Ренсом Ріґґз

Бібліотека душ

ДЛЯ МОЄЇ МАТЕРІ

Краї землі, глибини моря

і вітри та часу темряву — усе це вибрав ти.

Е. М. Форстер

Словник «дивних» термінів

ДИВНІ — прихована гілка будь-якого біологічного виду (людей і тварин), якій випало благословення і водночас прокляття володіти надприродними здібностями. Дивні істоти, до яких шанобливо ставилися в стародавні часи, а нині бояться і переслідують, — вигнанці, що живуть, переховуючись у тіні.

КОНТУР — часопросторова область, де нескінченно повторюється один і той самий день. Створенням і забезпеченням їхньої життєдіяльності завідують імбрини; контури дають прихисток від небезпеки їхнім дивним підопічним і на невизначений час відтерміновують старіння своїх жителів. Проте ті, хто живе в контурі, в жодному разі не безсмертні: кожен день, який вони «пропускають», записується їм у борг, який вони муситимуть сплатити, якщо раптом затримаються надовго за межами свого контуру. Їхнє старіння буде стрімким і огидним.

ІМБРИНИ — перевертні-матріархи царства дивних. З власної волі можуть перекидатися на птахів, керувати часом; їхній обов’язок — оберігати дивних дітей. Давньою мовою дивних слово «імбрина» (звучить воно як «іммм-бринна») означає «оберт» чи «коло».

ПОРОЖНЯКИ — монстри. Колись вони самі були дивними, а тепер, постійно гнані голодом, харчуються душами своїх колишніх братів і сестер. Вони висхлі й схожі на трупи, але мають м’язисті щелепи, всередині яких ховаються сильні язики-щупальця. Надзвичайно небезпечні, бо невидимі для всіх, окрім кількох дивних, серед яких живим, наскільки відомо, залишився тільки Джейкоб Портман. (Іншим знаним дивним із такими здібностями був його покійний дідусь.) Донедавна порожняки не могли заходити в контури, й тому дивні істоти почувалися там у безпеці. Однак усе змінилося.

ВИТВОРИ — коли порожняк поглине достатньо душ дивних, він стає витвором. Вони видимі й майже в усьому нагадують людей. Крім одного: очі в них без зіниць і абсолютно білі. Витвори надзвичайно розумні, вміють хитрощами здобути бажане й чудово прикидаються, тому впродовж багатьох років без проблем проникають у різні спільноти — як звичайних, так і дивних людей. Витвором може виявитися будь-хто: продавець у бакалійній крамниці, водій автобуса, ваш психіатр. Вони вже давно промишляють убивствами, залякуванням і викраденням дивних, підсилаючи потвор-порожняків як своїх найманих убивць. А їхня головна мета — абсолютна помста й панування над царством дивних.

Розділ перший

Монстр стояв на віддалі простягнутого язика від нас і не зводив пожадливого погляду з наших ший. У покорченому мозку вирували фантазії про вбивство. Повітря навколо нас аж бриніло від його голоду. Порожняки народжуються з відчуттям кривавої жаги до душ дивних, а тут ми вишикувалися перед ним, як бутерброди в буфеті: Едисон, якого вистачило б рівно на один укус, відважно захищав мої ноги, застережливо піднявши хвоста; Емма спиралася на мене, щоб не впасти, не здатна розпалити вогонь, більший од сірникового, бо досі не могла оговтатися від удару; ми тулилися спинами до потрощеної телефонної будки. Станція метро за межами нашої зловісної купки була схожа на нічний клуб, який щойно зазнав бомбардування з повітря. З розбитих труб виривалася пара й зі свистом вирувала в повітрі. Зі стелі звисали на зламаних шиях розтрощені монітори. Аж до самих рейок розкинулося море розбитого скла, і скалки істерично зблискували під спалахами червоних ламп аварійного світла, нагадуючи широчезну кулю, що поволі обертається на дискотеці. Нас загнали в глухий кут. З одного боку — стіна, з іншого — гострі уламки скла, в яких можна було загрузнути по щиколотку, а до потвори, якою керував лише один природний інстинкт — розібрати нас на органи, — залишалося два кроки. Та все ж ця потвора не робила нічого, щоб скоротити ту відстань. Порожняк наче приріс до підлоги й похитувався на п’ятах, як п’яний чи лунатик. Смертоносна голова поникла, язики погойдувалися, схожі на змій, яких я загіпнотизував.

Я. Це зробив я. Джейкоб Портман, хлопчик Ніхто з міста Нізвідки, штат Флорида. У даний момент цей страшний кошмар, зітканий з густої пітьми й сконденсованих нічних жахіть усіх дітей світу, не займався нашим убивством і розчленуванням, бо я його про це попросив. Чітко і ясно наказав не стискати мені язиком шию. «Назад, — сказав я. — Стояти», — сказав я дивною мовою. (Я й не думав, що людина здатна вимовити щось подібне.) І сталося диво — потвора мене послухалася. Очі з викликом дивилися на мене, проте тіло підкорилося наказу. Якимось незбагненним чином я приборкав створіння ночі, зачаклував його. Але тварюки, що заснули, прокидаються, коли чари поступово втрачають свою силу, — особливо чари, накладені випадково. Я відчував, що всередині порожняк аж кипить від люті, хоча зовні він лишався незворушним.

Едисон торкнувся носом моєї литки.

— Інші витвори вже на підході. Це чудовисько дасть нам пройти?

— Заговори до нього ще раз. — Еммин голос звучав невиразно й одурманено. — Скажи, хай іде до біса.

Я намагався знайти слова, але вони всі кудись розбіглися.

— Я не знаю, як це сказати.

— А хвилину тому знав, — докірливо мовив Едисон. — І звучало це так, наче в тебе вселився демон.

Хвилину тому я й незчувся, як слова зірвалися з мого язика, ніби тільки й очікували, коли я їх промовлю. А тепер, коли я хотів, щоб вони повернулися, слова вислизали, мов та риба, яку ловиш голіруч. Щойно я намацував одне слово, як воно спритно виверталося мені з рук.

— Пішов геть! — викрикнув я.

Слова вийшли англійськими. Порожняк не ворухнувся. Я напружив спину, люто зиркнув у його чорнильні очиська й закричав знову:

— Забирайся звідси! Не чіпай нас!

Знову англійська. Порожняк нахилив голову, ставши схожим на допитливого пса, проте статуєю як був, так і лишився.

— Його вже нема? — непевно поцікавився Едисон.

Інші цього знати не могли, бо ж тільки я бачив порожняків.

— Стоїть, — відповів я. — Не розумію, чому в мене не виходить.

Я сам собі здавався безсилим дурнем. Невже мій дар так швидко випарувався?

— Не хвилюйся, — заспокоїла мене Емма. — Порожняків розумними аргументами не переконаєш, бо в них немає розуму. — Простягнувши руку, вона спробувала запалити полум’я, але воно тільки засичало. І, здавалося, після цього сили полишили її остаточно. Я щільніше пригорнув її за себе, стискаючи за талію, щоб вона не впала.

— Побережи сили, запальничко, — порадив Едисон. — Вони ще нам неодмінно знадобляться.

— Якщо доведеться, то битимуся голими руками, — запевнила його Емма. — Зараз головне — знайти наших, поки ще не пізно.

Наших. Вони все ще стояли в мене перед очима, хоча їхній образ уже помалу розчинявся в повітрі станції. Вишуканий одяг Горація весь розшарпаний; Бронвін, попри всю свою силу й міць, не здатна чинити опір зброї витворів; Єнох приголомшений від вибуху; Г’ю, котрий серед усього того хаосу стягнув з Оливки важкі черевики, щоб вона могла злинути в повітря; Оливка, яку схопили за п’ятку й потягли вниз, перш ніж вона встигла піднятися досить високо. Усі вони плакали від жаху, загнані під дулами пістолетів у вагон. І зникли. Зникли разом з імбриною, яку ми розшукували мало не ціною своїх життів, і тепер поїзд із гуркотом мчав з ними крізь черево Лондона назустріч фатуму, гіршому за смерть. «Уже пізно», — подумав я. Занадто пізно стало тієї миті, коли бійці Коула вдерлися до крижаної схованки пані Королик. Занадто пізно стало тієї ночі, коли ми помилково прийняли злочинця, брата пані Сапсан, за нашу любу імбрину. Але я поклявся самому собі, що ми розшукаємо наших друзів та нашу імбрину, хай чого це буде нам вартувати, навіть якщо знайти доведеться лиш мертві тіла. Навіть якщо це означатиме, що наші тіла потім поскидають на купу мертвих.

Отож: десь у темряві, яку осявали спалахи світла, причаївся вихід на двір. Двері, сходи, ескалатор — щось віддалене від глухої стіни. Та тільки як туди дістатися?

— Забирайся до дідька й дай нам дорогу! — закричав я на порожняка. То була моя остання спроба.

Англійською, звичайно ж, як же інакше. Порожняк по- коров’ячому мукнув, але не поворухнувся. Користі з цього не було жодної. Слова мене полишили.

— План Б, — сказав я. — Він мене все одно не слухається, тому ми його обійдемо. Сподіваюся, він стоятиме тихо.

— Обійдемо де? — уточнила Емма.

Щоб триматися подалі від порожняка, нам довелося б пробиратися крізь купи гострих скляних скалок. Але вони поріжуть на клапті Еммині голі литки й лапи Едисона. Я обміркував альтернативні варіанти. Пса я можу взяти на руки, але тоді лишається Емма. Ще можна взяти уламок скла завбільшки з меч і встромити почварі межи очі — цей метод уже виручав мене в минулому. Проте, якщо я не зможу вбити порожняка з одного удару, він точно отямиться й сам нас прикінчить. Єдиний обхідний шлях пролягав через не засипаний склом прохід між порожняком і стіною. Але він був вузький — фут-півтора завширшки, не більше. Навіть якщо ми попритискаємося спинами до стіни, пролізти буде важкувато. І я боявся, що така близькість до порожняка (або, ще гірше, ненавмисний доторк до нього) може зруйнувати крихкий транс, що тримає його в покорі. Але на ту мить інших варіантів у нас не було — хіба що відростити крила й пурхнути в нього понад головою.

— Ти зможеш іти? — спитав я в Емми. — Хоч трохи, хоч кульгаючи?

Вона зімкнула коліна й трохи відпустила мою талію, щоб перевірити рівновагу.

— Пошкандибати зможу.

— Тоді ось як ми зробимо. Прослизнемо повз нього, спинами до стіни, он у той отвір. Місця там небагато, але якщо обережно…

Тут до Едисона дійшло, що я пропоную, і він од страху втиснувся назад у телефонну будку.

— А нам дуже близько доведеться до нього підходити?

— Думаю, ні.

— А якщо воно прокинеться, поки ми…

— Не прокинеться, — удавано впевненим тоном промовив я. — Просто не робіть різких рухів. І в жодному разі його не торкайтеся.

— Тепер ти — наші очі, — сказав Едисон. — Пташе, поможи нам.

Я підняв з підлоги чудовий довгий уламок скла й засунув його в кишеню. Обережно зробивши два кроки до стіни, ми сперлися спинами на холодні кахлі й дюйм за дюймом стали просуватися в бік порожняка. Його очі, зафіксовані на мені, невідступно стежили за кожним нашим рухом. Ще кілька лячних кроків убік — і нас огорнув порожнячий сморід, такий гидотний, що в мене засльозилися очі. Едисон зайшовся кашлем, а Емма затулила долонею носа.

— Ще трішечки далі. — Від силуваного спокою мій голос виходив гугнявим. Я витяг з кишені скло, виставив його гострим краєм уперед, зробив крок, потім ще один. Ми вже були так близько до порожняка, що я міг простягнути руку й торкнутися його. Я чув, як у грудній клітці стукотить його серце, з кожним нашим кроком пришвидшуючи свій темп. Потвора змагалася зі мною, кожним своїм нейроном боролася, щоб розтиснути мою незграбну хватку й звільнитися. «Не рухайся, — самими губами й англійською промовив я. — Ти мій. Я тебе контролюю. Не рухайся».

Я втягнув у себе грудну клітку, виструнчився, всіма до одного хребцями притисся до стіни й перевальцем заліз у вузький отвір між стіною та порожняком.

Не рухайся, не рухайся.

Ковзнути, приставити ногу, ковзнути. Я затамував подих, а порожнякове дихання пришвидшилося. Воно волого й з присвистом випомповувало з ніздрів огидний чорний туман. Жага нас пожерти, певно, доводила його до нестями. Так само, як мене — жага побігти чимдуж. Але я її приборкав, бо так роблять жертви, а не володарі.

Не рухайся, не рухайся.

Ще кілька кроків, ще кілька футів, і ми проминемо. Його плече було на волосину від моїх грудей.

Не…

…і тут він ворухнувся. Одним стрімким рухом порожняк повернув голову й усім тілом розвернувся до мене.

Я захолов.

— Не рухатись, — наказав я, цього разу вголос, до своїх. Едисон сховав пичку в лапах, а Емма заклякла, стискаючи мою руку, мов у лещатах. Я подумки підготувався до того, що може статися далі. Язик, зуби, кінець усьому.

Назад, назад, назад.

Англійська, англійська, англійська.

Спливали секунди, а нас чомусь (на диво) не вбивали. Здавалося, що істота знову закам’яніла, і лише коливання грудної клітки показували, що вона все-таки дихає.

Шляхом спроб, рухаючись дуже поволі, я ковзав уздовж стіни. Порожняк проводжав мене, злегка повертаючи голову. Він стримів до мене, як стрілка компаса — до полюсу, його тіло рухалося в унісон з моїм. Але за мною не йшов і пащі не розкривав. Якби ті невідомі чари, які я на нього наклав, перестали діяти, ми б уже були мертві.

Порожняк лише стежив за мною поглядом. Чекаючи вказівок, яких я не годен був дати.

— Фальшива тривога, — заспокоїв я, і Емма з відчутним полегшенням видихнула.

Ми вислизнули з проходу, відклеїлися від стіни й так швидко, як тільки дозволяло Еммине кульгання, пішли геть. Коли між нами та порожняком уже була сяка-така відстань, я озирнувся. Він зробив розворот на 180 градусів і став до мене обличчям.

— Місце, — пробурмотів я англійською. — Хороший.

* * *

Ми пірнули в запинало пари й одразу ж побачили ескалатор, що застиг непорушно, бо зникло живлення. Довкола нього ледь-ледь світився ореол світла, до болю манливий посланець із горішнього світу. Світу живих, світу теперішнього. Світу, де в мене були батьки. Вони обоє були там, у Лондоні, дихали цим повітрям. Так близько, лиш трохи пройтися.

Ой, привітик!

Немислимо. Та що більш немислимо: не минуло ще й п’яти хвилин відтоді, як я все розповів своєму батькові. Ну, принаймні, версію в стислому переказі: «Я такий самий, як дідо Портман. Я дивний». Зрозуміти вони не могли, та хоча б знали тепер. Так моє зникнення менше нагадувало зраду. У вухах досі лунав батьків голос: він благав мене повернутися додому. Ми шкутильгали назустріч світлу, і мені довелося змагатися з раптовим ганебним імпульсом скинути Еммину руку й припустити чимдуж — утекти від цієї задушливої темряви, знайти батьків, попросити в них пробачення, а потім заповзти в їхнє пафосне готельне ліжко й заснути.

І серед усього це було найбільш немислимим. Я б нізащо так не зміг: я кохав Емму, сказав їй про це і за жодних обставин не покинув би саму. Не тому, що я там якийсь лицар, чи відважний воїн, чи шляхетний. Нічого такого. Просто я боявся, що, покинувши її, сам себе потім згризу.

А ще були наші. Наші. Бідолашні приречені наші друзі. Нам треба було вирушити на їхні пошуки. Але як? Відколи потяг метро помчав геть, забираючи їх від нас, то жоден інший на станцію не в’їжджав. Та й після вибуху та пострілів, які добряче її струсонули, я не сумнівався, що більше тут поїздів не буде. У нас лишалося два виходи, і кожен був по-своєму жахливим. Піти за ними пішки через тунелі й надіятися, що дорогою нам не трапляться порожняки. Або ж піднятися ескалатором назустріч тому, що на нас там чигало (найпевніше — команда витворів-чистильників), а там перегрупуватися, переглянути ситуацію.

Я знав, який з цих варіантів прийнятний особисто для мене. Я вже вдосталь набувся в темряві, і порожняків з мене теж було більш ніж досить.

— Ходімо нагору. — Я підштовхнув Емму в бік зупиненого ескалатора. — Знайдемо безпечний куточок і вже там сплануємо наступний хід. А ти трохи відпочинеш і наберешся сил.

— І мови не може бути! — категорично заявила вона. — Ми наших не покинемо. Про моє самопочуття не думай.

— Ми й не кидаємо. Але треба бути реалістами. Ми поранені, беззахисні, а наші тепер за багато миль звідси, вони виїхали з підземки і вже на півдорозі до якогось іншого місця. Як ми взагалі їх шукати збираємося?

— Так само, як я знайшов вас, — втрутився Едисон. — Нюхом. Бачте, яка штука. Усі дивні мають цілковито неповторний запах, але його можуть відчути лише такі висококласні пси, як оце я. А ви, як виявилося, дуже духмяна групка дивних. Думаю, частково це пояснюється страхом. Ну й не купалися давно…

— Тоді ми йдемо за ними, — вирішила Емма.

І потягла мене до рейок (де й ті сили взялися). Я опирався, тягнучи її за руку до себе.

— Ні, ні… поїзди не їздитимуть ще довго, а якщо ми підемо пішки…

— Мені начхати на небезпеку. Я їх не покину.

— Це не просто небезпечно, це безглуздо. Еммо, їх уже нема, вони далеко.

Вона прийняла свою руку й подибала до колії. Перечепилася, ледь не впала.

— Скажи щось, — самими губами попросив я Едисона, і він вибіг уперед, щоб перегородити їй шлях.

— Боюся, що він має рацію. Якщо ми вирушимо пішки, запах наших друзів вивітриться швидше, ніж ми встигнемо їх знайти. Навіть у моїх надзвичайних здібностей є межа.

Емма зазирнула в тунель, перевела погляд на мене. Уся мука й душевна боротьба відбивалися тієї миті на її обличчі. Я простягнув руку.

— Прошу тебе, ходімо. Це не означатиме, що ми здалися.

— Ну гаразд, — з важким серцем промовила вона. — Гаразд.

Та не встигли ми рушити в бік ескалатора, як з темряви біля рейок до нас озвався чийсь голос.

— Сюди!

Голос був ледь чутний, проте знайомий, з російським акцентом. Складаний чоловік. Я придивився до темряви й зміг розгледіти зім’яті обриси його тіла біля колії. Одна рука була піднята. У нього під час шарпанини влучила куля, і я думав, що витвори запхали його в поїзд разом з рештою наших. Але ось він був, лежав і махав нам рукою.

— Сєрґєй! — вигукнула Емма.

— Ти його знаєш? — підозріливо примружився Едисон.

— Він жив у притулку пані Королик для дивних біженців, — пояснив я. У вухах поколювало від виття далеких сирен, що відлунням проникали з поверхні на станцію метро. До нас наближалися неприємності — можливо, замасковані під допомогу. І мені стало страшно, що наш єдиний шанс непомітно зникнути от-от щезне сам. Але й просто покинути складаного чоловіка ми не могли.

Уникаючи найвищих скляних рифів, Едисон поквапився до нього. Емма дозволила мені взяти себе під руку, й ми почовгали слідом за ним. Сєрґєй лежав на боці, весь засипаний уламками скла, і спливав кров’ю. Куля поцілила йому в якийсь життєво важливий орган. Його окуляри в дротяній оправі тріснули, і він усе намагався прилаштувати їх на носі, щоб краще мене роздивитися.

— Чудо, чудо, — прохрипів він голосом безбарвним, як удруге заварений чай. — Я чув, ти говорити монстерським язиком. Чудо.

— Та ні. — Я став навколішки біля нього. — Уже не можу говорити, не виходить.

— Якщо дар усередині, то навіки.

Донизу ескалатором полинуло відлуння кроків і голосів. Я розкидав скло, щоб просунути під складаного руки.

— Ми заберемо тебе з собою, — сказав я.

— Облиште, — прохрипів він. — Мене скоро не стане…

Не слухаючи його, я ковзнув руками попід його тіло й підняв. Завдовжки він був із драбину, проте легкий, мов пір’їнка, і я тримав його на руках, ніби велике немовля. Його ніжки-патички звісилися через мій лікоть, а голова безсило поникла на плече.

Останніми кількома сходинками ескалатора прогупотіли дві фігури й зупинилися внизу, в ореолі сірого денного світла. Вони вдивлялися в нову для них темряву. Емма показала на підлогу, й ми беззвучно опустилися на коліна, сподіваючись, що нас не помітять, сподіваючись, що це всього-на-всього цивільні бігли, щоб встигнути на поїзд. Та потім я почув потріскування рації, і кожен засвітив по ліхтарику. Під їхніми променями засяяли яскраві сигнальні жилети.

То могли бути еменесники. Чи витвори, під них замасковані. Я не мав певності — аж поки вони синхронно не зняли своїх опуклих і щільних сонячних окулярів.

Ну аякже.

