En första antydan till gryning syntes på horisonten närmast havet i öst. Några fåglar började sjunga och flaxa genom de låga buskarna och höga gräset eller prassla i löven på jakt efter insekter. Det här var en helt vanlig dag, precis som gårdagen. Samtidigt skulle han aldrig glömma den. Han skulle minnas den här dagen som dagen då han förlorade Maddie.

”Jag är hungrig”, sa hon. ”Vad blir det till frukost?”

Han ryckte till och tittade på henne. Hon hade öppnat ögonen och log mot honom. Det var ett svagt leende, men ändå ett leende. Hans hjärta började slå våldsamt i bröstet — av hopp, lättnad och glädje.

”Vad… vad det blir till frukost?” sa han chockat. ”Efter allt vi har gått igenom så undrar du vad det blir till frukost…?”

Hon ryckte på axlarna och grimaserade när såret smärtade till.

”Vad kan jag säga? Jag är min fars dotter.”

Will brast i skratt. Vid något tillfälle övergick skrattet i gråt och snart satt han och snyftade obehärskat. Han skakade i hela kroppen och en flod av tårar strömmade utmed hans kinder. Han visste att det här var tårarna han aldrig hade kunnat fälla för Alyss. De här tårarna var för henne. Och för Maddie. Och honom själv.

Kanske mest av allt för honom själv.

Han satt böjd över Maddie med strömmande tårar medan solen började stiga bakom honom. Till sist tog hon lite generat hans hand och försökte trösta honom.

”Ta det lugnt, Will. Det är ingen fara. Det ordnar sig nu.”

Det var fullt dagsljus när Tim Stoker hittade dem. Han hade lämnat grottan och gett sig ut för att leta. Efter ett tag hade han hittat liken av de två männen Maddie hade hunnit ikapp under natten, och han hade tagit med sig spjutet den ene hade tappat. Han höll vapnet, som egentligen var alldeles för stort för honom, i händerna när han dök upp i Wills och Maddies läger.

”Will Treaty”, sa han. ”Hur är det fatt med spejare Maddie?” Han lät tveksam. Om hon mådde bra skulle nog inte den skäggige spejaren sitta lutad över henne och gråta.

Will tittade upp på hans bekymrade unga ansikte och log. Det var länge sedan han hade lett ett riktigt leende.

”Hon kommer att klara sig. Vem är du?”

”Jag heter Tim. Kan du föra oss hem nu?”

Epilog

Sex månader senare

Gilan vek ihop pergamentet och lade det i en lädermapp. Sedan tittade han upp och blickade ut över ansiktena i havet av grågröna mantlar framför honom. Alla verkade ivriga. Årstinget var nästan över och det skulle snart vara dags för middagen, berättelserna och sångerna som markerade slutet på mötet.

”Jaha, då var vi färdiga med årets kommenderingar och befordringar”, sa han och ett förväntansfullt sorl utbröt bland de församlade spejarna.

Han nickade mot det dukade långbordet under träden. ”En sak återstår dock innan vi sätter i gång med maten.”

Ett nytt ljud drog genom de samlade spejarna, men det lät inte lika förväntansfullt. Det var mer som om de ville säga ”Vad är det nu då?”

Gilan höll upp händerna och såg ursäktande ut.

”Det tar bara några minuter”, förklarade han. ”Sedan kan ni hugga in.”

Spejarna skrattade och ställde sig tillrätta igen. De visste att Gilan inte var den sortens talare som sa ”jag ska fatta mig kort” och sedan malde på i över en timme.

”Det hela hänger ihop med varför våra två hedersgäster är här i dag”, fortsatte han och nickade mot Cassandra och Horace, som satt framför sällskapet.

Det väckte spejarnas intresse. De hade undrat varför kronprinsessan och rikets försteriddare hade kommit till årstinget under den sista dagens morgon. Det var mycket ovanligt att utomstående fick vara med på tinget — även om de var kungligheter. Alla huvuden vreds mot paret. Cassandra log. Horace rodnade och slog ned blicken. Han blev fortfarande nervös av offentliga framträdanden.

”Som ni alla vet är ’spejarlärling’ bara en hederstitel tills en lärling inom kåren har avslutat sina första tolv månader”, fortsatte Gilan. ”Då får lärlingen eklövet av brons och titeln blir officiell.”

Spejarna nickade. Det där kände alla till.

”Men i dag har vi med oss en förstaårslärling som efter bara nio månader har visat sig värdig den officiella titeln samt bronslövet. Hon råkar också vara den första kvinnliga lärlingen någonsin, och hon har bevisat att rätt flicka är fullt kapabel att tjäna kåren och utföra alla sysslor som krävs av en spejare.”