Щойно в нас наполовину поменшало варіантів. Тепер лишалися тільки рейки, тільки тунелі. У такому скаліченому стані нам нізащо від них не втекти. Але врятуватися все ще можна було, якби вони нас не помітили. А поки що ми лишалися в тіні, бо на зруйнованій станції панував хаос. Промені їхніх ліхтариків борюкалися на підлозі. Ми з Еммою позадкували до колії. Якби ж тільки прослизнути в тунель непоміченими… Але Едисон, хай йому грець, не рухався.

— Ідемо, — просичав я.

— Це водії «швидкої», а цьому чоловіку потрібна поміч, — занадто голосно промовив він, і тієї ж миті промені ліхтариків затанцювали по підлозі й кинулися до нас.

— Ані руш! — прогримів один з чоловіків, розщібаючи кобуру й витягаючи з неї пістолет, поки інший намацував рацію.

А потім одна за одною зненацька швидко сталися дві події. По-перше, коли я вже збирався кинути складаного на колію й пірнути слідом за ним у темряву разом з Еммою, зсередини тунелю донісся грім гучноголосого гудка, і пітьму прорізав сліпучий промінь світла ліхтаря. Нерухоме повітря сколихнув, звичайно ж, поїзд. Чомусь їх знову пустили, незважаючи на вибух. А по-друге (і про це мені повідомив різкий біль у животі), порожняк вийшов із заціпеніння і вже підстрибом біг у нашому напрямку. Буквально через мить після того, як я це відчув, я його побачив — він розтинав клуби пари. Чорні губи розійшлися, і довгі язики молотили повітря.

Ми потрапили в пастку. Побіжимо до сходів — нас підстрелять і віддубасять. Стрибнемо на колію — нас переїде потяг. А вскочити у вагон і так порятуватися ми не могли, бо до зупинки лишалося ще мінімум десять секунд, і дванадцять — до того, як відчиняться двері, і ще десять — до того, як вони знов зачиняться, а на той час ми будемо три рази мертві. А тому я зробив те, що часто роблю, коли закінчуються ідеї. Подивився на Емму. У відчаї, написаному на її обличчі, читалося, що вона розуміє всю безнадію нашої ситуації, а у твердо стиснутій щелепі — що збирається діяти так чи інакше. Я тільки згадав, коли вона, хитаючись, пішла вперед, виставивши долоні, що вона не бачить порожняка, і хотів її попередити, потягнутися до неї, зупинити, але не міг вичавити з себе ні слова і схопити її теж не міг, бо впустив би на землю складаного. I тоді поряд з нею опинився Едисон, він гавкав на витвора, поки Емма даремно силкувалася запалити вогонь — іскра, іскра, але марно, наче в запальничці закінчився газ.

Витвір розреготався. Він звів курок і націлився на неї. Порожняк на всіх парах мчав на мене, підвиваючи в тон вереску гальм поїзда в мене за спиною. Отоді я й зрозумів, що це кінець і нічого вже я не вдію, щоб його зупинити. І одразу ж щось усередині живота розслабилося, а водночас стишився й той біль, який я відчував щоразу, коли десь поряд був порожняк. Той біль свистів на високих нотах, а коли стих, я зрозумів, що під ним криється інший звук, ледь чутне бубоніння на межі свідомості.

Слово.

Я пірнув до нього. Вхопився обома руками. Рвонув угору й прокричав його, вклавши всю силу гравця вищої ліги. «Його», — промовив я не своєю мовою. Лише один звук, але у ньому містилися цілі томи значення, і тієї ж миті, як воно проторохкотіло моїм горлом, результат не забарився. Порожняк, гальмуючи на бігу, миттєво став, мов укопаний. А тоді рвучко розвернувся. Його язик шугнув понад платформою і тричі обкрутився навколо ноги витвора. Втрачаючи рівновагу, той вистрелив, куля зрикошетила від стелі, а вже наступної миті витвора підняло догори дриґом у повітря й потягло геть, а він вищав і відбивався що було сили.

Мої друзі не одразу зрозуміли, що сталося. Поки вони стояли, пороззявлявши роти, а інший витвір щось верещав у рацію, я почув, як позаду мене зі свистом відчинилися двері поїзда.

Настала наша рятівна мить.

— БІГОМ! — проревів я, і вони послухалися. Емма побігла, спотикаючись, Едисон плутався в неї під ногами, я намагався протиснути довготелесого й слизького від крові складаного чоловіка у вузькі двері. А потім ми всі ввалилися через поріг у вагон поїзда.

Знову прогриміли постріли — то витвір наосліп палив у порожняка.

Двері наполовину зачинилися, але одразу ж роз’їхалися знову. «Відпустіть, будь ласка, двері», — спокійним тоном попросив записаний голос.

— Ноги! — Емма показала на черевики на довгих ногах складаного, кінчики яких витикалися в двері. Я поповзом кинувся їх прибирати з проходу, і за ті секунди до зачинення дверей, які, здавалося, тяглися нескінченно довго, витвір встиг вистрелити в повітря ще кілька разів, перш ніж остаточно набрид порожнякові й той хряснув його об стіну. Витвір сповз купою на підлогу й більше не рухався.

Другий витвір поквапився до виходу. «Його теж», — намагався сказати я, але було вже трохи запізно. Двері зачинилися, вагон різко сіпнувся і поїзд рушив.

Я роззирнувся навколо, подумки дякуючи долі, що вагон, у який ми завалили, виявився порожнім. Що могли подумати про нас пересічні пасажири?

— Як ти? — запитав я в Емми. Вона сиділа рівно, важко дихала й уважним поглядом мене роздивлялася.

— Нормально, завдяки тобі. Невже то ти змусив порожняка таке зробити?

— Здається, так. — Але я й сам до кінця собі не вірив.

— Дивовижно, — тихо промовила вона. І я не міг розібрати, що прозвучало в її голосі: острах, захват чи те й те одночасно.

— Ми завдячуємо тобі життям, — сказав Едисон й м’яко тицьнувся носом мені в руку. — Ти дуже особливий хлопчик.

Тут складаний чоловік розсміявся. Я опустив на нього погляд і побачив, що він шкіриться до мене в усмішці крізь маску болю.

— Бач? — спитав він. — Казав я. Чудо. — Але його обличчя враз посерйознішало. Схопивши мене за руку, він вклав мені в долоню квадратик паперу. Фотографія. — Моя дружина, моє дитя. Їх забрав наш ворог, давно. Якщо знайдете інших, можливо…

Я мигцем подивився на фото, і мене пронизав жах. То був маленький портрет для гаманця — жінка, що тримає на руках немовля. Помітно було, що Сєрґєй носив його з собою давно. Люди на знімку були досить приємними, та саме фото (чи його негатив) зазнало пошкодження, може, його витягли з пожежі, й від високої температури обличчя розплавилися й неначе були зліплені зі шматків. Досі Сєрґєй ніколи не згадував про свою сім’ю; відколи ми з ним познайомилися, він розмовляв тільки про те, щоб зібрати армію дивних, послідовно обійти всі контури й вербувати тих сильних тілом, хто вижив під час набігів і чисток. Але він ніколи не розповідав нам, для чого йому знадобилась армія. Щоб їх повернути.

— Ми їх теж знайдемо, — пообіцяв я.

Ми обидва розуміли, що це малоймовірно, але саме це йому потрібно було тієї миті почути.

— Спасибі, — сказав він, і його тіло обм’якло в калюжі крові.

— Довго він не протримається, — і Едисон лизнув Сєрґєю обличчя.

— Зараз спробую припалити рану, — сказала Емма. Швидко наблизилась до нього й заходилася енергійно терти долоні.

Едисон понюхав сорочку складаного чоловіка ближче до живота.

— Тут. У нього рана тут. — Емма приклала руки обабіч того місця, і, щойно засичала плоть, я миттю підвівся, відчуваючи, що можу знепритомніти.

Я визирнув у вікно. Ми ще тільки повільно виїжджали зі станції. Напевно, уламки на колії заважали поїзду набрати швидкість. Сигнали аварійного світла навмання вихоплювали з темряви розрізнені деталі.

Тіло мертвого витвора, наполовину присипане склом. Пом’ята телефонна будка, сцена мого прориву. Порожняк (я шоковано відзначив про себе його обриси), що підтюпцем біг платформою, проводжаючи поїзд, на кілька вагонів позаду, неспішно, наче ранішній бігун.

— Стій. Не підходь, — кинув я у вікно. Англійською. У голові стояв туман, знову заважав біль і тонкий свист.

Ми набрали швидкість і пірнули в тунель. Притиснувшись лобом до скла, я вивернув шию, аби ще раз бодай одним оком глянути на те, що лишилося позаду. Було темно, темно… А потім спалах світла, такий, як у фотоапарата, осяяв усе, і я ніби в стоп-кадрі побачив порожняка. Той летів, ноги відірвалися від платформи, а язики, мов ласо, метнулися вперед і вхопилися за перекладину на останньому вагоні.

Чудо. Прокляття. У чому різниця, я ще до пуття не розібрався.

* * *

Я взяв Сєрґєя за ноги, Емма — за руки, і разом ми поклали його на довгу лавку, де він і лежав, непритомний, під рекламою напівфабрикатів для домашньої піци, погойдуючись у такт руху поїзда. Якщо він зібрався помирати, було щось неправильне в тому, щоб робити це на підлозі вагона.

Емма підняла його тонку сорочку.

— Кров уже не тече, — повідомила вона, — але якщо він найближчим часом не потрапить у лікарню, то помре.

— Там він теж може померти, — зауважив Едисон. — Особливо в цих лікарнях теперішнього. Уявіть: через три дні він прокидається, бік загоївся, але все решта постаріло на двісті й ще птах-його-зна скільки років.

— І таке може бути, — кивнула Емма. — Але знову ж таки, я дуже здивуюся, якщо через три дні хтось із нас взагалі буде живим, байдуже, у якому стані. Не знаю, що ще ми можемо для нього зробити.

Я чув, що вони й раніше обговорювали цей межовий термін: два-три дні, не більше — саме стільки міг залишатися в теперішньому будь-який дивний, що вийшов з контуру, і не постаріти в пришвидшеному темпі. Цього часу вистачало, щоб навідатися в теперішнє, але не залишатися надовго; достатньо, щоб перейти з контуру в контур, але замало, щоб у когось виникла спокуса погостювати довше. Лише відчайдухи та імбрини робили вилазки в теперішнє, що тривали довше, ніж кілька годин. Занадто вже тяжкими були наслідки затримки.

Емма підвелася. У блідому жовтавому світлі вагона вигляд у неї був геть хворий. Не втримавшись на ногах, вона поточилася і вхопилася за вагонний поручень. Я взяв її за руку й примусив сісти поряд. Вона важко похилилася на моє плече, виснажена понад усяку міру. Ми обоє змучилися. Я вже багато днів поспіль нормально не спав. Нормально не їв, якщо не зважати на ті кілька нагод, коли ми понапихалися від пуза, мов ті свині. Я бігав і боявся, і носив це кляте взуття, яке натирало до м’яса, вже й не згадаю, відколи. Але найгірше в усьому цьому було те, що я говорив порожнячою і щоразу наче вирізав із себе шматок, а як його повернути назад, не знав. І через це відчував страшну втому, таку величезну, що вона вдавлювала мене в землю. У собі я відкрив щось зовсім нове, якесь джерело сили, але воно могло вичерпатися і сила в ньому була не вічна. Мені здавалося, що, віддаючи з нього енергію, я віддавав потроху самого себе.

Але про це подумаємо іншим разом. Поки що я намагався посмакувати рідкісною миттю тиші та спокою. Моя рука обіймала Емму, її голова лежала в мене на плечі. Емма просто дихала. Напевно, то було егоїстично з мого боку, але про порожняка, який біг за нашим поїздом, я промовчав. Та й що ми могли вдіяти, будь-хто з нас? Він або зловить нас, або ні. Або повбиває нас, або ні. Наступного разу, коли він нас знайде (а в тому, що буде наступний раз, я навіть не сумнівався), я або доберу слова, що спинять його язики, або не доберу.

Я дивився, як Едисон застрибує на сидіння навпроти мене, лапою піднімає засувку на вікні й розтуляє в ньому шпарину. До вагону вдерся сердитий гуркіт поїзда та теплий сморід тунельного повітря, і Едисон виставив догори носа. Його очі блищали, морда посмикувалася. Мені те повітря пахло застарілим потом і сухою гниллю, але він, здавалося, вловив у ньому якісь тонші нотки, щось таке, що вимагало уважного тлумачення.

— Ти їх відчуваєш? — спитав я.

Пес мене почув, та відповів не одразу: взяв довгу паузу на розмірковування, очима вивчаючи стелю, наче шукав там закінчення думки.

— Так, — зрештою відповів. — Їхній слід гарнесенький і свіжесенький.

Навіть на великій швидкості він зумів вловити сліди дивних, зачинених у вагоні попереднього поїзда, що проїжджав тут кілька хвилин тому. Мене це вразило, і я йому так і сказав.

— Дякую, але це не повністю моя заслуга. Напевно, хтось відчиняв у їхньому вагоні вікно, інакше слід був би набагато слабшим. Можливо, це зробила пані Королик, знаючи, що я спробую їх відшукати.

— Вона знала, що ти тут? — здивувався я.

— Як ти нас знайшов? — спитала Емма.

— Хвилиночку, — різко відказав Едисон. Поїзд уповільнював свій біг, під’їжджаючи до станції, перед шибками вікон замість тунельної чорноти замигтіли білі кахлі стін. Він виставив носа з вікна й заплющив очі, про все забуваючи, крім найголовнішого. — Не думаю, що вони вийшли тут, але про всяк випадок готуйтеся.

Ми з Еммою підвелися й зробили все, на що були здатні, аби прикрити собою складаного чоловіка так, щоб його ніхто не побачив. Мені трохи відлягло від серця, коли виявилося, що на платформі не так багато людей. Хоч було взагалі дивно, що вони там були. І що поїзди досі ходили. Так, наче нічого не сталося. Я підозрював, що про це потурбувалися витвори, в надії, що ми проковтнемо наживку, вскочимо в поїзд і полегшимо їм завдання нас оточити. Упізнати нас у натовпі сучасної буденної публіки в лондонському метро буде не так уже й важко.

— Зроби просте обличчя, — сказав я. — Наче це твоє місто.

Емму це чомусь насмішило, і вона здавлено розсміялася. Але це, певно, й було смішно, бо жодне місто не було нашим. А особливо — це.

Поїзд зупинився, двері роз’їхалися. Едисон саме глибоко втягнув носом повітря, коли в наш вагон зайшла тітка-ботанічка в окулярах і бушлаті. Побачила нас, і в неї відвисла щелепа. Потім мудро вирішила розвернутися й вийти. Ото вже ні. Дякую. Але я її розумів. Ми були бруднющі й потворні, в чудернацькому старому одязі, заляпані кров’ю. Напевно, в нас був такий вигляд, наче ми щойно вбили того бідолаху, який лежав коло нас.

— Зроби просте обличчя, — пирхнула Емма.

Едисон відвернувся від вікна.

— Ми на правильній дорозі, — проголосив він. — Не підлягає сумніву, що пані Королик та решта проїжджали цим шляхом.

— А тут вони не зійшли? — спитав я.

— Не думаю. Але якщо я не відчую їхнього запаху на наступній станції, ми напевно знатимемо, що проїхали.

Двері з глухим звуком зачинилися, і під акомпанемент електричного виття ми знову рушили. І щойно я збирався запропонувати, щоб ми десь пошукали зміну одягу, як Емма коло мене рвучко підскочила, неначе щось пригадала.

— Едисоне? — спитала вона. — А що з Фіоною і Клер?

Від спомину їхніх імен мене знову пронизала нудотна хвиля тривоги. Востаннє ми бачили їх у звіринці пані Королик, і старша дівчинка залишилася разом з Клер, бо та була надто хвора, щоб іти далі. Коул сказав нам, що він здійснив набіг на звіринець і захопив дівчаток у полон. Але також він нам втирав, що Едисон мертвий, тож, певна річ, що його інформації не можна вірити.

— А, — Едисон похмуро кивнув. — Боюся, що нічого доброго. В душі я, мушу зізнатися, сподівався, що ви не спитаєте.

Емма пополотніла.

— Розкажи.

— Авжеж. Невдовзі по тому, як ваш загін пішов, на нас напала банда витворів. Ми пожбурляли в них армагеддонськими яйцями, а потім розбіглися в різні боки й поховалися. Старша дівчина, з нечесаним волоссям…

— Фіона, — нагадав я, відчуваючи, як сильно калатає серце.

— Вона сховала нас, скориставшись своїм даром домовлятися з рослинами, в деревах і під молоденькими чагарниками. Ми так добре були замасковані, що витворам знадобилося б багато днів, аби нас із тих чагарів повитягати. Але вони пустили газ і вигнали нас на відкриту місцину.

— Газ! — вигукнула Емма. — Ті виродки клялися, що більше ніколи його не використають!

— Схоже, вони брехали, — сказав Едисон.

Якось я бачив у одному фотоальбомі пані Сапсан знімок такої атаки: витвори у примарних масках із контейнерами для дихання стояли в розслаблених позах й випускали в повітря хмари отруйного газу. Смертоносною речовина не була, але від неї горіли легені й горло, а все тіло пронизував жахливий біль. Розказували, що той газ паралізував імбрин і вони не могли виборсатися зі своєї пташиної форми.

— Коли вони нас оточили, — вів далі Едисон, — то влаштували допит на тему, де зараз пані Королик. Вони в її вежі все поперевертали догори дриґом… шукали мапи, щоденники, не знаю, що… А коли бідолашна Дідра хотіла їх зупинити, її застрелили.

Переді мною промайнуло видовжене обличчя емурафи: простакувате, з випнутими зубами, таке миле, — і в шлунку замлоїло. Якою треба бути людиною, щоб убити таке створіння?

— Господи, який жах, — промовив я.

— Жах, — без особливих емоцій погодилася Емма. — А дівчатка?

— Маленьку схопили витвори, — сказав Едисон. — А іншу… ну, там була бійка з кількома солдатами, вони стояли близько до краю урвища, і вона впала.

Я кліпнув очима.

— Що? — На якусь мить світ навколо став розмитим, та потім картинка знову почіткішала.

Емма вся напружилась, однак жоден м’яз не здригнувся на її обличчі.

— Тобто як це — впала? Далеко впала?

— Урвисько там круте. Тисяча футів, не менше[1]. — Його м’ясисті щоки поникли. — Мої співчуття.

Я важко опустився на підлогу. Емма залишилася стояти. Тільки кісточки пальців, що стискали поручень, побіліли.

— Ні, — твердо сказала вона. — Ні, такого не може бути. Може, вона вхопилася за щось, поки летіла. За гілку якусь чи за виступ…

Едисон уважно вивчав поглядом запльовану жуйкою підлогу.

— Це можливо.

— Чи дерева внизу пом’якшили її падіння й упіймали її, наче сітка! Вона вміє з ними розмовляти, ти ж знаєш.

— Так, — відповів він. — Сподіватися треба завжди.

Я спробував собі уявити, як це — коли тобі пом’якшує падіння гостра сосна. І не зміг. На моїх очах пломінчик надії, який запалила Емма, згас, вона відпустила поруччя й важко впала на сидіння поряд зі мною.

Мокрими від сліз очима вона глянула на Едисона.

— Співчуваю. Ти втратив подругу.

Він кивнув.

— І я тобі теж співчуваю.

— Якби з нами була пані Сапсан, нічого б цього не сталося, — прошепотіла Емма. Тихо похилила голову й розплакалася.

Я хотів її обійняти, але чомусь здавалося, що це буде втручанням у щось дуже особисте, ніби я хотів забрати цю мить собі, тоді як вона повністю належала тільки їй. Тож натомість я просто сидів та дивився на свої руки, і дозволив їй оплакувати втрачену подругу. Едисон відвернувся (думаю, з поваги), а ще тому, що поїзд знову гальмував, наближаючись до наступної зупинки.

Двері відчинилися. Едисон виставив голову у вікно, понюхав повітря на платформі, загарчав на людину, яка спробувала було поткнутися до нашого вагону, і повернувся до нас. А коли двері знову стулилися, Емма підвела голову й витерла з очей сльози.

Я взяв її за руку й потиснув.

— Ну як ти? — спитав я, а сам пошкодував, що на думку не спадає слів, кращих за ці.

— Мушу бути в порядку, правда? Заради тих, хто ще живий.

Хтось міг би подумати, що це занадто жорстко з її боку — отак запхати свій біль у коробку й відставити вбік. Але я досить добре знав Емму, щоб зрозуміти. У неї було серце завбільшки з цілу Францію, і тих небагатьох, кому пощастило бути для неї дорогими, вона любила кожним його клаптиком. Але розмір серця таїв у собі й загрозу. Якби вона дозволила йому все почувати, це б її знищило. Тож вона мала його тамувати, зацитькувати, змушувати мовчати. Щоб найсильніший біль відплив геть, до острова, що швидко сповнювався болю, острова, на який вона рано чи пізно вирушить, щоб оселитися там назавше.

— Розказуй далі, — попросила вона Едисона. — Що сталося з Клер?

— Витвори забрали її з собою. Заткнули кляпами обидва її роти й запхнули в мішок.

— Але ж вона була жива? — уточнив я.

— І кусалася. Станом на полудень учорашнього дня. Потім ми поховали Дідру на нашому маленькому кладовищі, і я, задерши хвоста, помчав до Лондона, щоб відшукати пані Королик і попередити вас усіх. Один з голубів пані Королик привів мене до її сховку, і я, звісно, зрадів, що ви прибули туди раніше за мене. Але витвори теж, на жаль. Їхній наступ уже розпочався, і я змушений був безпорадно споглядати, як вони вдерлися в будівлю, і… Що ж, решту ви знаєте. Я рушив слідом, коли вас повели до підземки. А коли стався той вибух, я уздрів нагоду вам допомогти і нею скористався.

— Спасибі тобі за це. — Я щойно збагнув, що ми досі ніяк не подякували йому за наш порятунок. — Якби ти не витяг нас звідти саме тієї миті…

— Так, але… не варто загострювати увагу на гіпотетичних неприємностях. Проте я сподівався, що у відповідь на мою галантність ви будете асистувати мені в порятунку пані Королик від витворів. Хоч як неймовірно це звучить. Бачте, вона для мене — все.

Вирвати з лап витворів він хотів пані Королик, а не нас. Але врятувати нас видалося йому реалістичнішим завданням, бо ми були далі від поїзда. Він поспіхом прийняв рішення і вхопив те, до чого зміг дотягтися.

— Авжеж, ми допоможемо, — підтвердив я. — Хіба не це ми зараз робимо?

— Так, так, — погодився Едисон. — Але ви мусите розуміти, що, як імбрина, пані Королик становить для витворів значно більшу цінність, ніж дивні діти, а отже, звільнити її може бути набагато важче. Мене от що турбує. Якщо якимось дивом нам пощастить урятувати ваших друзів…

— Ану стривай, секундочку, — грубо перебив я. — Хто сказав, що вона більш…

— Ні, це правда, — не дала мені договорити Емма. — Її триматимуть під великим замком, тут нема питань. Але ми її не покинемо. Ми більше нікого й ніколи не покинемо. Даємо тобі обіцянку дивних.

Здавалося, пса ця відповідь цілком задовольнила.

— Дякую, — сказав Едисон. І тут же нашорошив вуха. Він застрибнув на сидіння, щоб виглянути у вікно, бо ми вже під’їжджали до наступної станції. — Сховайтеся, — наказав він, притискаючись до лавки. — Поблизу є вороги.

* * *

Витвори нас чекали. Краєм ока я помітив, що на платформі, серед пасажирів підземки, стоять двоє у поліцейській формі. Поки поїзд в’їжджав на станцію, вони вдивлялися в кожний вагон, сканували його очима. Ми поприсідали нижче рівня вікон, сподіваючись, що вони нас не помітять. Але я знав, що не пощастить. Той, що був з рацією, напевно, передав інформацію своїм напарникам; вони точно знали, що ми їдемо в цьому поїзді. І тепер необхідно було лише обшукати його.

Потяг зупинився, і у вагони почали заходити люди, хоча наш вони чомусь обминали. Я ризикнув виглянути у відчинені двері й побачив трохи далі на платформі одного з витворів. Він швидко крокував у наш бік і пожирав очима кожен вагон.

— Один іде сюди, — пробурмотів я. — Еммо, як там твій вогонь?

— От-от погасне, — відповіла вона.

Витвір невпинно наближався. Чотири вагони. Три.

— Тоді готуйся бігти.

Лишалося два вагони. Аж раптом м’який голос робота: «Обережно, двері зачиняються».

— Затримайте поїзд! — заволав витвір. Але двері вже зачинялися.

Він притьмом засунув у отвір між ними руку. Двері знову відскочили. Він зайшов у вагон — сусідній із нашим.

Я перевів погляд на двері, що з’єднували два наші вагони. Вони були заблоковані ланцюгом. І на тому спасибі. Зачинившись, стукнули двері, й поїзд рушив. Ми перемістили складаного на підлогу й щільно посідали коло нього на п’ятачку, якого не було видно з вагона, де їхав витвір.

— Що ми можемо зробити? — спитала Емма. — Тільки-но цей поїзд зупиниться, він припхається прямо сюди й побачить нас.

— А ми точно знаємо, що він витвір? — поцікавився Едисон.

— А коти ростуть на деревах? — відповіла Емма.

— У нашій півкулі — ні.

— Тоді знаємо не точно. Але що стосується витворів, то є одна давня приказка: не певен — припускай найгірше.

— Гаразд. Отже, так, — втрутився я. — Тієї ж секунди, як ці двері відчиняться, ми помчимо до виходу.

Едисон зітхнув.

— Знову втікати, — з презирством промовив він, мов гурман, якому запропонували на тарілці млявий шматок американського сиру. — Ну ніякої уяви. А може, спробуємо вибратися крадькома? Змішатися з натовпом? У цьому принаймні є артистизм. А тоді зможемо просто піти, з гідністю, ніким не помічені.

— Я ненавиджу втікати так само, як і всі, — відповів я. — Але ми з Еммою схожі на лісорубів-убивць із дев’ятнадцятого століття, а ти собака, який носить окуляри. Нас неодмінно помітять.

— Поки виробники не почнуть випускати контактні лінзи для собак, я мушу задовольнятися окулярами, — пробурчав Едисон.

— І де той порожняк, коли він так потрібен? — недбалим тоном промовила Емма.

— Поїзд переїхав, якщо нам пощастило, — сказав я. — І що ти мала на увазі?

— Тільки те, що раніше він ставав нам у пригоді.

— А ще раніше мало не прикінчив нас. Двічі! Ні, тричі! Не знаю, як я його контролював, але то була наполовину випадковість. А що буде тієї ж миті, коли в мене не вийде нічого йому наказати? Ми трупи, от що.

Емма відповіла не одразу. Кілька секунд вона уважно вивчала мене поглядом, а потім узяла за руку, вкриту кіркою бруду, і ніжно її поцілувала — один раз, потім другий.

— А це за що? — здивувався я.

— Ти справді не здогадуєшся?

— Про що?

— Який ти безмежно чудесний і дивовижний.

Едисон застогнав.

— Ти володієш приголомшливим талантом, — прошепотіла Емма. — Усе, що тобі треба, — трохи попрактикуватися.

— Можливо. Але коли в чомусь практикуєшся, то робиш помилки, а помилки в такому ділі будуть коштувати життя людям.

Емма стиснула мою руку.

— Нові навички найкраще відпрацьовувати, коли на тебе щось трохи тисне.

Я спробував усміхнутися, але вичавити з себе усмішку не зміг. Від думки про всю шкоду, яку я міг заподіяти, занадто сильно боліло серце. Це моє вміння було схоже на заряджений пістолет, з якого я не вмів стріляти. Чорт забирай, я навіть не знав, де в нього дуло, щоб відвести від себе. Краще його відкласти вбік, перш ніж він вибухне у мене в руках.

На протилежному боці вагона ми почули якийсь шум, і тієї ж миті, як підвели погляди, двері відчинилися. Вони не були заблоковані ланцюгом, тож до нашого вагона ввалилася парочка затягнутих у шкіру підлітків. Хлопець і дівчина либилися й передавали одне одному запалену цигарку.

— Нам по шиї надають, — і дівчина поцілувала його в шию.

Хлопець відкинув піжонське пасмо волосся, що лізло в очі — «Не парся, мала, я весь час так роблю», — а тоді побачив нас і застиг нерухомо. Його брови двома параболами полізли на лоба. Двері, через які увійшла парочка, з глухим стуком зачинилися за їхніми спинами.

— Привіт, — недбалим тоном сказав я, так, неначе ми не сиділи на підлозі поряд із помираючим чоловіком, усі заляпані кров’ю. — Що чути?

Тільки не зірвися. Не викажи нас.

Хлопець наморщив лоба.

— А ви?..

— Це костюми, — відповів я. — Зі штучною кров’ю трохи переборщили.

— А, — сказав хлопець, явно мені не повіривши.

Дівчисько витріщилося на складаного.

— А він?..

— П’яний, — пояснила Емма. — Нажлуктився так, що на ногах не тримається. Тому й розляпав усю штучну кров на підлогу. І на себе.

— І на нас, — додав Едисон. Підлітки рвучко повернули голови до нього, і очі в них ще більше полізли на лоби.

— Дурбецало, — пробуркотіла Емма. — Мовчи.

Рукою, що помітно тремтіла, хлопець показав на пса.

— А це він?..

Едисон сказав лише три слова. Ми могли якось це обіграти: сказати, що луна вагоном пішла чи ще щось, що це не те, що вони подумали. Але Едисон був занадто гордий, щоб прикинутися дурником.

— Звісно, ні, — він гордовито задер носа в повітря. — Собаки не вміють розмовляти англійською. І взагалі будь-якою людською мовою не вміють розмовляти — за винятком хіба що, слід зазначити, люксембурзької, яку розуміють лише банкіри та люксембуржці, тому її навряд чи можна вважати мовою, придатною для спілкування. Ні, ви щось погане з’їли, і тепер вам сниться нічне страхіття. От і все. А зараз, якщо ви не дуже заперечуєте, моїм друзям потрібно позичити ваше вбрання. Будь ласка, негайно скиньте все з себе.

Блідий, тремтячи всім тілом, хлопець почав знімати з себе шкірянку, але не встиг витягти руку з другого рукава, як його коліна підкосилися й він звалився на підлогу. Після цього дівчина закричала й зупинитися вже не могла.

Тієї ж миті витвір став гепати в заблоковані двері. У його порожніх очах спалахували іскри вбивства.

— От і втекли непомітно, — резюмував я.

Едисон розвернувся і глянув на нього.

— Точно витвір, — велемудро киваючи, промовив він.

— Я така рада, що з цією загадкою покінчено, — уїдливо зауважила Емма.

Раптом поїзд струсонуло, завищали гальма. Наближалася наступна станція. Я підняв Емму на ноги й приготувався бігти.

— А як же Сєрґєй? — Емма крутнулася, щоб глянути на нього.

Утекти від пари витворів, маючи на руках ослаблену Емму, було само з себе нелегким завданням. А зі складаним чоловіком на руках завдання перетворювалося на нездійсненне.

— Нам доведеться його залишити, — сказав я. — Його знайдуть і відвезуть у лікарню. Це його єдиний шанс. І наш теж.

На диво, погодилась Емма одразу.

— Я думаю, це те, чого він би хотів. — Вона швидко підійшла до нього. — Пробач. Ми не можемо взяти тебе з собою. Але я впевнена, що ми ще зустрінемось.

— У наступному світі, — прохрипів він, на мить розплющивши вузькі щілини очей. — В Абатоні.

Під акомпанемент цих слів і вереску дівчиська, що дзеленчав у наших вухах, поїзд заїхав на станцію і двері відчинилися.

* * *

Ми вчинили не розумно. Не елегантно. Тільки-но двері поїзда відчинилися, ми чкурнули.

Витвір вискочив з вагона й застрибнув у наш, але на той час ми вже промчали повз крикливе дівчисько, непритомного хлопця й вибігли на платформу, де довелося змагатися з потоком людей, який саме вливався в поїзд, мов косяк риби на нересті. Ця станція, на відміну від решти, мало не лускалася від люду.

— Туди! — заволав я й потягнув Емму до таблички «ВИХІД», що світилася вдалині. Я сподівався, що Едисон десь у нас під ногами, але навколо нас текли такі ріки людей, що я ледве бачив підлогу. На щастя, до Емми поверталися сили (чи зробив своє приплив адреналіну), бо навряд чи я зміг би підтримувати її й прокладати собі шлях крізь людське юрмисько.

Від поїзда нас уже відділяло близько двадцяти футів і п’ятдесяти людей, коли з вагона вирвався витвір. Він розштовхував тих, хто їхав на роботу, і кричав: «Я представник закону!» і «Геть з дороги!», і «Зупиніть тих дітей!». Але в лункому гаморі станції його або ніхто не чув, або не звертав уваги. Озирнувшись, я побачив, що він наздоганяє. Тоді Емма вирішила ставити людям підніжки: на бігу вистромлювала ногу то вправо, то вліво. З криками люди безладно падали позаду нас. А коли я озирнувся знову, витвір насилу продирався крізь них, наступав на ноги й спини, а у відповідь діставав штурхани парасольками й портфелями. Він зупинився, весь червоний і сердитий, та став розщібати кобуру. Але потік людей між нами став тепер занадто широким. Я, звісно, не сумнівався, що жорстокості стріляти в людей йому вистачить. Але він був не такий дурний, щоб на це наважитися. Слідом за цим неминуче почнеться паніка, і впіймати нас буде ще важче.

Коли я озирнувся втретє, він добряче відстав: поглиненого натовпом, його вже годі було роздивитися. Може, йому насправді було начхати, зловить він нас чи ні. Зрештою, великої загрози ми не становили й розкішним трофеєм не були. Можливо, пес мав рацію: порівняно з імбриною, ми взагалі не варті були зусиль.

На півдорозі до виходу натовп порідішав, і нам вдалося перейти на біг. Але не встигли ми й кількох кроків ступити, як Емма зупинила мене, вхопивши за рукав.

— Едисон! — закричала вона, крутячись на всі боки й шукаючи поглядом. — Де Едисон?

Та вже наступної миті пес вискочив із самісінької гущавини натовпу. До шпичака його нашийника причепилося щось довге з білої тканини.

— Ви мене зачекали! — радісно вигукнув він. — Я зашпортався в жіночій панчосі…

На звук його голосу вже поверталися голови.

— Ходімо, зупинятися не можна, — сказав я.

Емма зняла панчоху з нашийника Едисона, й ми знову пустилися бігом. Перед нами маячіли ескалатор і ліфт. Ескалатор працював, але на ньому було повно людей, тож я повів нас до ліфта. Ми пробігли повз дамочку, від маківки до п’ят розфарбовану в синє, і я мимоволі повернув голову й витріщився на неї, хоча ноги самі несли мене вперед. Волосся в неї було синє, на обличчі лежав товстий шар синього макіяжу, а вдягнена вона була в комбінезон (теж синій), який щільно прилягав до шкіри.

Щойно вона зникла з поля зору, як я побачив декого ще більш лячного: чоловіка, чию голову вертикальна лінія ділила на дві половини. Одна була лиса й обгоріла, як вуглина, а інша лишилася в незмінному вигляді. Волосся на голові лежало охайними хвилями. Навіть якщо Емма його й помітила, то не повернулася, щоб подивитися. Може, так звикла бачити справжніх дивних, що звичайних, які косили під дивних, навіть не помічала. «А що, як вони не звичайні? — подумав я. — Що, як вони дивні і замість теперішнього ми опинилися в якомусь новому контурі? Що, як…»

А тоді я побачив двох хлопчиків, які билися світловими мечами біля торговельних автоматів (кожен доторк мечів у сутичці супроводжувався пластмасовим звуком «кляк»), і реальність набула чітких обрисів. Ці дивні з вигляду люди — дивні не в нашому розумінні. То задроти. Ми таки втрапили в теперішнє.

За двадцять футів од нас відчинилися двері ліфта. Ми вскочили в кабіну на льоту й відштовхнулися долонями від задньої стіни, і Едисон теж забіг, спотикаючись. Я саме вчасно озирнувся, щоб у проріз дверей, які зачинялися, помітити дві речі: як з юрби вискакує витвір і щодуху мчить до нас і як з даху останнього вагона поїзда, що саме віддалявся в тунель, зіскакує порожняк. Він приліпився язиками до стелі станції й погойдувався там на лампі, схожий на павука. Чорні палахкотливі очі невідривно дивилися у мої.

А тоді двері ліфта зачинилися, і ми плавно поїхали нагору, і хтось спитав: «Друзяко, де пожежа?»

У задньому кутку ліфта стояв немолодий уже мужчина в маскарадному костюмі й глузливо посміхався. Сорочка в нього була подерта, на обличчі — штрихи фальшивих порізів, а до однієї руки було прикручено в стилі Капітана Гака закривавлену бензопилку.

Уздрівши таке, Емма позадкувала.

— Ти хто?

Це запитання його трохи образило.

— Та ну, ви що.

— Хочеш насправді дізнатися, де пожежа? Тоді не відповідай. — І вона вже хотіла підняти руки, але я її зупинив.

— Він ніхто, — сказав я.

— А я думав, що цього року таке очевидне вибрав, — пробурмотів чоловік. Вигнувши брову, він припідняв бензопилку. — Звуть Еш. Ну… «Армія темряви»[2]?

— Не чула ні про те, ні про те, — відрубала Емма. — Хто твоя імбрина?

— Моя що?..

— Він просто в костюмі персонажа, — намагався пояснити я, але вона не слухала.

— Утім, байдуже, хто ти такий, — вирішила вона. — Нам потрібна армія, а злидарям вибирати не доводиться. Де решта твоїх воїнів?

Чоловік підкотив очі.

— Ой не можу. Слухайте, ви такі кумедні. Усі там, де проходить збіговисько. Це ж очевидно.

— На ньому маскарадний костюм, — прошепотів я Еммі. А тоді пояснив чоловіку: — Вона не дуже любить кіно.

— Костюм? — Еммині брови зійшлися на переніссі. — Але ж він дорослий.

— І що з того? — Чоловік обвів нас поглядом з ніг до голів. — А ви ким убралися? Ходячими дурцями? Лігою видатних гівняшок?

— Дивними дітьми, — відповів Едисон, якому еґо не дозволяло більше мовчати. — А я сьомий син сьомого сина в довгому й уславленому собачому роду…

Та договорити Едисон не встиг — чоловік знепритомнів, стукнувшись головою об підлогу з глухим звуком «бам», і я мимоволі здригнувся.

— Коли ти вже перестанеш, — докірливо мовила Емма. І, всупереч своїм словам, широко всміхнулася.

— Так йому й треба, — відповів Едисон. — Який грубіян. Швиденько, забери в нього гаманець.

— Оце вже ні! — застеріг я. — Ми не злодії!

Едисон тільки пирхнув зневажливо.

— І чого це він так вирядився? — спитала Емма.

Ліфт теленькнув, і двері почали роз’їжджатися.

— Я думаю, ти зараз дізнаєшся, — сказав я.

* * *

Двері ліфта роз’їхалися, і, неначе за помахом чарівної палички, перед нами відкрився залитий денним світлом світ, такий яскравий, що довелося затуляти долонями очі. Ми вийшли на залюднений тротуар, і я з насолодою набрав повні легені свіжого повітря. Скрізь кишіло людьми в костюмах: супергерої в спандексі, човгали ногами густо намакіяжені зомбі, анімешні дівчатка з єнотячими очима розмахували бойовими сокирами. Вони збивалися у фантастичні зграйки й висипали на проїжджу частину, перекриту для руху транспорту. Їх, мов нетель, вабила до себе велика сіра будівля з натягнутим банером, який проголошував: СЬОГОДНІ — КОМІК-КОН!

Емма відсахнулася до ліфта.

— Що це таке?

Едисон уважно подивився понад окулярами на зеленоволосого Джокера, що підправляв собі макіяж на всуціль розфарбованому обличчі.

— Судячи з їхнього вбрання, у них сьогодні якесь релігійне свято.

— Щось типу того, — відповів я, обережно повертаючи Емму назад на тротуар. — Але не лякайтеся. Це просто перевдягнуті звичайні, і ми їм здаємося такими самими. Боятися нам треба тільки того витвора. — Про порожняка я промовчав, сподіваючись, що ми збили його з пантелику, зникнувши в ліфті. — Поки його немає, нам треба знайти якусь схованку, а потім знову прокрастися в підземку…

— Немає жодної потреби, — сказав Едисон і, посмикуючи носом, подріботів на залюднену вулицю.

— Стій! — навздогін йому гукнула Емма. — Ти куди?

Але він уже зробив коло й повертався.

— Ура фортуні! — вигукнув він, виляючи обрубком хвоста. — Ніс повідомляє мені, що наших друзів вивели з підземки тут, через цей ескалатор. Ми на правильному шляху!

— Слава птахам, — зітхнула Емма.

— Як думаєш, ти зможеш іти за їхнім слідом? — спитав я.

— А ти як думаєш, зможу? Просто так нікого Едисоном Приголомшливим не називають! Нема на світі такого аромату, пахощів, туалетної води, яких би я не вчув за сотню метрів…

Тема власної величі дуже легко відвертала увагу Едисона, навіть якщо на нього чекали більш нагальні справи, і його гучний гордовитий голос луною розносився навколо.

— Окей, ми зрозуміли, — намагався скерувати його я, але він уже невблаганно, мов криголам, розтинав повітря, ідучи за своїм нюхом.

— …я можу знайти дивного в стогу порожняків, імбрину в пташнику…

Ми побігли за ним у гущавину костюмованого люду, проскочили поміж ніг карлика на ходулях, обійшли зграйку принцес-зомбі та мало не зіштовхнулися з Пікачу та Едвардом Руки-Ножиці, які танцювали на проїжджій частині вальс. «Авжеж, наших друзів вели цією дорогою», — подумав я. Камуфляж був ідеальний — не тільки для нас (адже серед усього цього ми мали відверто нормальний вигляд), але також і для витворів, що викрали ватагу дивних дітей. Навіть якби хтось із них наважився криком попросити про допомогу, хто б їх сприйняв серйозно, хто б втрутився? Люди навколо нас розігрували сценки, імпровізовані битви, гарчали в костюмах монстрів, стогнали, як зомбі. Якісь дивакуваті малі верещать, що їх викрали люди, які хочуть забрати в них душі? Ніхто б і бровою не повів.