Det fick dem att spetsa öronen. Många hade hört talas om att en flicka blivit lärling, men de hade ingen aning om vem som hade tränat henne. Gilan och Halt hade velat hemlighålla detaljerna ifall experimentet skulle misslyckas.

Några av spejarna som satt längst fram reste sig upp och såg sig omkring i hopp om att få syn på den första kvinnliga spejaren. Men Maddie hade dragit upp huvan och gick inte riktigt att skilja från alla andra figurer med mantlar runt henne.

”Under de senaste nio månaderna har hon klarat av vartenda prov hennes läromästare har gett henne — och jag vill lova att han är en extremt kritisk domare. Hon har dessutom introducerat ett nytt spejarvapen. Ni får gärna be henne att demonstrera det när vi har klarat av formaliteterna.”

”När blir det?” frågade en dyster röst från mitten av skaran och alla skrattade.

Gilan nickade glatt i talarens riktning. ”Mycket snart. Men för att återgå till ämnet — den nya lärlingen har inte bara visat prov på stor talang under sin träning utan har också varit sällsynt modig i fält. För sex månader sedan utförde hon ett uppdrag tillsammans med Will Treaty. Honom känner ni till. De slog sönder en ring med slavhandlare på östkusten och återförde tio bortrövade barn till sina familjer.”

Fler och fler spejare vred på huvudet för att försöka hitta den nya spejarlärlingen.

”Under det uppdraget räddade hon livet på Will”, fortsatte Gilan. ”Det är det inte många som har gjort.” Han nickade mot en figur med silvergrått hår på tredje raden. ”Halt har förstås räddat hans liv. De två andra är flickans föräldrar…”

Han gjorde en dramatisk paus. Gilan var något av en skådespelare. ”Och de är… prinsessan Cassandra och Sir Horace — riddaren av eklövet, gryningsriddaren och rikets försteriddare.”

Alla spejare reste sig när de förstod varför Cassandra och Horace hade kommit. Alla väntade på att få se flickan som hade åstadkommit så mycket på så kort tid. Någon i de bakre leden började klappa i händerna och snart applåderade alla och ropade till Gilan:

”Visa henne!”

”Var är hon?”

Gilan log och vinkade till sig Maddie. Hon reste sig, drog bak mantelns huva och traskade fram till podiet med Gilan. Han såg att hon fortfarande haltade lätt. Det skulle hon förmodligen göra resten av livet.

Applåderna övergick i jubel och visslingar när hon vände sig mot kårens medlemmar. Hon blickade ut över ansiktena och letade upp sådana hon kände till. Will hade naturligtvis stoppat båda fingrarna i munnen och lyckades på något sätt le brett samtidigt som han gav ifrån sig en skärande vissling. Halt hade rest sig upp och stod och nickade och log. Det var Halts motsvarighet till fanfarer och trummor. Även lady Pauline var med på grund av Halts prestige och höga position som pensionerad medlem i kåren. Maddie såg till sin förvåning att även hon visslade.

Hennes mor och far strålade av stolthet. Maddie vinkade lite till dem och blev chockad när hennes mor plötsligt hoppade på fötter och började slå näven i luften med höga rop.

Horace stirrade lite förbryllat på sin hustru. Hon log mot honom och började slå med större kraft och ropa ännu högre.

”Grattis, Maddie”, sa Gilan lågt i hennes öra. ”Hur känns det att vara en pionjär?”

Han lade kedjan över hennes huvud. Hon sträckte sig upp och tog eklövet av brons mellan pekfingret och tummen och höll det så att hon kunde se det. Tårar av stolthet steg till hennes ögon.

”Dags att äta!” ropade Gilan och jublet tilltog i styrka.

De hade ätit. De hade skrattat. De hade skålat för stupade spejare såsom Liam. De hade sjungit flera sånger och avslutat med den traditionella spejarsången som alltid sjöngs i slutet av årstinget — ”En stuga bland träden”. Maddie stämde in i sången och slogs av hur väl den passade spejarlivet. Hon tänkte på den lilla stugan där hon själv hade bott med Will de senaste nio månaderna.

Nu stod hon i en liten cirkel med sina allra närmaste: Cassandra och Horace, Halt och Pauline, Gilan och, naturligtvis, Will. Hon fortsatte att känna på det lilla bronslövet hon bar runt halsen. Gilan och Will förstod precis hur hon kände sig. De hade fyllts av samma glädje och förundran när de fått sina löv av brons och silver.