Едисон зробив коло, обнюхуючи землю, потім, спантеличений, сів. Обережно (тому що навіть у цьому натовпі говорющий пес викликав би переляк) я нахилився й спитав у нього, що сталося.

— Просто… е-е-е, — став затинатися він, — я, здається…

— Загубив слід? — спитала Емма. — Я думала, твій ніс ніколи не підводить.

— Я лише втратив слід, ненадовго. Але я не розумію, чому… він чітко веде до цього місця, а далі зникає.

— Зав’яжи шнурівку, — раптом наказала Емма. — Зараз же.

Я подивився вниз, на своє взуття.

— Але вони не…

Емма схопила мене за лікоть і смикнула вниз.

— Зав’яжи. Шнурівку, — повторила вона, а самими губами промовила: — Витвір!

Ми поставали на коліна, сховавшись у негустому натовпі. І ось гучно затріщала рація, і напружений голос промовив:

— Код сто сорок один! Усім загонам повертатися на базу негайно!

Витвір був близько. Ми почули, як він відповідає хрипливим голосом із дивним акцентом:

— Це М. Переслідую втікачів. Прошу дозволу продовжувати пошук. Прийом.

Ми з Еммою обмінялися напруженими поглядами.

— Відмова, М. Чистильники приберуть квадрат пізніше. Прийом.

— Здається, хлопець має на чистильників якийсь вплив. Прибирання може не дати потрібного ефекту.

Чистильники. Напевно, він говорив про витворів. І вже точно про мене.

— Відмова! — голосно повторив тріскучий голос. — Негайно повертайся на базу, інакше ніч проведеш у ямі, кінець зв’язку!

— Прийнято, — буркнув у рацію витвір і з гордим виглядом пішов геть.

— Треба йти за ним, — сказала Емма. — Він приведе нас до інших!

— І потрапити прямісінько в пащу до лева, — зауважив Едисон. — Хоча, думаю, цього нам не уникнути.

У мене все ще йшла обертом голова.

— Вони знають, хто я, — кволим голосом промовив я. — Напевно, бачили, що я робив.

— Саме так, — підтвердила Емма. — І їх це налякало до випадіння кишок!

Я розігнувся й провів витвора поглядом. Той помарширував крізь юрбу, перескочив через загорожу для машин і підтюпцем побіг до припаркованого поліцейського автомобіля.

Ми пішли за ним до дорожньої загорожі. Я роззирнувся навколо, намагаючись уявити, яким буде наступний крок викрадача. Позаду нас галасував натовп, а попереду, за дорожним бар’єром, у пошуках місць для парковки кварталом никали машини.

— Може, наші друзі сюди дійшли пішки, — сказав я, — а потім їх посадили в машину.

Едисон просяяв. Він зіп’явся на задні лапи й визирнув за бар’єр.

— Так! Напевно, так і було. Розумний хлопчик!

— А чого ти так радієш? — спитала Емма. — Якщо їх повезли на машині, то зараз вони можуть бути де завгодно!

— Тоді ми підемо за ними куди завгодно, — особливо виразно проказав Едисон. — Хоча я сумніваюся, що вони зараз страшно далеко. У мого колишнього хазяїна тут неподалік був будинок, тож я добре знаю цю частину міста. Тут неподалік нема ні великих портів, ні місць для виїзду з Лондона. Зате тут є декілька входів до контурів. Набагато більша ймовірність, що їх повели в один з них. Ану підніміть мене!

Я підняв, і за моєю допомогою він переліз через бар’єр та став винюхувати на протилежному боці. І за лічені секунди віднайшов слід наших друзів.

— Сюди! — вигукнув він, показуючи на вулицю в бік витвора, котрий заліз у поліцейську машину і вже від’їжджав.

— Схоже, ми підемо на прогулянку, — сказав я Еммі. — Ти як, зможеш?

— Зможу. За умови, що протягом кількох наступних годин ми знайдемо якийсь контур. Інакше в мене почне відростати сиве волосся і з’являться гусячі лапки біля очей. — І вона всміхнулася, наче в цьому було щось смішне.

— Я цього не допущу, — пообіцяв я.

Ми перестрибнули через загорожу. Я востаннє озирнувся на станцію підземки, що лишилася позаду.

— Бачиш порожняка? — спитала Емма.

— Ні. Я не знаю, де він. І це мене турбує.

— Давай зараз турбуватися про щось одне, — запропонувала вона.

* * *

Ми крокували так швидко, як могла Емма. Трималися того боку вулиці, який усе ще потопав у ранкових тінях, видивлялися поліцію й ішли за нюхом Едисона. Біля доків ми потрапили в індустріальний район. Між прогалинами пакгаузів темно поблискувала Темза. Далі почався модний район для шопінгу, де осяйні крамниці стояли під коронами скляних таунхаусів. Понад їхніми дахами, на тлі ясно-синього неба, виднілася баня собору святого Павла, знову ціла. Усі бомби було скинуто, бомбардувальники давно зникли — їх збили, здали на брухт, відправили на пенсію в музеї, де вони припадали пилом за мотузками, а на них час від часу витріщалися школярі, для яких війна була чимось не менш далеким, ніж хрестові походи. А для мене вона в буквальному розумінні відбувалася вчора. Не вірилося, що тільки вчора ввечері на цих самих почорнілих вулицях зяяли вирви від бомб і ми бігли вздовж них, рятуючись від смерті. Зараз їх було не впізнати. Торговельні центри, здавалося, повиростали з попелу — так само, як і люди, які в них гуляли, з опущеними головами, приклеєні до мобілок, одягнені в бренди. Раптом теперішнє здалося мені дуже чужим, таким порожнім і неуважним. Я почувався одним з тих міфічних героїв, який із боєм проклав собі шлях назовні з підземного царства і вже тут зрозумів, що горішній світ так само проклятий, як і той, що внизу.

І тут мене накрило. Я повернувся. Я знову в теперішньому і вийшов з контуру без жодного втручання з боку пані Сапсан… хоча це начебто було неможливо.

— Еммо? — спитав я. — Як я сюди потрапив?

Вона не зводила погляду з вулиці попереду — видивлялася можливі неприємності.

— Куди, в Лондон? На поїзді, дурнику.

— Ні. — Я заговорив тихіше. — Я маю на увазі — в цей час, у теперішнє. Ти казала, що пані Сапсан — єдина, хто може відправити мене назад.

Емма озирнулася і, звузивши очі, глянула на мене.

— Так, — повільно промовила вона. — Єдина.

— Ти помилилася.

— Ні, так і було, я впевнена. Так це все працює.

— Тоді як я сюди потрапив?

Вигляд у неї був розгублений.

— Джейкобе, я не знаю. Може…

— Ось! — радісно вигукнув Едисон, і ми облишили дивуватися, щоб глянути туди, де він стояв. Його тіло нерухомо заклякло, вказуючи вниз, на вулицю, куди ми тільки-но повернули. — Я вловлюю десятки слідів дивних, десятки поверх десятків. І вони свіжі!

— І що це означає? — спитав я.

— Цією дорогою везли не тільки наших друзів, а й інших викрадених дивних, — пояснила Емма. — Сховок витворів мусить бути десь неподалік.

— Неподалік звідси? — не повірив я. Уздовж вулиці вишикувалися фаст-фуди й дешеві сувенірні крамнички. Ми стояли в рамці неонового світла, що падало на тротуар з засмальцьованого ресторанчика. — У моїй уяві це місце мало би бути якимсь… лихішим чи що.

— Як вежа у вогкому старому замку, — кивнула Емма.

— Чи концтабір, оточений вартовими й огорожею з колючого дроту, — сказав я.

— У снігу. Як на Горацієвому малюнку.

— Ми ще, може, й знайдемо таке місце, — сказав Едисон. — Не забувайте, це, швидше за все, просто вхід у контур.

Через дорогу від нас якісь туристи фотографувалися на тлі культових червоних телефонних будок. Помітивши нас, вони клацнули фотоапаратом у нашому напрямку.

— Гей! — крикнула Емма. — Не знімайте!

На нас уже витріщалися люди. Тепер, коли нас не оточували звідусіль комікконівці, ми впадали всім у вічі, як скривавлені пальці.

— Ідіть за мною, — просичав Едисон. — Усі сліди ведуть сюди.

Ми всі побігли за ним далі по вулиці.

— От би Мілард був з нами, — сказав я, — він би тут усе розвідав, і ніхто б його не помітив.

— А якби з нами був Горацій, він би згадав сон, який би нам допоміг, — додала Емма.

— Чи знайшов би для нас новий одяг, — і собі докинув я.

— Якщо ми не перестанемо, я розплачуся, — сказала Емма.

Ми підійшли до причалу, на якому аж кипіла діяльність. Вода у вузькій протоці каламутної Темзи зблискувала на сонці; зграйки туристів у козирках і поясних сумках перевальцем висідали з кількох великих човнів і сідали на борт. Усім їм пропонували більш-менш однакові екскурсійні тури Лондоном.

Едисон зупинився.

— Їх привели сюди, — сказав він. — Скидається на те, що їх посадили на човен.

Ми пішли, керуючись його нюхом, крізь натовп до порожнього шлюпкового ангара. Витвори справді повантажили наших друзів на човен, і тепер нам треба було пливти за ними. Але на чому? Ми блукали причалом у пошуках того, хто міг би взяти нас на борт.

— З цього ніц не вийде, — пробурчала Емма. — Ті судна занадто великі й велелюдні. Нам потрібне маленьке — таке, щоб ми могли вести його самі.

— Хвилиночку, — сказав Едисон, принюхуючись. І подріботів геть, не відриваючи носа від дощок помосту. Ми пішли за ним через увесь причал до маленького пандуса без жодних знаків, на який не звертали уваги туристи. Він вів у нижні доки, під вулицею, на рівні води. Там ніхто не вештався; місцинка була порожня.

Тут Едисон спинився, з виразом глибокої зосередженості в очах.

— Дивні приходили сюди.

— Наші дивні? — уточнила Емма.

Ще раз понюхавши док, він похитав головою.

— Не наші. Але тут багато слідів, давніх і свіжих, міцних і слабких, вони всі перемішалися. Цією дорогою часто користуються.

Прямо попереду доки звужувалися й зникали під головним причалом, де їх поглинали тіні.

— Часто користується хто? — спитала Емма, стурбовано вдивляючись у темряву. — Ніколи не чула, щоб під доками у Воппінгу був вхід у контур.

Відповіді Едисон не мав. Нам нічого більше не лишалося, крім рушати вперед, що ми й зробили, знервовано ступивши в темряву. Коли очі пристосувалися, ми побачили ще один причал — тільки цей разюче відрізнявся від горішнього, залитого сонцем, приємного. Дошки тут були зелені й гнилі, подекуди проломлені. У кучугурі розсипаних бляшанок завовтузилися пискучі щури й порснули з доку в старезний на вигляд човник, хлюпаючи в темну воду між дерев’яними стовпами, слизькими від моху.

— Що ж, — сказала Емма, — я думаю, на крайній випадок згодиться…

— Але ж там повно пацюків! — налякано промовив Едисон.

— Це ненадовго, — і Емма розпалила в руках вогник. — Пацюки не дуже люблять мою компанію.

Оскільки зупиняти нас начебто ніхто й не збирався, ми підійшли до човника, перескакуючи через найбільш прогнилі на вигляд дошки, й стали відв’язувати його від причалу.

— СТІЙТЕ! — наказав владний голос десь із глибини човна.

Емма вереснула, Едисон дзявкнув, а я ледь зі шкури не вистрибнув з переляку. Чоловік, що сидів у човні (і як ми його доти не помітили?!), повільно звівся на ноги, випростовуючись дюйм за дюймом, аж поки не виріс над нами. Зросту в ньому було ніяк не менше семи футів[3]. Його масивну фігуру огортав плащ, а обличчя губилося в темряві каптура.

— Про… пробачте, — затинаючись, промовила Емма. — Це… ми думали, цей човен…

— Багато хто пробував украсти човен у Шарона! — прогримів чоловік. — Тепер у їхніх черепах облаштували собі домівки морські створіння!

— Я клянуся, ми не хотіли його…

— То ми вже підемо, — пропищав Едисон, задкуючи. — Перепрошую, мілорде, що потурбували.

— ТИША! — прогорлав човняр і одним велетенським кроком ступив на рипучі дошки доку. — Кожен, хто приходить забрати мій човен, мусить ЗАПЛАТИТИ ЗА ЦЕ!

Мене охопив такий жах, що, коли Емма закричала «БІЖІТЬ!», я вже розвертався, щоб звідтіля дременути. Однак пробігти ми встигли всього кілька кроків. Я провалився ногою в гнилу дошку й iз розгону зустрівся лицем з поверхнею причалу. Я силкувався якнайшвидше виборсатися, але нога по стегно застрягла в дірі. Я не міг зрушити з місця, а на той час, коли Емма з Едисоном повернулися, щоб мене виручити, було вже запізно. Човняр уже навис над нами і заливисто сміявся. Глибокий глухий регіт луною розкочувався в темряві під пристанню. Можливо, то була лише гра тіней, але я міг поклястися, що бачив, як із каптура його плаща вивалився пацюк, а з рукава, коли він поволі здійняв до нас руку, вислизнув ще один.

— Відчепися від нас, маніяк! — закричала Емма і плеснула в долоні, щоб розпалити вогонь. І хоча її світло не змогло розігнати пітьму, що плавала всередині човняревого каптура (я підозрюю, що навіть сонцю це було б не до снаги), однак нам стало видно, що він тримав у простягнутій руці. Не ніж і не якусь іншу зброю. То був клапоть паперу, затиснутий між великим і довгим білим вказівним пальцем.

Човняр простягав його мені, низько схилившись, щоб я міг дотягтися і взяти.

— Прошу, — спокійно промовив він. — Прочитайте.

Але я не наважувався.

— Що це таке?

— Ціна. А також інша інформація про мої послуги.

Трясучись від страху, я простягнув руку та взяв папірець. І всі ми понахилялися, щоб у світлі Емминого вогника прочитати.

Я підвів погляд на човняра-велетня.

— То це ви? — усе ще вагаючись, спитав я. — Ви… Шарон?

— У плоті й крові, — відповів він. І від єлейності його голосу волосся на моїй потилиці стало сторч.

— О птахи! Ви нас, чоловіче, до напівсмерті перелякали! — дорікнув йому Едисон. — А без усього того гучномовства й реготу ніяк не можна було обійтися?

— Прошу вибачити. Я куняв, а ви мене перелякали.

— То це ми вас перелякали?

— Я було подумав, що ви справді хочете вкрасти мій човен, — усміхнувся він.

— Ха-ха, — силувано розсміялася Емма. — Та ні, ми просто… перевіряли, чи надійно він пришвартований.

Шарон розвернувся і поглянув на човник, просто прив’язаний мотузкою до дерев’яного стовпа.

— А як ви його знайшли? — спитав він. Під каптуром показався тьмяно-білий серпик широкої усмішки.

— На судні… повний порядок, — сказав я, нарешті вивільнивши ногу з діри. — Дуже надійне, е-е, швартування.

— Я б сама кращого вузла не зав’язала, — запевнила Емма, допомагаючи мені звестися на ноги.

— До речі, — мовив Едисон. — А ті, хто наважилися… вони справді всі… — Позирнувши на темну воду, він гучно проковтнув слину.

— Та не зважайте, — відповів човняр. — Раз уже ви мене розбудили, я до ваших послуг. Чим можу вам допомогти?

— Нам потрібно взяти напрокат ваш човен, — твердо заявила Емма. — Але без вас.

— Цього я дозволити не можу, — похитав головою Шарон. — Я незмінний капітан цього судна.

— Що ж, дуже шкода! — і Едисон притьмом розвернувся, щоб почимчикувати геть.

Але Емма зловила його за нашийник.

— Стій! — просичала вона. — У нас тут ще є справи. — І вона привітно всміхнулася човняреві. — Нам стало відомо, що багато дивних пройшли через це… — Вона роззирнулася навколо в пошуках відповідного слова. — …місце. Чи не тому, що тут неподалік є вхід у контур?

— Не розумію, про що ви, — незворушно відповів Шарон.

— Ну добре, так, звісно, ви не можете в цьому просто зізнатися. Я все розумію. Але з нами ви в безпеці. Це ж очевидно, бо ми самі…

Я штрикнув її ліктем.

— Еммо, не треба!

— Але чому? Він уже бачив, як пес розмовляє, а я роблю вогонь. Якщо ми не зможемо розмовляти відверто…

— Але ми не знаємо, чи він такий самий, — сказав я.

— Авжеж, він такий. — Вона повернулася обличчям до Шарона. — Ви ж такий, правда?

Човняр незворушно дивився на нас.

— Він такий, скажи? — звернулася Емма до Едисона. — Хіба ти не відчуваєш особливого запаху?

— Ні, чіткого не відчуваю.

— Ну, нічого, це не має значення, головне, що він не витвір. — Круглими очима Емма подивилася на Шарона. — Адже так? Ви не витвір?

— Я бізнесмен, — рівним тоном промовив він.

— Який звик бачити собак, що розмовляють, і дівчат, що запалюють полум’я руками, — уточнив Едисон.

— У мене така робота, що різні люди трапляються.

— Я перейду одразу до справи. — Я обтрусив воду з ніг, спершу з однієї, потім з другої. — Ми шукаємо своїх друзів. Думаємо, що десь так із годину тому вони могли прийти сюди. То були діти, а серед них, може, кілька дорослих. Один був невидимий, одна могла зринати в повітря…

— Їх важко було не помітити, — додала Емма. — Їх вела під прицілом банда витворів.

Шарон склав руки на грудях — широким чорним хрестом.

— Я ж кажу, мій човен винаймає різношерста публіка, і кожен покладається на те, що я зберігатиму конфіденційність. Тож я своєї клієнтури не обговорюватиму.

— Та що ви кажете? — здивувалася Емма. — Вибачте, ми на хвилинку відійдемо. Вона відвела мене вбік і зашепотіла на вухо. — Якщо він зараз же не заговорить, я дуже-дуже розсерджуся.

— Тільки давай без відчайдушних вчинків, — прошепотів я у відповідь.

— Чому? Ти віриш тому, що цей дурисвіт сказав про черепи й морських потвор?

— Насправді так. Я розумію, що він мерзотник, але…

— Мерзотник? Та він практично зізнався в тому, що веде справи з витворами! Може, він навіть один із них!

— …але він корисний мерзотник. У мене таке відчуття, що він точно знає, куди повезли наших. Треба тільки правильно його порозпитувати.

— Тоді не соромся, — сердито відрізала вона.

Я повернувся обличчям до Шарона і, чарівливо всміхаючись, спитав:

— Що ви можете розказати мені про свої екскурсії?

Човняр одразу ж просяяв.

— Нарешті! Тема, на яку я вільно можу розмовляти. Є в мене тут деяка інформація…

Рвучко розвернувшись, він пішов до найближчого стовпа, до якого було прибито поличку, а на тій поличці стояв череп у старому прикиді авіатора — шкіряний шолом, круглі окуляри, стильний шарф. Між зубів у нього було затиснуто декілька проспектів. Один з них Шарон узяв і простягнув мені. То була дешевенька брошурка для туристів, така з вигляду, наче її надрукували, коли мій дід був ще малим хлопцем. Поки я гортав її сторінки, Шарон прокашлявся і заговорив.

— Зараз поміркуємо. Родинам подобається пакет «Голод і полум’я»… вранці ми піднімаємося вгору річкою й дивимося, як машини вікінгів під час облоги катапультують через міську стіну отруєних овець, потім гарненько полуднуємо їжею з термосів і повертаємося ввечері шляхом Великої пожежі 1666-го, яка особливо тішить око після настання темряви, бо язики полум’я дуже мальовничо віддзеркалюються у воді. Така краса. Або, якщо у вас є всього кілька годин, можемо добряче пошибеникувати. Док Смерті одразу після заходу сонця — популярна розвага серед молодят у медовий місяць, під час якої пірати, наділені даром дуже смачно лаятися, виступають із барвистими промовами, а потім їх чіпляють на шибеницю. За невеличку доплату ви навіть можете з ними сфотографуватися!

Усередині брошури усміхнені туристи на ілюстраціях насолоджувалися видовищами, які він описував. На фото, розміщеному на останній сторінці, один із Шаронових гостей позував із бандою грізних піратів, до зубів озброєних ножами й рушницями.

— Дивні таким чином розважаються? — зачудовано промовив я.

— Ми марнуємо дорогоцінні хвилини, — прошепотіла Емма, неспокійно озираючись назад. — Він просто тягне час, чекає, коли з’явиться наступний патруль витворів.

— Я не думаю, — відповів я. — Зачекай трохи…

А Шарон базікав собі далі, наче й не чув, про що ми говоримо.

— …і ви побачите голови всіх божевільних, акуратно настромлені на палі, коли ми пропливатимемо попід Лондонським мостом! І нарешті, наша найпопулярніша екскурсія, котра в моєму особистому списку посідає перше місце. Але… не зважайте, — хитро примружився він і махнув рукою. — Так, якщо подумати, я сумніваюся, що вам цікавий Диявольський Акр.

— Чому ні? — спитала Емма. — Там занадто гарно й приємно?

— Насправді то доволі незатишна місцина. І, авжеж, там не місце дітям…

Емма так тупнула ногою, що весь прогнилий причал здригнувся.

— Це туди забрали наших друзів, так?! — закричала вона. — Так?!

— Панночко, не дратуйтеся так. Ваша безпека для мене — найголовніше.

— Перестаньте нас накручувати й скажіть, що там!

— Ну, якщо ви наполягаєте… — Шарон задоволено зітхнув, наче в теплу ванну опускався, і став потирати руки в шкіряних рукавичках, так, немовби сама думка про це давала йому втіху. — Всяке поганюче. Всяке лячне. Всяке паскудне. Все, що вам до вподоби, головне, щоб до вподоби вам було поганюче, лячне й паскудне. Я часто мрію про те, як одного дня піду на пенсію, повішу своє весло й оселюся там назавжди. Може, керуватиму невеличкою бойнею на вулиці Гнійній…

— Ще раз, як те місце називається? — перепитав Едисон.

— Диявольський Акр, — мрійливо проказав човняр.

Едисон дрібно-дрібно затремтів — від кінчика носа до хвоста.

— Я його знаю, — похмуро мовив він. — Страхітлива місцина… кубло розпусти, найнебезпечніші нетрі за всю довгу історію існування Лондона. Я чув історії про дивних тварин, яких привозили туди в клітках і змушували брати участь у кривавих спортивних боях. Ведмегримів нацьковували на емурафів, шимпорогів — на фламінгоцапів… батьків — на рідних дітей! Вони були змушені калічити і вбивати одне одного заради забаганки кількох хворих на голову дивнюків.

— Це огидно, — скривилася Емма. — Які дивні могли брати участь у такому?

Едисон тільки головою згорьовано похитав.

— Розбійники… найманці… вигнанці…

— Але в царстві дивних немає вигнанців! — здивувалася Емма. — Кожного дивного, який скоїв злочин, під конвоєм відпроваджують у каральний контур!

— Як мало ви знаєте про власний світ, — зауважив човняр.

— Злочинців не можна ув’язнити, якщо їх не спіймали, — пояснив Едисон. — Не можна, якщо вони встигли вискочити з контуру — безкарними, некерованими.

— За вашими розповідями схоже на Пекло, — сказав я. — Навіщо комусь добровільно туди йти?

— Те, що для когось Пекло, для інших — рай на землі, — відповів човняр. — Це останній острівець справжньої свободи. Там можна що завгодно купити, продати… — І, нахилившись до мене, пошепки додав: — Що завгодно сховати.

— Наприклад, викрадених імбрин і дивних дітей? — уточнив я. — Ви на це натякаєте?

— Нічого такого я не казав, — стенув плечима човняр і зробив вигляд, що його дуже цікавить щур, виловлений у складках плаща. — Персі, киш, татко працює.

І поки він обережно ставив щура на дошки, я підтягнув до себе поближче Емму та Едисона.

— Що скажете? — пошепки спитав я. — Наших справді могли відвезти до цього… диявольського місця?

— Ну, своїх полонених вони мусять тримати в контурі, і досить-таки старому, — сказала Емма. — Інакше більшість із нас пришвидшено постаріє і через день-два помре.

— Але яке витворам діло до того, чи ми помремо? — спитав я. — Вони просто хочуть забрати наші душі.

— Можливо. Але вони не можуть дати померти імбринам. Ті їм потрібні, щоб відтворити подію тисяча дев’ятсот восьмого року. Пам’ятаєте витвірський божевільний задум?

— Усе те, про що марив Ґолан. Безсмертя й влада над світом…

— Ага. Тож вони місяцями викрадали імбрин, і їм потрібно знайти для них таке місце, де вони не перетворяться на сушену кірку від апельсина, так? Тобто дуже старий контур. Щоб йому було років вісімдесят чи сто щонайменше. І якщо Диявольський Акр — це джунглі, де править бал розпуста й беззаконня…

— Саме так, — підтвердив Едисон.

— …тоді для витворів це ідеальне місце, щоб переховувати полонених.

— До того ж у самісінькому серці Лондона, — сказав Едисон. — Просто в усіх перед носом. Розумні поганці…

— Тоді, напевно, питання знято, — кивнув я.

Емма обережно підійшла до Шарона.

— Нам, будь ласка, три квиточки до тієї бридкої страхітливої клоаки, яку ви описували.

— Добре, добре подумайте над тим, чого ви хочете, — порадив перевізник. — Такі невинні ягнята, як ви, не завжди повертаються з Диявольського Акра.

— Ми добре подумали, — запевнив його я.

— Що ж, дуже добре. Але не кажіть потім, що я вас не попереджав.

— От тільки в нас немає трьох золотих, — повідомила йому Емма.

— Справді? — Шарон склав довгі пальці обох рук дашком і протягло зітхнув. З каптура війнуло розритою могилою. — Зазвичай я наполягаю, щоб платили наперед, але сьогодні вранці в мене напрочуд щедрий настрій. Мене зачарував ваш хоробрий оптимізм. Відвезу вас у борг.

І він розсміявся. Так, наче знав, що розплатитися з ним ми не зможемо, бо не виживемо. Відступивши вбік, він здійняв руку в плащі й показав на човен.

— Діти, ласкаво прошу на борт.

Розділ другий

Перед тим, як ми сіли в човник, Шарон влаштував цілу виставу з витяганням звідти шести звивистих щурів — так, неначе привілей пливти без страху підчепити чуму чи ще якусь моровицю дарували тільки ВІП-дивним. А тоді простягнув Еммі руку й допоміг зійти з причалу. Нас утрьох посадили поряд на просту дерев’яну лавицю. Поки Шарон вовтузився з причальним тросом, я думав про те, навіщо ми йому довірилися і що це з нашого боку — просто дурість чи вже неприпустима відчайдушність, як ніби лягти подрімати на проїжджій частині?

Проблема з умовною лінією між «просто дурістю» та «повним ідіотизмом» полягає в тому, що ти часто не знаєш, з якого боку від неї стоїш, аж поки не стає запізно. На той час, коли все більш-менш вляжеться й ти зможеш спокійно поміркувати, кнопку вже натиснуто, літак виїхав з ангару або, в нашому випадку, човен відплив від пристані. І коли на моїх очах Шарон відштовхнувся від причалу голою ногою (голою, і я помітив, що вона не зовсім схожа на людську: пальці на ній завдовжки з сосиски в міні-хотдоґах, а ороговілі жовті нігті пазуристо покручені на кінцях), на душу каменем лягло впевнене розуміння того, з якого боку лінії ми опинилися, і що запізно вже чимось цьому зарадити.

Шарон смикнув за шнур допотопного зовнішнього двигуна, і той закашлявся, видихаючи хмарину синього вихлопу. Човняр опустився в калюжу чорної тканини, що утворилася в човні від його плаща, й сховав під лавку свої чималі ножиська. Він розігнав двигун і повів нас із-під пристані у відкритий водний простір, крізь ліс грізних дерев’яних стовпів на тепле сонечко. Ми випливли в канал, рукотворну притоку Темзи, яку з обох стінами обступали будівлі зі скла. На поверхні теліпалося більше корабликів, ніж у малої дитини у ванні під час купелі, — льодяниково-червоні буксири, широкі пласкі баржі й туристичні човни, на верхніх палубах яких яблуку ніде було впасти від екскурсантів, що дихали свіжим повітрям. І, хоч як це було дивно, жоден з них не помітив незвичного суденця, що буркотіло повз них, не націлився на нього об’єктивом камери, хоч подивитися тут було на що: біля стерна — янгол смерті, на пасажирському сидінні — двоє заляпаних кров’ю дітей, і собака в окулярах дивиться кудись за борт. Утім, це було на краще. Невже Шарон наклав на свій човен якісь чари і бачити його могли тільки дивні? Я вирішив повірити, що так і є, бо сховатися тут усе одно не було де, навіть якби ми й хотіли.

Роздивляючись човен при світлі дня, я помітив, що він надзвичайно простий — весь, окрім вишуканої різьбленої фігури, що здіймалася на носі. Та фігура зображала товсту лускату змію, яка злегка вигиналася літерою S, але замість голови в неї було гігантське очне яблуко, без повіки, велике, як диня. Воно мертво вдивлялося кудись поперед нас у вічність.

— Що це? — я провів рукою по його полірованій поверхні.

— Тис, — відповів Шарон, перекрикуючи ревіння мотора.

— Що я-с?

— Дерево, з якого його зробили.

— Але для чого воно?

— Щоб ним бачити, — роздратовано відказав Шарон.

Він ще сильніше розігнав мотор, напевно, для того, щоб у гуркоті потонули мої запитання. Ми набирали швидкість, і ніс трохи припіднявся над водою. Я набрав повні легені повітря, насолоджуючись відчуттям сонця й вітру на обличчі, а Едисон висолопив язика й звісив лапи через борт. Таким задоволеним я його ще ніколи не бачив.

Який чудовий день для того, щоб вирушити в Пекло.

— Слухай, я тут подумала про те, як ти сюди вийшов, — порушила мовчанку Емма. — Як знову опинився в теперішньому.

— Добре. І що ти надумала?

— Цьому може бути лише одне логічне пояснення — хоча воно й не надто переконливе, чорт забирай. Коли ми були в підземних тунелях з усіма тими витворами й перейшли назад у теперішнє, ти вийшов разом з нами замість того, щоб залишитися на самоті в тисяча вісімсот якому там, тому що десь там, неподалік, була пані Сапсан і вона допомогла тобі перейти — так, що ніхто про це й не дізнався.

— Еммо, я не знаю, це якось… — Я замовк, бо не хотів сказати грубість. — Ти думаєш, вона ховалася в тунелі?

— Я кажу, що це можливо. Ми гадки не маємо, де вона була.

— Вона у витворів. Коул сам зізнався!

— Відколи це ти віриш тому, що кажуть витвори?

— Підловила. Ну, Коул хвалився тим, що вона у них, тому я й вирішив, що він каже правду.

— Можливо… або він це сказав, щоб довести нас до відчаю і викликати бажання скласти руки. Він хотів нас переконати здатися його солдатам, забув?

— Це правда. — Я насупився, відчуваючи, як від усіх цих можливостей мозок починає скручуватися у вузол. — Добре. Для продовження розмови припустімо, що пані Сапсан була з нами в тунелі. Навіщо їй було клопотатися про те, щоб відправити мене в теперішнє у вигляді полоненого витворів? Нас везли кудись, щоб висмоктати другі душі. Краще б я вже в тому контурі застряг.

На якусь мить це, здавалося, щиро спантеличило Емму. Та потім її обличчя проясніло, і вона сказала:

— А для того, щоб ми з тобою врятували решту. Може, таким був її план.

— Але звідки їй було знати, що ми втечемо від витворів?

Емма скоса позирнула на Едисона.

— Може, в неї були помічники, — пошепки сказала вона.

— Ем, цей гіпотетичний ланцюжок подій стає ну дуже малоймовірним. — Я перевів подих, ретельно добираючи слова. — Знаю, тобі хочеться вірити, що пані Сапсан десь там, на волі, спостерігає за нами. Мені теж, але…

— Мені цього дуже сильно хочеться, аж до болю, — визнала вона.

— Але якби вона була на волі, то чи не зв’язалася б із нами, хоч якось? А якби він був причетний, — тихо промовив я і кивнув на Едисона, — то хіба б він уже про це не згадав?

— Ні, якщо він заприсягся тримати все в таємниці. Може, розказувати комусь надто небезпечно, навіть нам. Якщо ми будемо знати, де перебуває пані Сапсан, і хтось про це довідається, то під тортурами ми можемо не витримати й розколотися…

— А він ні? — трохи занадто голосно спитав я, і пес озирнувся на нас. Вітер надимав йому щоки, язик смішно тріпотів.

— Гей, там! — закричав він. — Я вже нарахував п’ятдесят шість риб, хоча одна-дві з них могли бути шматками напівзатонулого сміття. А ви про що шепочетеся?

— Ой, та пусте, — запевнила його Емма.

— Чомусь я в цьому сумніваюся, — пробурмотів він, але інстинкт дуже швидко взяв гору над підозрами. Наступної ж миті він дзявкнув: «Риба!» — і його увага знову переметнулася на воду. — Риба… риба… мотлох… риба…

Емма невесело розсміялася.

— Ідея зовсім божевільна, я розумію. Але мій мозок — машина з виробництва надій.

— Я дуже радий. Бо мій — генератор найпесимістичніших прогнозів.

— Тоді ми одне одному потрібні.

— Так. Але, здається, ми й так це знали.

Від рівномірного погойдування човна ми то тулилися одне до одного, то відхилялися. То тулилися, то відхилялися.

— Ви точно не хочете в романтичний круїз? — спитав Шарон. — Ще не пізно.

— Точно-точно, — кивнув я. — У нас завдання.

— Тоді раджу відчинити скриню, на якій сидите. Коли ми перейдемо, вам знадобиться те, що лежить усередині.

Ми відкинули верх лавки й знайшли всередині великий шмат брезенту.

— А це для чого? — спитав я.

— Щоб під ним сховатися, — відповів Шарон і повів човен у ще вужчий канал, уздовж якого тяглися нові, дорогі на вигляд квартирні будинки. — Поки що мені вдавалося приховувати вас від цікавих очей, але всередині Акра мій захист діяти перестане. А там довкола входу вештаються різні малоприємні особини й шукають легкої здобичі. А ви здобич надзвичайно легка.

— Я так і знав, що ви щось мутите, — сказав я. — Жоден турист і не глянув у наш бік.

— Споглядати історичні звірства безпечніше, коли їхні учасники не можуть помітити вас у задніх рядах. Не можу ж я дозволити, щоб моїх клієнтів забрали люті мародери-вікінги, чи не так? Уявіть, якими будуть після цього відгуки гостей!

Ми швидко наближалися до якогось тунелю — відрізку каналу з перекинутим над ним мостом, футів зі сто завдовжки, понад яким бовваніла якась будівля, схожа на склад чи стару фабрику. На дальньому боці півколом сяяло блакитне небо й виблискувала вода. Але між тим простором і цим була суцільна чорнота. Це місце дуже нагадувало вхід у контур.

Ми розгорнули велетенський брезент, і він заповнив собою половину човна. Емма лягла поряд зі мною, і ми разом залізли під нього та, наче ковдру, натягнули край до підборідь. Човен ковзав поверхнею води, невпинно наближаючись до чорноти, і Шарон заглушив мотор та накрив його іншим, меншим шматком брезенту. Розгорнув довгу складану жердину, опустив її у воду до самісінького дна й довгими нечутними поштовхами став підтягувати нас у човні вперед.

— До речі, — сказала Емма. — А від яких малоприємних особин ми ховаємося? Від витворів?

— У царстві дивних є й більше зло, ніж ненависні вам витвори. — Голос Шарона луною відбивався від кам’яних стін тунелю. — Пристосуванець під маскою друга може виявитися так само небезпечним, як і відвертий ворог.

Емма зітхнула.

— Невже не можна хоч іноді висловлюватися зрозуміліше?

— Голови! — відрубав він. — І ти, собако, теж!

Едисон засопів під брезентом, і ми натягнули край собі на обличчя. Під накриттям було чорно й жарко, і нестерпно тхнуло моторним мастилом.

— Вам страшно? — прошепотів у пітьмі Едисон.

— Не особливо, — відповіла Емма. — Джейкобе, а тобі?

— Так страшно, що я от-от зблюю. Едисоне?

— Звісно, що ні, — промовив пес. — Страхопудство не є відмінною ознакою моєї породи.

Та коли він притулився до нас із Еммою посередині, я відчув, що він дрібно-дрібно тремтить усім тілом.

* * *

Деякі переходи швидкі й гладенькі, як супершвидкісні автостради. Однак цей за відчуттями нагадував спуск на пральній дошці, вздовж якого було повно глибоких баюр, крутий поворот, а потім різкий нахил і падіння в урвище — і все це в цілковитій непроглядній темряві. Коли все нарешті було позаду, в голові в мене паморочилося й гупало. Я не розумів, завдяки яким невидимим механізмам деякі переходи були важчими за інші. Може, подорож за рівнем брутальності мала бути подібна до пункту призначення, а ця, яку ми щойно пережили, нагадувала поїздку бездоріжжям у дику глушину. Бо так воно насправді й було.

— Ми на місці, — оголосив Шарон.

— Усі в порядку? — спитав я, навпомацки шукаючи Еммину руку.

— Нам треба повернутися, — заскімлив Едисон. — Я на тому боці нирки загубив.

— Тихо будьте, поки я не знайду безпечної місцини, щоб вас висадити, — сказав Шарон.

Дивовижно, яким гострим стає слух, коли не можеш розплющити очі. Я тихо лежав під брезентом і поволі занурювався в гіпнотичний транс від звуків давно зниклого світу, що розквітав довкола нас. Спочатку був лише ледь чутний плюскіт Шаронової жердини у воді, та вже зовсім скоро до нього долучилися інші звуки, змішалися в єдину палітру, і перед моїм внутрішнім зором в усіх деталях вималювалася сцена. Той рівномірний плюскіт дерева об воду ішов, як я собі уявляв, од весел навантаженого купами риби човна, що саме пропливав повз нас. Уява малювала мені жінок, які перегукувалися між собою, вихиляючись із вікон будинків, що дивилися фасадами один на одний, й пліткували над поверхнею каналу, поки розвішували на мотузки білизну. Десь попереду ухкали від сміху діти, гавкав пес, а вдалині я чув голоси, які співали в такт стукоту молотків: «Так — перестуку молотків, так — перегуку гвіздків!» Уже дуже скоро я став собі уявляти відважних трубочистів у циліндрах, що підстрибом чимчикують собі вулицями, сповненими грубого шарму, і людей, що збираються разом, щоб з підморгуванням і піснею кинути виклик долі.

Я нічого не міг із собою вдіяти. Усе, що я знав про нетрі вікторіанської доби, я почерпнув з вульгарного мюзиклу, театралізованої версії «Олівера Твіста». Коли мені було дванадцять, я грав у общинній театральній постановці, був Сиротою Номер П’ять, щоб ви знали, і того вечора, коли мала відбутися вистава, так боявся виходити на сцену, що прикинувся, ніби в мене шлунковий грип, і за всім дійством спостерігав з-за лаштунків, у костюмі, з блювальним відерцем під ногами.

Отож, така картинка намалювалася в моїй голові на ту мить, коли я помітив у брезенті над своїм плечем маленьку дірочку (щури прогризли, не інакше). Я трохи посунувся, й виявилось, що я можу в неї визирнути. І буквально за кілька секунд радісний мюзикловий ландшафт, який я собі уявляв, розплавився, немов на картині Сальвадора Далі. Перше жахіття, що мене зустріло, — будинки вздовж каналу, хоча називати їх будинками було перебільшенням. Ніде в просілій і гнилій архітектурі не знайти було жодної рівної лінії. Споруди горбились, як шеренга вимучених солдатів, що виструнчились за командою та й позасинали; здавалося, що у воду вони не валяться лише тому, що їх тримає купи щільність, з якою їх було напаковано, — а ще цементуючий шар чорно-зеленої тванистої гидоти, якою було товсто вимащено нижню третину халуп. На всіх хитких ґанках стояли вертикально поставлені ящики, схожі на домовини. Але що це таке, до мене дійшло лише тоді, коли я почув з однієї такої труни тихий буркіт, а слідом за ним у воду з-під неї щось упало. Поплюскування, яке долинало до нас раніше, народжувалося не під веслами, а під нужниками, які робили свій внесок у той самий бруд, який не давав їм розвалитися.

Жінки, що перегукувалися через канал, повихилялися з вікон навпроти — достоту так, як я собі й уявляв. Але вони не розвішували білизну і вже точно не ділилися плітками. Більше не ділилися. Тепер вони сипали погрозами й прокльонами. Одна розмахувала розбитою пляшкою і п’яно реготала, а інша викрикувала епітети, яких я майже не розумів («Ти шмердющя підштилка, за фартинг перед шамим дияволом ноги б рожштавила!»), але, якщо я правильно її зрозумів, то була іронія, бо сама вона була гола до пояса й, здавалося, не звертала увагу на те, чи на неї хтось дивиться. Обидві замовкли, щоб посвистіти до Шарона, коли ми пропливали повз. Але він їх проігнорував.

Прагнучи якнайшвидше стерти цю картинку з пам’яті, я побачив щось набагато гірше. Попереду ватага малих позвішувала ноги з ненадійного пішохідного містка, перекинутого через канал. Над водою вони тримали прив’язаного до мотузки за задні лапи собаку. Вони притоплювали бідолаху під воду і знай підсміювалися, коли його відчайдушний гавкіт перетворювався на булькотіння. Неабияких зусиль мені коштувало не відкинути брезент і не закричати на них. Добре, що Едисон цього не бачив, бо інакше жодні заклики до розуму не завадили б йому зірватися з місця й кинутися на розбишак з оскаленими зубами. І виказати нашу схованку.

— Я знаю, про що ти думаєш, — пробурмотів, звертаючись до мене, Шарон. — Якщо хочеш гарно все роздивитися, почекай трохи. На раз-два все найгірше буде позаду.