Horace gav sin dotter en björnkram. ”Jag är stolt över dig”, sa han. ”Så otroligt stolt!”

Hans röst sprack lite och när han släppte greppet vände han sig om så att ingen skulle se honom stryka bort en tår. Hon klappade honom på axeln.

Hennes mor kramade henne också. Cassandra drog sedan fram ett hoprullat pergament ur ärmen. ”Det här är till dig”, sa hon och överlämnade det till Maddie.

Den nya spejarlärlingen tog det och betraktade det nyfiket. Det såg ut som ett väldigt officiellt dokument.

”Vad är det här?”

Cassandra log mot henne. ”En handling som förklarar att du återigen är Araluens kronprinsessa. Du förtjänar det verkligen.”

Maddie tvekade och kastade en hastig blick på Will. Han tittade bort. Det här var hennes beslut och han tänkte inte påverka henne.

”Så bra”, började hon. ”Jag är verkligen tacksam. Mycket tacksam. Men… men… skulle det kunna vänta lite?”

Hennes mor såg förvånat på henne. ”Vänta lite? Varför det? Du har visat dig värdig. Du behöver inte göra något mer. Det är dags för dig att återvända hem!”

”Men… men jag vill hellre avsluta min spejarträning”, utbrast hon.

Halt och Gilan vände sig om för att ingen skulle se deras leenden. Cassandra blängde anklagande på Will.

”Det här är ditt fel!” ropade hon. ”Jag borde ha anat detta!” Hon vände sig tillbaka mot Maddie. ”Det är ju fyra år till!” sa hon med stigande tonfall.

Maddie nickade och bet sig nervöst i läppen. ”De kommer att gå fort”, sa hon. ”Och jag lovar att hälsa på så ofta jag kan.”

Cassandra var förstummad, vilket inte hände särskilt ofta. Hon såg sig omkring på ansiktena runt henne. Hon fick en känsla av att hon hade varit med om det här förut — och kom att tänka på en dag för många år sedan när hon som ung flicka stått på en av kungliga slottets balkonger. Horace hade stått bredvid henne och de hade tillsammans tittat på medan Will ridit iväg med Halt. Will hade valt spejarlivet framför ett liv vid det kungliga hovet. Nu hände samma sak en gång till.

”Jag känner igen det här”, sa hon.

Horace nickade. Han visste vad hon tänkte på. ”Minns du vad jag sa den där gången? Spejare är speciella. Vi andra kan inte riktigt förstå oss på dem. Jag hade rätt den gången och jag har rätt nu.”

Cassandra öppnade och stängde munnen några gånger. Till sist vände hon sig om och såg vädjande på Horace. Hans styrka och sunda förnuft hade många gånger varit ett stort stöd för henne.

”Vad ska jag säga?” frågade hon.

Horace log mot henne och Maddie.

”Säg ja”, sa han.

Content

John Flanagan
Den nya lärlingen
(Spejarens lärling - 12)

Viktiga personer

Spejarkåren

Kapitel ett

Kapitel två

Kapitel tre

Kapitel fyra

Kapitel fem

Kapitel sex

Kapitel sju

Kapitel åtta

Kapitel nio

Kapitel tio

Kapitel elva

Kapitel tolv

Kapitel tretton

Kapitel fjorton

Kapitel femton

Kapitel sexton

Kapitel sjutton

Kapitel arton

Kapitel nitton

Kapitel tjugo

Kapitel tjugoett

Kapitel tjugotvå

Kapitel tjugotre

Kapitel tjugofyra

Kapitel tjugofem

Kapitel tjugosex

Kapitel tjugosju

Kapitel tjugoåtta

Kapitel tjugonio

Kapitel trettio

Kapitel trettioett

Kapitel trettiotvå

Kapitel trettiotre

Kapitel trettiofyra

Kapitel trettiofem

Kapitel trettiosex

Kapitel trettiosju

Kapitel trettioåtta

Kapitel trettionio

Kapitel fyrtio

Kapitel fyrtioett

Kapitel fyrtiotvå

Kapitel fyrtiotre

Kapitel fyrtiofyra

Kapitel fyrtiofem

Kapitel fyrtiosex

Kapitel fyrtiosju

Kapitel fyrtioåtta

Kapitel fyrtionio

Kapitel femtio

Kapitel femtioett

Kapitel femtiotvå

Kapitel femtiotre

Kapitel femtiofyra

Kapitel femtiofem

Epilog