— Ти підглядаєш? — штрикнула мене ліктем Емма.

— Можливо, — відповів я, не перестаючи дивитись у дірочку.

Човняр цитьнув на нас. Він витяг свою жердину з води, зняв з наконечника ковпачок, під яким виявилося коротке лезо, і коли ми проминали хлопців, перерізав їм мотузку. Собака хлюпнув у воду і вдячно погріб до берега. Його мучителі аж завили від люті. І почали шукати імпровізовані снаряди, щоб нас ними закидати. Але Шарон плив собі незворушно, не звертаючи на них ні найменшої уваги, так само як на жінок. Аж поки небезпечно близько біля його голови не пролетів недогризок. Після цього він зітхнув, розвернувся й спокійно стягнув зі своєї голови каптура — рівно настільки, щоб його могли побачити малі шибайголови, але не я.

Не знаю, що вони там уздріли, але злякалися, певно, до напівсмерті. Бо всі з криками порснули з мосту. Один біг так швидко, що перечепився і впав у смердючу воду. Тихо підсміюючись, Шарон натягнув каптура і знову повернувся обличчям уперед.

— Що сталося? — стривожилася Емма. — Що то було?

— Вас вітає Диявольський Акр, — відповів Шарон. — А зараз, якщо хочете подивитися, де ми, можете трошки привідкрити обличчя, і за той час, що нам лишився, я спробую провести вам екскурсію, варту вашого золотого.

Ми відтягли край брезенту до підборідь, і Емма з Едисоном вражено зойкнули. Емма, напевно, від видовиська, а Едисон, судячи зі зморщеного носа, — від смороду. Дух стояв нереальний, неначе на повільному вогні довкола нас тушкувалося рагу зі свіжих нечистот.

— Ви звикнете, — пообіцяв Шарон, прочитавши на моєму обличчі відразу.

— Ой, який жах… — простогнала Емма й ухопила мене за руку.

І то без перебільшення був жах. Тепер, коли я міг дивитися обома очима, місцевість видавалася ще більш пекельною. Фундаменти всіх будинків розвалилися до стану каші. Канал перетинали, мов у «котячій люльці»[4], якісь божевільні пішохідні мостики, і деякі з них були не ширші за дошку. На смердючих берегах височіли кучугури сміття, а в них копирсалися якісь примароподібні створіння. Єдиними кольорами були відтінки чорного, жовтого й зеленого — прапор гниття й розпаду. Але чорний переважав. Чорний плямами проступав на кожній поверхні, замурзував кожне обличчя й смугами розписував повітря — то дим здіймався всюди навколо нас колонами з коминів і зловісно витікав з димових труб на фабриках віддалік, які щохвилини оголошували про себе індустріальним гуркотом, глибоким і первісним, наче барабани війни, таким потужним, що від нього здригалися в будинках навколо всі ще не розбиті шибки.

— Це, друзі мої, і є Диявольський Акр, — почав Шарон. Його вкрадливий голос звучав так тихо, що чути його могли тільки ми. — Фактичне населення — сім тисяч двісті шість осіб, задокументоване населення — нуль осіб. Батьки міста у своїй мудрості відмовляються визнавати саме існування цього району. Чарівлива ріка, течією якої ми зараз маємо приємність пливти, називається Смердючка, і заводські відходи, фекалії й трупи тварин, що безперервно в неї вливаються, спричиняють не лише принадний аромат, але й спалахи хвороб, такі регулярні, що за ними годинник можна перевіряти, й такі видовищні, що весь цей район прозивають «Капітаном Холери».

— А втім… — Він повів задрапованою в чорне рукою в бік дівчинки, яка щойно опустила у воду цебро. — Для багатьох тутешніх безталанних душ ці води — не лише відхоже місце, а й криниця.

— Вона ж не буде це пити! — жахнулася Емма.

— За кілька днів, коли осядуть важкі частки, вона збере зверху найчистішу рідину.

Емма аж відсахнулася.

— Ні…

— Так. Кошмар і жаль, — недбалим тоном промовив Шарон і заходився далі відтарабанювати факти, наче з книжки читав. — Основне заняття населення — збирати сміття й заманювати в Акр незнайомців, щоб, угрівши їх дрючком по голові, пограбувати. Розваги полягають у поглинанні доступних легкозаймистих речовин і поганому виконанні пісень, а точніше, їх горланні. Основні статті експорту з району — чавунний шлак, кісткове борошно й страждання. Окрасами місцевості можна назвати…

— Це не смішно, — перебила його Емма.

— Прошу?

— Я сказала, що це не смішно! Ці люди мучаться, а ви з них глузуєте!

— Я не глузую, — владним тоном відмовив Шарон. — Я надаю вам цінну інформацію, яка може врятувати життя. Але якщо ви волієте йти в ці джунглі, загорнувшись у кокон невігластва…

— Не воліємо, — сказав я. — Вона перепрошує. Будь ласка, продовжуйте.

Емма нагородила мене несхвальним поглядом, і я не схвалив її у відповідь. Для політичної коректності час було вибрано невдало, навіть якщо Шарон висловлювався трохи безжально.

— Заради Аїда, говоріть тихіше, — роздратовано цитьнув на нас він. — Отже, на чому я зупинився? Окрасами місцевості можна назвати Сирітську в’язницю святого Рутледжа, прогресивну установу, куди сиріт саджають ще до того, як вони дістануть нагоду скоїти якийсь злочин, а отже, суспільство заощаджує гроші й спокій; Божевільню святого Варнави для ненормальних, шарлатанів і людей з кримінальними нахилами, що працює на добровільних засадах амбулаторно і майже завжди стоїть порожня; а також вулицю Кіптяву, яку вісімдесят сім років лизали язики полум’я підземної пожежі, що її ніхто не потурбувався загасити. А… — він показав на чорну прогалину між будинками на березі, — це її початок. Як бачите, спалений дощенту.

На прогалині вовтузилися декілька чоловіків, стукали молотками по дерев’яній рамі (лагодили будинок, як мені здалося), а побачивши наш човен, зупинилися, щоб крикнути «привіт» Шарону. Але він лише символічно махнув рукою у відповідь, неначе йому було трохи соромно.

— Ваші друзі? — поцікавився я.

— Далекі родичі, — буркнув він. — Спорудження шибениць — наш сімейний фах…

— Спорудження чого? — не зрозуміла Емма.

Та не встиг він відповісти, як чоловіки знову взялися до роботи. Вони вимахували молотками й голосно співали: «Так — перестуку молотків, так — перегуку гвіздків! Як весело збивати шибеницю, довічну розраду всіх вішальників!»

І якби мене не скувало жахом, я б розреготався.

* * *

Ми невпинно тримали курс річкою Смердючкою. І з кожним помахом Шаронової жердини вона все звужувалася, наче її береги, мов загребущі руки, прагнули нас ухопити. Подекуди річка ставала такою вузькою, що не було вже потреби в пішохідних містках, які її перетинали. З даху на дах можна було перемахнути понад водою. Сіре небо здавалося просто тріщиною між ними, і все під ним задихалося в напівмороці. А Шарон тим часом ні на секунду не замовкав: тріскотів, наче ожилий підручник. Усього за декілька хвилин він примудрився розповісти про модні тенденції в Диявольському Акрі (популярністю користувалися перуки, вкрадені з поясів, до яких їх чіпляли), валовий внутрішній продукт (повально гидкий) та історію його започаткування (підприємливими селянами, які вирощували хробаків, на початку дванадцятого століття). Та коли він щойно перейшов до видатних ознак місцевої архітектури, Едисон, котрий весь цей час нетерпляче совався поряд зі мною, нарешті його перебив.

— Здається, про цю пекельну діру ви знаєте все до останнього факту. Крім того, що може бути бодай віддалено для нас корисним.

— Наприклад? — спитав Шарон. Терпець йому вже уривався.

— Кому ми можемо тут довіряти?

— Абсолютно нікому.

— Як нам знайти дивних, які живуть у цьому контурі? — спитала Емма.

— Краще їх не шукати.

— Де ті витвори, які взяли в полон наших друзів? — не змовчав я.

— Знати таке шкідливо для бізнесу, — незворушно відказав Шарон.

— Тоді висадіть нас із цього анафемського човна, ми самі вирушимо на пошуки! — заявив Едисон. — Ми марнуємо дорогоцінний час, а від вашого нескінченного монологу в мене злипаються повіки. Ми найняли човен, а не училку!

На це Шарон зневажливо пирхнув.

— Треба було б викинути вас у Смердючку за нечемність, але в такому разі я не отримаю золотих монет, які ви мені заборгували.

— Золоті монети! — мало не сплюнувши од відрази, промовила Емма. — А як щодо життя й добробуту ваших ближніх дивних? Як щодо лояльності?

Шарон тільки посміхнувся.

— Якби мене турбували такі матерії, мене б уже давно й серед живих не було.

— Нам усім це пішло б тільки на користь, — буркнула Емма й відвернулася.

Поки ми розмовляли, навколо нас стали звиватися вуса туману, втім, нітрохи не схожого на сірі тумани Кернгольму. Цей туман був масний і жовтувато-коричневий, кольору й консистенції гарбузового супу. Його раптова поява, здавалося, змусила Шарона почуватися незатишно. Враз стало погано видно, і він закрутив головою з боку в бік, неначе виглядав неприємності. Чи шукав зручне місце, щоб викинути нас із човна.

— Холера, холера, холера, — пробурмотів він. — Це поганий знак.

— Це лише туман, — заспокоїла його Емма. — Ми його не боїмося.

— Я теж, — сказав Шарон, — але це не туман. Це завій, і він рукотворний. У завої стаються огидні речі. Нам треба якнайшвидше з нього вибиратися.

Він цикнув на нас, щоб ми вкрилися, й ми послухались. Я повернувся до своєї спостережної дірочки. Через кілька секунд із завою виринув човен і пройшов у протилежному напрямку майже впритул до нас. Чоловік сидів на веслах, жінка була на лавці. Шарон привітався, проте вони лише глянули на нього у відповідь. І дивилися, аж поки не проминули нас і завій не проковтнув їх знову. Пробуркотівши щось собі під носа, Шарон повів наш човен до лівого берега й маленької пристані, яку я ледь-ледь розгледів. Та коли ми почули лункі кроки на дерев’яних дошках і тихий гомін голосів, Шарон наліг на жердину, щоб різко розвернути човен у протилежний бік.

Так ми виписували зигзаги від берега до берега, шукаючи місця, щоб пришвартуватися й зійти на сушу, проте щоразу, як ми наближалися, Шарон бачив щось таке, що йому не подобалося, і віддалявся од берега.

— Стерв’ятники, — буркотів він. — Усюди стерв’ятники…

Сам я нікого не бачив, аж поки ми не допливли до просілого містка й чоловіка, що переходив його в нас над головами. Коли ми були вже під ним, чоловік зупинився й глянув униз. Він розтулив рота й набрав повні легені повітря (зараз криком покличе на поміч, подумав я), та замість голосу з його рота вийшов потужний струмінь густого жовтого диму, вистрелив у наш бік, як вода з гідранта.

Я запанікував і перестав дихати. Що, як то отруйний газ? Але Шарон не прикривав обличчя й не шукав навпомацки маску. Він просто бурмотів: «Холера, холера, холера», — поки чоловіків подих обвивався навколо нас, змішувався з завоєм і погіршував видимість до нуля. Минуло всього кілька секунд, і чоловік, міст, на якому він стояв, та береги обабіч повністю зникли з поля зору.

Я розкрив голову (бо нас усе одно ніхто не бачив) і тихо заговорив:

— Коли ви казали, що ця дурня рукотворна, я думав, ви мали на увазі заводські труби, а не в буквальному розумінні…

— Ой, ого, — не стрималася Емма, розкриваючись. — А для чого це?

— Стерв’ятники наганяють завою на місцевість, щоб приховати свою діяльність, — відповів Шарон, — а також щоб засліпити жертв. На щастя для вас, мене з’їсти не так легко. — І з цими словами він витяг з води свою довгу жердину, переніс її в нас над головами й постукав по дерев’яному оці на носі човна. Око засвітилося, наче ліхтар у тумані, пронизуючи променем світла завій. Шарон знову занурив жердину у воду й наліг на неї всім тілом, повільно обводячи човен по колу, щоб зі своїм ліхтарем оглянути навколишні води.

— Але якщо вони таке творять, — сказала Емма, — то вони дивні, чи не так? А якщо вони дивні, то, може, вони друзі.

— Чисті серцем не стають піратами, що паразитують у річках-смердючках. — Шарон перестав обертати човен, бо наш ліхтар вихопив із непроглядності інше судно, що наближалося. — Про вовка промовка.

Тепер ми могли їх чітко роздивитися, але вони поки що бачили нас тільки як велику пляму світла. Не те щоб це було великою перевагою, але принаймні давало нам можливість оцінити супротивника перед тим, як сховатися назад під брезент. Їх було двоє. Двоє чоловіків на човні, приблизно вдвічі більшому за наш. Перший керував майже безшумним підвісним мотором, а другий тримав у руці дрючок.

— Якщо вони такі небезпечні, — прошепотів я, — тоді чому ми просто їх чекаємо?

— Ми занадто заглибилися в Акр, тепер від них не втекти. Я заговорю їм зуби, і ми, найпевніше, виплутаємося.

— А якщо не вдасться? — спитала Емма.

— Тоді стрибайте у воду й рятуйтеся вплав.

— Я радше помру, — відказала Емма, скоса зиркнувши на маслянисту чорну воду.

— Діло твоє. А зараз, діти, я раджу вам щезнути, і щоб ані м’язом мені там не ворушили.

Ми знову натягнули собі на голови брезент. А наступної миті енергійний голос покликав:

— Хо, там, на борту! Човняре!

— Хо! — відповів Шарон.

Я почув, як весла загрібають воду, а потім відчув удар, коли інший човен стукнувся об наш.

— Що тут робиш?

— Та от, прогулятися вирішив, розважитися, — світським тоном промовив Шарон.

— Гарну ж ти вибрав для цього днину! — розсміявся чоловік.

Але другий був не в гуморі для жартів.

— Шо під шматою? — прогарчав він з тарабарським акцентом.

— Що я везу на своєму човні — це моя справа.

— Шо по Смердюйці плава, вшьо наш справ.

— Старі линви й різний корабельний мотлох, якщо вже хочете знати, — відповів Шарон. — Нічого цікавого.

— Тоді ти не заперечуватимеш, якщо ми подивимося, — сказав перший чоловік.

— А ми про що домовлялися? Хіба я вам цього місяця не платив?

— Нима ужо домов, — відповів йому другий. — Витвори платят п’ят раз більш за гарних пухких кормових. А тому, хто корм випустить… світе яма чи гірше.

— Куди вже гірше, ніж яма? — спитав перший.

— Я взнаваць не хо.

— Джентльмени, будьте розважливі, — сказав Шарон. — Можливо, настав час знову домовлятися. Я можу запропонувати такі умови, яких не запропонує вам жоден мій конкурент…

Кормові. Я затремтів, незважаючи на липке тепло, яке сочилося під брезентом від того, що руки в Емми швидко нагрівалися. Я сподівався, їй не доведеться застосувати свою зброю, але пірати на вмовляння не піддавалися, і я боявся, що своєю балаканиною човняр зупинив їх ненадовго. Проте бій означав би катастрофу. Навіть якщо ми переможемо чоловіків у човні, то все одно всюди стерв’ятники, як назвав їх Шарон. Я уявляв, як збирається банда. Вони наздоганяють нас на човнах, стріляють з берегів, зістрибують на нас із містків. І мене паралізував жах. Дуже-дуже не хотілося дізнаватися значення слова «кормові».

Та потім я почув обнадійливий звук — брязнули монети, що переходили з рук у руки, і другий пірат сказав: «О, се діло! Із сим у Гішпанію втікти мона…»

Та поки в душі несміливо піднімала голову надія, шлунок почав опускатися вниз. У живіт заповзало старе знайоме відчуття, і я збагнув, що воно поволі й поступово наростало вже деякий час. Почалося зі сверблячки, переросло в тупий біль, та тепер він загострювався — красномовний сигнал про те, що неподалік намалювався порожняк.

Але не якийсь там порожняк. Мій порожняк.

Це слово вискочило в голові без жодного попередження чи прецеденту. Мій. Чи, може, я все перевернув з ніг на голову. Може, це я належав йому.

Та жоден порядок не гарантував безпеки. Я думав, що прикінчити мене йому хочеться так само сильно, як і будь-якому порожнякові, та тільки зараз щось тимчасово закоркувало це прагнення, мов у пляшці. Та сама загадкова штука, що примагнітила порожняка до мене й повертала стрілку компаса в мене всередині в його бік. І саме ця стрілка повідомила мені, що зараз порожняк уже близько і з кожною хвилиною все ближче.

Якраз вчасно — щоб нас піймали чи вбили. Чи щоб він сам нас убив. Тієї миті я твердо вирішив: якщо вдасться дістатися до берега, запишу собі в план позбутися порожняка раз і назавжди.

Але де він міг бути? Якщо так близько, як повідомляло чуття, то він плив за нами по Смердючці, але не почути, як пливе брасом тварюка з сімома кінцівками, я ну ніяк не міг. Та тут стрілка змістилася й опустилася, і я зрозумів — майже побачив, — що він під водою. Очевидячки, порожнякам не потрібно було надто часто дихати. І одразу ж пролунав тихий бам — то він причепився до нашого човна. Ми всі підскочили від цього звуку, але тільки я знав, що воно таке. Я дуже шкодував, що не можу попередити друзів, але доводилося лежати без руху й відчувати його тіло буквально за кілька дюймів на іншому боці дощок, на яких лежали ми.

— Що то було? — почув я слова першого чоловіка.

— Я нічого не чув, — збрехав Шарон.

«Забудь про нас, — подумки благав я, сподіваючись, що порожняк мене чує. — Пливи собі геть і дай нам спокій». Та, замість послухатися, він почав чухрати дерево. Я уявляв, як своїми довжелезними зубами він вгризається в дно човна.

— А я чув, та ще й так чьотко, — сказав другий. — Редж, човняр нас у дурні шиє!

— Я теж так думаю, — погодився перший.

— Запевняю вас, немає нічого, більш далекого від правди, ніж це ваше припущення, — мовив Шарон. — Це просто мій проклятущий дефективний човен стукає. Не встиг його вчасно віддати на техогляд.

— Усе, угода більше не діє. Показуй, що в тебе там.

— Або ви дозволите мені збільшити винагороду, — запропонував Шарон. — Вважатимемо це премією за ваше добросердечне розуміння.

Чоловіки стали стишеними голосами радитися.

— Та як ми ‘го пустим, а ше хто злове його з кормовими, нам яма.

— Чи гірше.

«Іди геть, геть, ГЕТЬ!» — благав я порожняка англійською.

«Гуп, гуп, ГУП», — відповів він, стукаючи в корпус.

— Підніми ту шмату! — наказав перший чоловік.

— Сер, будь ласка, зачекайте одну хвилинку…

Але чоловіки були налаштовані рішуче. Наш човен розгойдувався, наче хтось його брав на абордаж. Пролунали крики, й біля наших голів загупотіли кроки, бо почалася тасканина.

«Нема вже сенсу ховатися», — подумав я. І решта, здавалося, були зі мною згодні. Я побачив, як розпечені до жару Еммині пальці тягнуться до краю брезенту.

— На рахунок «три», — прошепотіла вона. — Готові?

— Як скакун, — прогарчав Едисон.

— Стій, — зупинив її я, — ви повинні знати… під човном, там…

І тут брезент з нас зірвали, і я того речення так і не закінчив.

* * *

Далі все сталося дуже швидко. Едисон гризонув руку, яка зірвала брезент, а Емма навідліг вдарила того, кому та рука належала, і вперіщила розжареними пальцями здивованому чоловікові по обличчю. Він аж завив од болю, відсахнувся і впав у воду. У шарпанині Шарона збили з ніг, і тепер другий пірат нависав над ним, здіймаючи дрючка. Едисон стрибнув на нього й уп’явся зубами йому в ногу. Чоловік розвернувся, щоб струсити з себе пса, і цього часу Шаронові вистачило, щоб схопитися на ноги й затопити йому в живіт. Пірат склався навпіл, і Шарон вправним помахом жердини його обеззброїв.

Пірат вирішив тікати, поки не пізно, й стрибнув назад у свій човен. Шарон зірвав брезент з підвісного мотора, шарпнув за дріт, і наш човен, чхаючи, ожив, якраз вчасно, бо із завою вигулькнув і помчав до нас на всіх парах третій човен. У ньому сиділо троє, і один з них цілився в Емму зі старомодного пістоля.

Я крикнув їй «Лягай!» і штовхнув, і тут же прогримів постріл, а вгору здійнялася хмарка білого диму. Чоловік узяв на мушку Шарона, той відпустив шнур двигуна й здійняв руки догори. І там-таки, думаю, був би нам і каюк, якби з мого горла не стали вириватися стрімким потоком дивні слова. Вони лунали гучно, впевнено і були зовсім чужими для мого слуху.

— Топи їхній човен! Язиками потопи їхній човен!

За ті півсекунди, поки всі розверталися й вирячалися на мене, порожняк відштовхнувся від нашого суденця й вчепився язиками в інший човен. Вони вистрілили з води, обкрутилися довкола корми й примусили човен описати зворотне сальто, під час якого всі троє, що сиділи в ньому, повилітали.

Перевернутий човен звалився двом з них на голови.

Шарон міг би скористатися нагодою, газонути й витягти нас із тієї халепи. Але він стояв, заклякнувши від шоку, досі здіймаючи руки догори.

Але мене це влаштовувало. Все одно я ще не закінчив.

— Цього, — наказав я й подивився на озброєного бандита, що борсався у воді.

Здавалося, порожняк міг чути мене навіть під водою, бо буквально за кілька секунд після того, як я промовив це слово, чоловік пронизливо закричав, подивився вниз і щез під поверхнею води. Раз — і нема. І одразу ж вода в тому місці, де він щойно був, розквітла червоною кров’ю.

— Я не сказав «з’їж його»! — запротестував я англійською.

— Чого ви стоїте стовпом? — закричала Емма на Шарона. — Уперед!

— Так, так, — затинаючись, промовив човняр. Струшуючи з себе ступор, він опустив руки й наліг на дросель. Мотор жалібно застогнав, Шарон крутонув стерно й розвернув нас на місці, внаслідок чого ми з Еммою та Едисоном попадали на купку. Човен став дибки й рвонув уперед, і ми полетіли крізь вуса завою, повертаючись тим шляхом, яким припливли.

Ми з Еммою обмінялися поглядами. І хоч ревіння двигуна й стугоніння крові у вухах заглушало все, мені здалося, що я прочитав на її обличчі страх, змішаний навпіл із веселощами. Той вираз неначе промовляв: «Джейкобе Портман, ти страхітливий і дивовижний». Та коли вона врешті-решт заговорила, я зміг розібрати лише одне слово: «Де?»

Справді, де? Я сподівався, що ми відірвалися від порожняка, поки він доїдав пірата зі Смердючки, але, звірившись із нутром, зрозумів, що він досі близько, пливе позаду, можливо, сам себе взяв на буксир язиком.

«Близько», — самими губами промовив я у відповідь.

Її очі просяяли, і вона один раз різко кивнула. Добре.

Я похитав головою. Чому вона не боїться? Чому не розуміє, який він небезпечний? Порожняк скуштував крові й щойно покинув недоїдений харч позаду. Хто знає, яка мерзотність досі нуртувала в нього всередині? Але той її погляд… Лише одна кривенька усмішечка — і я відчув такий приплив сил, наче мені все на світі було до снаги.

Ми швидко наближалися до містка й дивного, що творив завій. Він чекав на нас, напівзігнувшись і вивчаючи крізь приціл гвинтівки, яку поклав на поруччя моста.

Ми різко попригиналися. Я почув два постріли. А коли підняв голову, побачив, що ні в кого не влучили.

Ми вже пропливали під мостом. Ще кілька секунд — і вийдемо на тому боці, й він знову в нас стрілятиме. Я цього допустити не міг.

Я розвернувся й викрикнув «Міст!» порожнячою мовою. І почвара, схоже, зрозуміла, що я мав на увазі. Ті два язики, що не трималися за наш човен, зметнулися вгору і з вологим прицмокуванням обвилися навколо ненадійних опор мосту. І всі три язики розмотувалися в три різні боки доти, доки не напнулися щільно, наче еластичні гумки, розтягнуті до межі. Порожняка потягло вгору з-під води, й він, ніби морська зірка, завис між човном та мостом.

Човен сповільнився так швидко, наче хтось натиснув на аварійні гальма; нас усіх жбурнуло на підлогу. Міст стогнав і розгойдувався, і дивний чоловік, що цілився в нас, спіткнувся і впустив гвинтівку. Я подумав, що, напевно, або міст здасться, або порожняк. Він верещав, як свиня, що застрягла в паркані, так, наче міг ось-ось порватися посередині. Та коли дивний нахилився підібрати зброю, то вже здавалося, що міст усе-таки витримає. А це означало, що я просто марно згаяв нашу інерцію та швидкість. Тепер ми навіть рухомою мішенню не були.

— Пусти! — закричав я на порожняка, цього разу вже його мовою.

Але він не послухався. Потвора нізащо б не покинула мене з власної волі. Тому я поспішив до корми й перехилився через борт. Один з язиків вузлом зав’язався на стерні. Я згадав, як від Емминого доторку порожняк уже раз відпустив її щиколотку, тому підтягнув її до борта й сказав, щоб розпекла стерно. Вона мало не вивалилася у воду, поки тяглася, але зрештою порожняк заверещав і відпустив човен.

Враження було таке, наче відпустили рогачку. Порожняк полетів і з розгону втелющився в міст. Уся хитка конструкція, вигнувшись, обвалилася у воду. Тієї ж миті корма нашого човна впала на воду і мотор, знову опинившись під водою, штовхнув нас уперед. Від раптового прискорення ми всі попадали, як кеглі в боулінгу. Але Шарон зумів утриматися за стерно і, випроставшись, різко повів нас геть від курсу зіткнення зі стіною каналу. Ми помчали вздовж хребта Смердючки, а позаду човна розходилася чорною буквою V на два боки вода.

Ми попригиналися якомога нижче, на випадок якщо знову полетять кулі. Але здавалося, що найбільша небезпека минулася. Стерв’ятники лишилися десь позаду, і я не міг собі уявити, щоб тепер вони нас наздогнали.

— То була та сама потвора, яку ми зустріли в підземці? Так? — відсапуючись, спитав Едисон.

Я зрозумів, що досі тамував подих, тому видихнув і потім кивнув. Емма подивилася на мене, бо чекала, що я щось скажу. Але я досі перетравлював інформацію. Кожен нерв у моєму тілі поколювало від чудасії, яка тільки-но сталася. Єдине я знав напевно: цього разу я майже взяв його під свій контроль. Було таке відчуття, ніби з кожною зустріччю я врізався трохи глибше в нервовий центр потвори. Слова виходили легше, здавалися вже не такими чужинськими для мого язика, зустрічали менше опору від порожняка. Та все одно він був наче тигр, на якого я накинув собачий нашийник. Будь-якої миті він може передумати й відкусити шматок від мене чи від будь-кого з нас. Але досі, хоч це й не піддавалося моєму розумінню, він цього не зробив.

Може, подумав я, ще одна-дві спроби, і я зможу нарешті його опанувати. А тоді… а тоді. О Господи, що за думка.

Тоді нас ніхто не зупинить.

Я озирнувся на привид мосту. Там, де ще буквально кілька секунд тому була конструкція, тепер у повітрі стояли стовпи пилюки й пороху від деревини. Я пошукав поглядом якихось кінцівок, що стирчали б із води, але поверхнею лише кружляло неживе сміття. Я спробував відчути порожняка, але від мого нутра тепер не було жодної користі. У животі було порожньо, наче вичавлено. Та потім туман кольору грязюки зімкнувся за нашими спинами й зафарбував усе видиво.

Якраз тоді, коли той монстр був мені потрібен, він догрався і згинув.

* * *

Ніс човна опустився, коли Шарон зменшив оберти двигуна й повернув до правого берега, крізь завій, що потроху вже розсіювався. Ми наближалися до кварталу страхітливих будинків з квартирами. Велетенською суцільною стіною вони нависали над краєм води, нагадуючи не так будинки, як крайню межу лабіринту, хмурного, фортецеподібного, з кількома входами. Ми поволі дрейфували вздовж цієї стіни, шукаючи місця, де можна було б зайти. Зрештою прохід помітила Емма, хоча мені довелося примружитися, щоб його роздивитись, бо я не бачив нічого, крім гри тіней.

Назвати це провулком було б перебільшенням. Щілина-каньйон, вузька, мов лезо ножа, від стіни до стіни завширшки з плече і в п’ятдесят разів вища. Вхід до неї було позначено драбиною, порослою мохом, пригвинченою прямо до берега. Мені було видно лише маленький відрізок того проходу, а далі він завертав і зникав у безсонячній пітьмі.

— І куди він веде? — спитав я.

— Туди, куди бояться ступати янголи, — відповів Шарон. — Це не те місце висадки, яке я для вас вибрав, але зараз вибір у нас невеликий. Ви твердо вирішили, що не хочете покинути Акр? Час іще є.

— Дуже твердо, — одночасно відказали Емма й Едисон.

Що ж до мене, то я б з радістю обговорив це питання. Але повертати назад було запізно. «Знайдемо їх чи загинемо, шукаючи», — щось таке я сказав за останні кілька днів. Час пірнати в прохід.

— У такому разі прямо по курсу земля, — сухо сказав Шарон. З-під своєї лавки він витяг причальний канат, закинув його за драбину і підтягнув нас до берега. — Усі виходьте, будь ласка. Обережно, дивіться під ноги. Стривайте, дайте спершу я.

Шарон видряпався слизькою драбиною, на якій була тільки половина необхідних щаблів, так жваво, наче вже багато разів це робив. Опинившись нагорі, він став на коліна й простягнув руку, щоб допомогти вибратися кожному з нас по черзі. Першою пішла Емма, потім я підсадив знервованого Едисона, що ніяк не хотів сидіти спокійно, а потім, як гордий і дурний, я поліз драбиною, не взявшись за Шаронову руку, послизнувся і мало не впав.

Тієї ж миті, як ми всі твердо стали ногами на землю, Шарон став спускатися драбиною назад у човен. Він залишив двигун на неробочому ходу.

— Хвилиночку, — сказала Емма. — А куди це ви?

— Подалі звідси! — відповів Шарон і зістрибнув з драбини в човен. — Ви не могли б скинути мені он той канат?

— Не могла б! Спершу ви мусите показати нам, куди йти. Ми поняття не маємо, де ми!

— Я не проводжу наземних екскурсій. Я суто річковий гід.

Ми обмінялися спантеличеними поглядами.

— Дайте нам хоч якісь вказівки, куди йти, — благально промовив я.

— А ще краще — карту, — сказав Едисон.

— Карта! — вигукнув Шарон таким тоном, неначе більшої дурниці в житті не чув. — У Диявольському Акрі більше злодійських коридорів, тунелів для вбивць і кубел, ніж будь-де у світі. Ці нетрі неможливо нанести на карту! Усе, поводьтесь як дорослі й віддайте мені канат.

— Не віддамо, поки не розкажеш нам щось корисне! — заявила Емма. — Ім’я людини, в якої ми можемо попросити допомоги. Людини, яка не продасть нас витворам.

Шарон пирхнув зі сміху.

Емма обурено стала в позу.

— Хоч одна така людина тут мусить бути.

Шарон вклонився — мовляв, «Ви з нею балакаєте!», потім до половини виліз драбиною і висмикнув канат з Емминих рук.

— Годі вже. Прощавайте, діти. Я впевнений, що більше ніколи вас не побачу.

Із цими словами він ступив у свій човен і по щиколотку провалився у воду. Заверещавши, мов дівчисько, він нахилився, щоб глянути, як таке могло статися. Схоже, кулі, що не влучили нам у голови, пробили кілька дірок у корпусі човна, і він тепер протікав, мов решето.

— Подивіться, що ви накоїли! Мій човен зрешетили!

Еммині очі небезпечно сяйнули.

— Що ми накоїли?

Шарон провів швидку інспекцію і дійшов висновку, що поранення смертельні.

— Я у безвиході! — театрально проголосив він, потім заглушив двигун, склав свою довгу жердину до розміру дирижерської палички і знову видряпався на берег драбиною. — Я йду шукати ремісника, який полагодить мою шкаралупку, — повідомив він, шугнувши повз нас, — а вам за мною йти не дозволю.

Вервечкою ми рушили слідом за ним у вузький прохід.

— А чому це? — пронизливо крикнула йому навздогін Емма.

— Бо ви прокляті! Ви приносите нещастя! — Шарон махнув кудись позад себе рукою, ніби відганяючи мух. — Щезніть!

— Тобто як це — «щезніть»? — Емма пробігла кілька кроків уперед і вхопила Шарона за балахон з каптуром. Він розвернувся швидко, мов дзиґа, і висмикнув у неї свій поділ. На мить мені здалося, що здійнята рука зараз її вдарить. Я весь напружився, готуючись на нього стрибнути, але його рука просто зависла в повітрі, як попередження.

— Я плавав цим маршрутом незліченну кількість разів, і жодного разу ще мене не атакували Смердюччині пірати. Жодного разу не був я змушений спалити своє прикриття й увімкнути бензиновий двигун. І ще ніколи, ніколи мій човен не зазнавав ушкоджень. Від вас більше з’їжі, ніж прибутку, отак-от. Тому я більше не хочу мати з вами нічого спільного.

Поки він говорив, я зазирнув повз нього у провулок. Мої очі ще не зовсім пристосувалися до темряви, але й те, що вдалося роздивитися, лякало: звивистий прохід нагадував лабіринт; уздовж нього, як випалі зуби, чорніли дверні проходи без дверей, і всюди оживали зловісні звуки — бурмотіння, шкрябанина, метушливі кроки. Я так і відчував, як за нами споглядають голодні очиська, як виймаються з кишень ножі.

Ми не могли зостатися там самі. Єдине, що лишалося, — благати.

— Ми заплатимо вдвічі більше, ніж обіцяли, — сказав я.

— І човен ваш поремонтуємо, — долучився Едисон.

— Та кому потрібен ваш проклятущий дріб’язок?! — обурився Шарон. — Хіба ви не бачите, що мені кінець? Як я тепер повертатимуся до Диявольського Акра? Думаєте, стерв’ятники залишать мене в спокої? Після того, як мої клієнти двох із них уколошкали?

— А що ви хотіли? — спитала Емма. — Ми мусили відбиватися!

— От тільки не треба цього. Вони б не стали наполягати, якби не йшлося про… про те, що… — Шарон подивився на мене і стишив голос до шепоту. — Ви могли б і сказати мені, що ви в союзі з тварюками ночі!

— Е-е-е-м, — невпевнено промовив я. — Я б не сказав, що ми «в союзі»…

— У цьому світі є мало такого, чого я боюся, але я взяв собі за правило тримати дистанцію з монстрами, що висмоктують душу. А за вами один такий ходив, як гончак на прив’язі! Слід думати, що він не забариться і от-от буде тут?

— Навряд, — відповів Едисон. — Пригадуєте, як кілька хвилин тому йому на голову впав міст?

— Маленький місточок, — виправив Шарон. — А зараз даруйте, мені потрібно піти у своїх човнярських справах. — І з цими словами він почимчикував геть.

І перш ніж ми встигли його наздогнати, він завернув за ріг. А за той час, що ми підходили, встиг зникнути — напевно, розчинився в одному з тих тунелів, про які згадував у розмові. Спантеличені й перелякані, ми стояли й роззиралися навкруги.

— Повірити не можу, що він узяв і так просто нас покинув! — вигукнув я.

— Я теж, — спокійно відповів Едисон. — Тобто я не думаю, що він нас покинув. Мені здається, він веде переговори. — Пес прочистив горло, сів на задні лапи й громовим голосом звернувся кудись угору, до дахів. — Добрий пане! Ми маємо намір врятувати своїх друзів і своїх імбрин. І врятуємо, запам’ятайте мої слова. А коли це станеться і вони дізнаються, як ви нам посприяли, то будуть надзвичайно вам вдячні.

Витримавши театральну паузу, пес повів далі.

— Байдуже до співчуття! Тьху на відданість! Якщо ви справді такий розумний і амбітний чолов’яга, як я думаю, тоді ви зумієте розпізнати екстраординарну можливість поступу. Ми вже й так перед вами в боргу, але циганити копієчку в дітей і тварин — це дуже скромний спосіб заробітку, порівняно з тим, що можуть вам дати декілька імбрин, які будуть вам винні. Можливо, вам схочеться мати власний контур, тільки для себе, особистий гральний майданчик, де не буде інших дивних, які вічно все псують! Який завгодно час, будь-яке місце: літній острів, весь укритий пишною зеленню, в часи, коли скрізь панує мир; якась непримітна яма в часи чуми. Будь-який каприз.

— А вони правда таке можуть? — пошепки спитав я в Емми.

Та тільки плечима знизала.

— Уявіть, які перед вами відкриваються можливості! — фонтанував ідеями Едисон.

Відлуння його голосу ширилося й гасло вдалині. Ми чекали й прислухалися.

Десь сварилися двоє.

Сухий уривчастий кашель.

Щось важке тягли донизу сходами.

— Що ж, гарна була промова, — зітхнула Емма.

— Тоді ну його, — вирішив я, вдивляючись у проходи, що відгалужувалися ліворуч, проворуч і просто поперед нас. — Куди?

Ми вибрали навмання — просто вперед — і пішли в прохід. Та не встигли й десяти кроків ступити, як почули голос.

— На вашому місці я б туди не ходив. Це Провулок Канібалів, і назвали його так не тому, що це симпатична назва для провулка.

Позаду нас виріс Шарон. Руки він узяв у боки, наче тренер з фітнесу.

— На старості літ я стаю якийсь м’якосердий, — зізнався він. — Або на голову вже слабую.

— Тобто ви нам допоможете? — спитала Емма.

Почався легкий дощ. Шарон підвів погляд угору і підставив сховане обличчя краплям.

— Я тут знаю одного юриста. Спочатку ви підпишете мені контракт, у якому буде чітко вказано, що ви мені заборгували.

— Добре, добре, — погодилася Емма. — Але ви нам допоможете?

— А потім я пошукаю людину, яка полагодить мені човен.

— А потім?

— А потім я вам допоможу, так. Хоча жодних результатів обіцяти не можу, і від самого початку хочу заявити, що, на мою думку, всі ви бовдури.

Ми ніяк не могли наважитися йому подякувати — заважало все те, що він примусив нас пережити.

— А зараз тримайтеся ближче до мене і неухильно виконуйте кожну вказівку, яку я вам дам. Ви сьогодні вбили двох стерв’ятників, і на вас будуть полювати, запам’ятайте мої слова.

Ми з готовністю погодилися.

— Якщо вас упіймають, ви мене не знаєте. Ніколи раніше не бачили.

Ми кивали, мов китайські бовванчики.

— І, хоч би там що, у жодному, жодному разі не торкайтеся навіть найменшої краплі амброзії, або, клянуся, ви ніколи звідси не виберетеся.

— Я не знаю, що це таке, — сказав йому я. І з виразів облич Емми та Едисона стало ясно, що вони так само непосвячені.

— Дізнаєтеся, — зловісно відповів Шарон і, зашурхотівши плащем, розвернувся та пiрнув у лабiринт.

Розділ третій

На сучасних бойнях перед самим забоєм корову проводять звивистим лабіринтом. Тісні повороти й сліпі кути заважають тварині бачити далеко вперед, тож вона до останніх кількох кроків не розуміє, куди завела її мандрівка, аж поки лабіринт не починає різко звужуватися й металевий комір стискається в неї на шиї.

Та поки ми втрьох квапливо прямували слiдом за Шароном у самiсiньке серце Диявольського Акра, я вiдчував, що точно знаю, що нас чекає, хоч i не знав, коли i як. З кожним кроком i кожним поворотом ми заглиблюємося у вузол, i я боявся, що нам його нiзащо не розплутати.

Просмерджене повітря стояло і не рухалося; єдиним входом для нього слугувала нерівна тріщина неба понад нашими головами. Видуті й просілі стіни підходили одна до одної впритул, тож подекуди нам доводилося протискатися вперед плечем. У цих тісних місцинах цегла була чорною — засмальцьована одягом тих, хто протискався тут до нас. Тут не було жодного натяку на природу, жодного зеленого кущика, нічого живого, крім пискучих гризунів і примар з налитими кров’ю очима, що маячіли в темряві за дверними проходами й під зливними ґратами на вулиці. Вони б неодмінно накинулися на нас, але їх зупиняв наш гід, височезний, як вежа, у чорному балахоні. Слідом за самою Смертю ми йшли в яму Пекла.

Ми повертали, повертали й знову повертали. Кожен прохід здавався точнісінько таким самим, як і попередній. Ніде не було ні табличок, ні позначок. Або Шарон керувався блискучою пам’яттю, або йшов навмання, щоб відірватися від піратів Смердючки, які могли нас переслідувати.

— А ви точно знаєте, куди ми йдемо? — поцікавилася в нього Емма.

— Ясно, що знаю! — відгавкнувся Шарон і, не озираючись, кинувся за поворот. Там він зупинився, повернувся власними ж слідами й ступив у дверний отвір, що наполовину був утоплений нижче рівня вулиці. Усередині виявився вогкий підвал. Стеля в ньому була заввишки всього п’ять футів, а темряву розганяло кволе, як передсмертний подих, сіро-жовте світло. Згорбившись, ми бігли підземним коридором. Викинуті кістки тварин хрускотіли під ногами, стеля чиркала по головах, ми проминали таке, на що я намагався не дивитися, — зсутулену фігуру в кутку, сплячі тіла, що дрижали на мізерних солом’яних підстилках, хлопця в дранті, що лежав на землі, а до зап’ястка в нього було прив’язане жебраче відерце. На дальньому кінці прохід ширшав, переходив у кімнату, і у світлі, яке падало крізь декілька брудних вікон, навколішки стояла пара жалюгідних з вигляду жінок-прачок, які шкребли білизну в басейні, наповненому запашною водою зі Смердючки.

Ми піднялися якимись сходами й вийшли, слава Богу, надвір, на подвір’я, спільне для кількох будинків, яке зусібіч оточували стіни. У якійсь іншій реальності на ньому міг би рости доглянутий газончик чи стояла б маленька альтанка. Але то був Диявольський Акр, тож там було вогко й насвинячено. До стін поприбивало хвилі викинутого з вікон сміття, а посередині в грязюці стояв перекособочений дерев’яний хлів, у якому чатував худорлявий хлопчина, охороняючи ще худорлявішу свиню — одну-єдину. Біля стіни з глинобитної цегли якась жінка курила й читала газету, а за спиною в неї стояла дівчина й тягала з волосся гниди. Жінка й дівчина не звернули на наш загін жодної уваги, але хлопець показав нам зубці вил. Та коли врешті стало зрозуміло, що ми не маємо планів на його свиню, він знову втомлено опустився навпочіпки.

Посеред подвір’я Емма зупинилася й підвела погляд на мотузки з білизною, натягнуті між ринвами під дахом. Вона знову звернула нашу увагу на те, що наш одяг робить нас схожими на співучасників убивства, і запропонувала перевдягтися. Шарон відповів, що вбивці тут не виглядають білими воронами, й сказав, що треба йти, але Емма наполягала на тому, що в Підземці витвір побачив наш поплямований кров’ю одяг і передав своїм товаришам по рації орієнтування на нас. У ньому ми були надто легкою мішенню й сильно вирізнялися в натовпі. Та насправді, думаю, їй просто було некомфортно ходити в блузці, зашкарублій від чужої крові. Так само, зрештою, як і мені. Я не хотів, щоб наші друзі (якщо ми їх все-таки знайдемо) побачили нас у такому вигляді.

Шарон неохоче погодився. Перед тим він вів нас до паркана на краю подвір’я, та розвернувся на сто вісімдесят градусів і завів нас в один з будинків. Ми подолали два, три, чотири сходові марші (так довго йшли нагору, що навіть Едисон засапався) і слідом за Шароном зайшли у відчинені двері до маленької убогої кімнатки. Крізь розпірку в стелі затікав дощ, і підлога з часом стала хвилястою, мов брижі на поверхні ставка. По стінах бігли вени чорної плісняви. Біля стола при закіптюженім вікні дві жінки й дівчина пітніли над швацькими машинками з ножним приводом.

— Нам потрібен якийсь одяг, — гримким басом, що струсонув тонкі стіни, звернувся до жінок Шарон.

Вони підвели до нього бліді обличчя. Одна жінка підняла голку для шиття й стиснула її, наче зброю.

— Прошу, — сказала вона.

Піднявши руки, Шарон трохи відтягнув з голови каптур, так, що лише швачки могли побачити його обличчя. Обидві зойкнули й зі стогонами знепритомніли, попадавши на стіл.

— А це обов’язково було робити? — спитав я.

— Не те щоб, — відповів Шарон, знову приладнуючи каптур на голові. — Але це було доцільно.

Швачки збирали з клаптів тканини простецькі сорочки та сукні. Ганчір’я, з якого вони шили, валялося купами на підлозі, а результати роботи, на яких було більше латок і швів, ніж на монстрі Франкенштейна, вивішувалися на мотузку за вікном. Емма взялася підтягувати мотузку до себе, а мій погляд помандрував кімнатою. Помітно було, що це не лише робоча майстерня. Ці жінки тут жили. Там стояло ліжко, збите з відходів деревини. Я зазирнув у покоцаний казан, що висів над вогнищем, і побачив там залишки бідняцької юшки: шкурки з риби й пожухле капустяне листя. Несміливі спроби жінок прикрасити своє житло — букетик засохлих квітів, підкова, прибита над камінною полицею, портрет королеви Вікторії в рамці, — навіювали ще більший смуток, ніж якби прикрас не було взагалі.

Відчай тут був майже дотикальним. Він обважнював усе навколо, навіть саме повітря. Ще ніколи в житті я не стикався з такими жахливими злиднями. Невже дивні справді могли жити в такій біді? Поки Шарон витягав через вікно жмут сорочок, я поставив йому це запитання. Але його ця думка мало не образила.

— Дивні б ніколи до такого не докотилися. Це звичайні собі мешканці нетрів, що застрягли в пастці нескінченного повторення цього дня в контурі. Звичайні населяють гнилі окрайки Акра. Але його серце належить нам.

То були звичайні. І не просто звичайні, а звичайні, застряглі в контурі, як ті, на Кернгольмі, яких жорстокі дітлахи тероризували б у комп’ютерній грі «Набіги на села». Вони така сама частина ландшафту, як і море та скелі, сказав я собі. Але чомусь, роздивляючись вимучені обличчя швачок, занурені в ганчір’я, я дуже сильно переживав, що ми змушені в них красти.

— Я впевнена, що ми впізнаємо дивних одразу, як побачимо, — сказала Емма, копирсаючись у купі брудних блузок.

— Їх завжди видно, — підтакнув Едисон. — Витончена хитрість маскування ніколи не була сильною рисою нашого виду.

Я скинув з себе закривавлену сорочку й поміняв її на найменш брудну альтернативу, яку тільки зміг знайти: щось схоже на робу, яку видають у тюрмі, без коміра, в смужку, з рукавами різної довжини, грубо зшиту з клаптів тканини, шорсткішої за наждачний папір. Але розмір був мій, і, накинувши на плечі простий чорний піджак, який було недбало перекинуто через спинку стільця, я тепер скидався на людину, яка може приблизно зійти за місцевого жителя.

Ми повідверталися, щоб Емма могла перевдягтися в сукню-мішок, що була їй задовга й теліпалася попід ногами.

— Я в цьому бігти не зможу, — пробурчала Емма і, взявши зі стола кравчинь ножиці, заходилася з дбайливістю різника обтинати сукню. Вона дерла тканину, штрикала ножицями й різала, поки не вкоротила поділ до колін.

— Чудово, — милувалася вона своєю грубою роботою в дзеркалі. — Трохи нерівно, але…

— Горацій зробить тобі кращу, — не подумавши, бовкнув я. Геть забувши, що наші друзі не чекають на нас за дверима в сусідній кімнаті. — Тобто… якщо ми їх знову побачимо…

— Не треба, — мовила Емма. Кілька секунд вона здавалася такою сумною, цілковито загубленою в своєму смутку. Та потім відвернулася, поклала ножиці на стіл і цілеспрямовано рушила до дверей. А коли повернулася обличчям до нас, вираз на ньому був рішучим і твердим. — Ходімо. Ми й так уже багато часу згаяли.

Вона володіла дивовижною здатністю обертати смуток на гнів, а гнів — на дію, а це означало, що стримати її надовго не могло ніщо у світі. Ми з Едисоном (і Шарон, котрий, я підозрював, досі не до кінця розумів, з ким має справу) вийшли слідом за нею на майданчик і спустилися сходами.

* * *

Уся площа Диявольського Акра (принаймні її дивна серцевина) займала всього десять-двадцять кварталів. Вийшовши з робітного дому, ми підняли дошку на паркані й протислися в тіснючий прохід. Він привів до іншого, трохи менш тісного, а цей, своєю чергою, до ще трохи ширшого, а далі — до ще ширшого, і вже в цьому ми з Еммою могли йти пліч-о-пліч. І далі вони ширшали, як артерії, що розслабляються після серцевого нападу, аж поки ми не прийшли до чогось такого, що можна було назвати вулицею, забрукованою червоною цеглою, із тротуарами по боках.

— Назад, — пробурмотіла Емма. Ми відступили за ріг і виглядали звідти, як командос, повитикавши голови стосом одна над одною.

— Що це ви надумали? — спитав Шарон. Він стояв на дорозі й, здавалося, більше боявся, що ми його осоромимо, ніж що його можуть убити.

— Видивляємося засідки й шляхи відступу, — пояснила Емма.

— Ніхто тут засідок не влаштовує, — відповів Шарон. — Пірати нападають лише на нічиїй землі. Сюди вони за нами не підуть. Це Парш-провулок.

Про це насправді повідомляв і вуличний знак — перший, який я побачив у всьому Диявольському акрі. «Парш-провулок», було виведено на ньому химерними рукописними літерами. «Піратство небажане».

— Небажане? — здивувався я. — А як щодо вбивства? Не схвалюється?

— Я думаю, вбивство «толерується з обмеженнями».

— А тут є бодай щось незаконне? — спитав Едисон.

— Пеня за протерміновані бібліотечні книжки дуже велика. Десять ударів батогом за день. І це тільки за книжки в паперових обкладинках.

— Тут є бібліотека?

— Цілих дві. Хоча в одній додому за абонементом читати не дають, бо всі книги, які в ній зберігаються, в оправі з людської шкіри. Вони дуже цінні.

Ми відклеїлися від стіни, обережно вийшли з-за рогу і дещо спантеличено роззирнулися навколо. На нічиїй землі я очікував смерті на кожному повороті, однак Парш-провулок, судячи з усього, був пристановищем суспільного порядку. Вздовж вулиці вишикувались охайні маленькі крамнички, й вони мали вивіски, вітрини й помешкання на горішніх поверхах. Ніде не видно було ні проваленого даху, ні розбитої шибки. Вулицею ходили люди. Вони прогулювалися неквапливим кроком, по одному й парами, час від часу зупиняючись, щоб зайти в крамницю чи зазирнути у вітрину. Зодягнені вони були не в дрантя. Обличчя — чисті. Нехай усе тут не виблискувало новизною й чистотою, але обвітрені поверхні й фарба, що подекуди пооблущувалася клаптями, надавали провулку хендмейдового, трохи потертого вигляду, чудернацького і в чомусь навіть чарівливого. Якби моя мати побачила Парш-провулок в одному з тих своїх журналів про подорожі, які вона гортала, проте ніколи не читала, і які захаращували вдома наш кавовий столик, то миттю б затуркотіла про те, який він гарненький, і стала плакатися, що вони з татом так ні разу і не з’їздили у справжню відпустку в Європу. Ой, Френку, їдьмо.

А от Емма була виразно розчарована.

— Я чекала чогось зловіснішого.

— Я теж, — сказав я. — Де всі лігва для вбивств і арени для кривавого спорту?

— Не знаю, ким ви вважаєте тутешніх людей і якими справами, на вашу думку, вони займаються, — відповів Шарон, — але про лігва для вбивств я ніколи не чув. Що ж до арен для кривавого спорту, то є тільки одна — Дерекова, на Гнійній вулиці. Цей Дерек добрий хлоп. Винен мені п’ятак…

— А витвори? — перебила Емма. — Що з нашими викраденими друзями?

— Говоріть тихіше, — цитьнув Шарон. — От розберуся зі своїми справами, тоді й знайдемо когось, хто зможе вам допомогти. А доти не повторюйте цього більше ніколи.

Емма підійшла до Шарона впритул.

— Тоді не змушуйте мене повторювати от що. Ми цінуємо вашу допомогу й експертний досвід, але життям наших друзів призначили дату закінчення терміну придатності. І я не сидітиму склавши руки й не битиму байдики через острах розворушити лихо.

Шарон подивився на неї згори вниз. Трохи помовчав. А тоді сказав:

— У всіх нас є дата закінчення терміну. І на вашому місці я б не поспішав так дізнатися, коли він добігає кінця.

* * *

Ми вирушили на пошуки Шаронового юриста. Але досить-таки скоро човняр не на жарт засмутився.

— Я міг би поклястися, що його офіс був десь на цій вулиці, — розвертаючись на підборах, повідомив він. — Хоча востаннє я його навідував багато років тому. Може, переїхав кудись.

Шарон вирішив піти на пошуки самостійно, а нам наказав лишатися на місці.

— Повернуся за кілька хвилин. Ні з ким не говоріть.

І широкими кроками він пішов геть, а нас залишив самих. Ми збилися в зграйку і невпевнено стояли на тротуарі, не знаючи, куди себе подіти. Люди проходили повз нас і неприкрито витріщалися.

— Він нас просто надурив, правда? — мовила Емма. — Так усе розписав, наче це місце — розплідник криміналітету. Але мені більше схоже на будь-який інший контур. Насправді тутешні люди здаються нормальнішими за інших дивних, яких я тільки бачила в житті. Таке враження, що з них порохотягом висмоктали всі їхні особливості. Тут відверто нудно.

— Та ти, певно, жартуєш, — не повірив їй Едисон. — Я ще в житті не бачив таких мерзотних і бридких нетрищ.

Ми обоє глянули на нього здивовано.

— Ти чого? — спитала Емма. — Це ж просто маленькі крамнички.

— Так, але подивіться, що в них продають.

Доти ми цим не цікавилися. Якраз поза нашими спинами розташовувалася вітрина, а в ній стояв добре вбраний чоловік з сумовитими очима й розложистою бородою. Помітивши, що привернув до себе нашу увагу, він злегка кивнув, підніс догори кишеньковий годинник і натиснув кнопку на корпусі. Тієї ж миті він застиг нерухомо, і його зображення наче розпливлося. А через кілька секунд він перемістився, не рушаючи з місця, — зник і миттєво вигулькнув на протилежному краю вітрини.

— Ого! — у захваті мовив я. — Оце так фокус!

І вдруге чоловік витворив таке — телепортувався в інший куток. Поки я стояв, загіпнотизований, Емма з Едисоном перейшли до вітрини наступної крамниці. Я приєднався до них і побачив схожу експозицію. Тільки за склом там стояла жінка в чорній сукні, а в одній руці в неї теліпався довгий разок намистин.

Помітивши, що ми дивимося, вона заплющила очі й простягнула руки вперед, мов сомнамбула. Повільно стала пропускати намистини крізь пальці, кожну з них прокручуючи. Я так уважно стежив за намистинами, що знадобилося кілька секунд, аби зрозуміти: з її обличчям щось коїться. З кожною прокрученою намистиною воно ледь помітно змінювалося. Оберт однієї намистини — й на моїх очах блідість трохи зійшла з її шкіри. Оберт другої — і губи її витоншилися. Потім волосся стало на дещицю рудішим. А після кількох десятків намистин проступив загальний ефект — її обличчя змінилося до невпізнаваності, перетворившись із темноволосої пухкенької бабусі на молоду рудоголову з гострим носиком. Це видовище одночасно захоплювало та вселяло якусь тривогу.

Коли показ завершився, я повернувся обличчям до Едисона.

— Не розумію. Що вони продають?

Та не встиг він відповісти, як до нас притьмом підбіг малий років десяти-дванадцяти й тицьнув мені до рук пару карток.

— Два за ціною одного, лише сьогодні! — радісно закричав він. — Жодних розумних пропозицій не відхиляють!

Я перевернув картки в руці. На одній була фотографія чоловіка з годинником на ланцюжку, а ззаду йшов напис «Дж. Едвін Бреґ, білокаціоналіст». Інша картка зображувала жінку в трансі з чотками, а напис проголошував «Д. Фюнке, жінка з тисячею облич».

— Киш звідси, ми нічого не купуємо, — шикнула на нього Емма. Хлопчик на неї сердито зиркнув та почимчикував геть.

— Тепер ви бачите, що вони продають? — спитав Едисон.

Я пробіг поглядом уздовж вулиці. Такі люди, як чоловік із годинником та жінка з чотками, стояли мало не в кожній вітрині вздовж Парш-провулка. Дивні, готові тієї ж секунди, як зловлять на собі твій погляд, показати виставу.

Я ризикнув висловити припущення.

— Вони продають… себе?

— Згасла лампочка знову поступово розгорілася, — проголосив Едисон.

— І це погано? — знову навздогад кинув я.

— Так, — відрізав Едисон. — У царстві дивних це поза законом, і на те є слушні причини.

— Бути дивним — священний дар, — пояснила Емма. — І продавати його означає здешевлювати те, що є в нас найбільш особливого.

Прозвучало це так, ніби вона відтарабанила завчену істину, яку їй втовкмачували змалечку.

— А, — сказав я. — Ясно.

— Тебе це не переконало, — зауважив Едисон.

— Я просто не розумію, що в цьому поганого. Якби мені потрібні були послуги людини-невидимки, а цій невидимці потрібні були б гроші, то чому б нам не обмінятися?

— Але в тебе є непорушні моральні принципи, і це відрізняє тебе від дев’яноста дев’яти відсотків людства, — сказала Емма. — А уяви, якби погана людина… чи хай навіть людина, в якої поняття про мораль нижче середнього… якби така людина схотіла заплатити за послуги дивного-невидимки?

— Дивний-невидимка повинен відмовитися.

— Але ситуації не завжди такі чорно-білі, — вела далі Емма, — і коли ти продаєш себе, то псуєш свій моральний компас. Уже дуже скоро ти, сам про це не підозрюючи, перейдеш у сіру зону й робитимеш таке, чого раніше нізащо б не робив, якби тобі за це не платили. А коли дивний — ще той відчайдух, він може продатися кому завгодно, байдуже, які в покупця наміри.

— Наприклад, витворові, — з притиском сказав Едисон.

— Ну добре, так, це було б погано, — погодився я. — Але ви думаєте, що якийсь дивний реально на таке здатен?

— Не будь дурником! — присоромив мене Едисон. — Ти тільки подивися, в якому стані це місце. Та це, мабуть, єдиний контур у Європі, який витвори не сплюндрували. А як ти думаєш, чому? Бо я певен, що він їм надзвичайно корисний. Безцінно мати цілу популяцію на все готових ренегатів та інформаторів, які тільки й ждуть нагоди виконати твоє замовлення.

— Може б ти говорив тихіше? — попросив я.

— А це логічно, — сказала Емма. — Напевно, вони запустили в наші контури дивних-кротів. Бо інакше як би вони так багато знали? Входи в контури, захист, слабкі місця… лише за допомогою таких інформаторів. — Недобрим поглядом вона роззирнулася навколо, з таким виразом, наче щойно відпила зіпсутого молока.

— Жодних розумних пропозицій не відхиляють, — сердито прогарчав Едисон. — Зрадники, всі до одного. Та їх усіх перевішати треба!

— Любчику, що таке? Невдалий день?

Ми рвучко розвернулися і побачили, що позаду стоїть жінка. (Як довго вона там пробула? Що чула?) Вбрана вона була строго й по-діловому за модою 1950-х років — спідниця до колін і туфлі на низьких чорних підборах, — і ліниво пахкала сигареткою. Волосся вона вкладала на голові вуликом, а її акцент був не менш американським, ніж рівнини Середнього Заходу.

— Я Лорейн, — відрекомендувалася жінка, — а ви тут новачки.

— Ми чекаємо на одну людину, — сказала Емма. — Ми тут… на канікулах.

— О, як я вас розумію! — вигукнула Лорейн. — Я й сама у відпустці. Останні п’ятдесят років. — Вона розсміялася, оголюючи заквецяні помадою зуби. — Якщо я можу вам бути чимось корисна, ви тільки дайте знати. У Лорейн найкращий вибір у Парш- провулку, це беззаперечний факт.

— Ні, дякую, — відмовився я.

— Сонечку, не бійся. Вони не кусаються.

— Нам нічого не потрібно.

Лорейн тільки плечима знизала.

— Я просто хотіла чимось допомогти. У вас такий вигляд, наче ви загубилися.

І вона розвернулася, щоб іти, проте щось у її словах викликало Еммину цікавість.

— Вибір чого?

Лорейн повернулася й сяйнула замащеною усмішкою.

— Старі, молоді. Найрізноманітніші таланти. Дехто з моїх відвідувачів просто хоче подивитися шоу, і це нормально, але в інших є особливі потреби. І ми дбаємо про те, щоб ніхто не пішов невдоволеним.

— Хлопець сказав «ні, дякую», — гарикнув Едисон. Здавалося, він от-от відправить ту жінку подалі. Але тут Емма виступила поперед нього й сказала:

— Я б хотіла подивитися.

— Що? — здивувався я.

— Я хочу подивитися, — повторила Емма, і в її голосі вже чулися гострі нотки. — Покажіть.

— Виконуємо лише серйозні запити, — попередила Лорейн.

— О, я дуже серйозна.

Я не знав, що замислила Емма, проте довіряв їй достатньо, щоб не протестувати.

— А вони? — спитала Лорейн, невпевнено дивлячись на мене та Едисона. — Вони завжди такі грубіяни?

— Так. Але вони нормальні.

Лорейн примружилася, неначе оцінювала, чи важко буде силоміць викинути нас із її закладу, якщо раптом виникне така потреба.

— Що ти вмієш робити? — спитала вона. — Що-небудь умієш?

Емма прокашлялася й вирячила на мене очі. Я одразу ж збагнув, що вона телеграфує: «Збреши!»

— Раніше я вмів піднімати поглядом у повітря олівці та інші речі, — сказав я, — але тепер навіть не можу поставити олівця сторчма. Здається, я… вийшов з ладу чи щось таке.

— Таке буває навіть із найкращими. — Вона перевела погляд на Едисона. — А ти?

Той підкотив очі.

— Я собака, що розмовляє.

— І це все, що ти вмієш? Розмовляти?

— Інколи здається, що так, — не втримався я від шпильки.

— Не знаю, на кого з вас мені образитися більше, — пробурчав Едисон.

Лорейн востаннє затяглася сигаретою і ударом пальця викинула її геть.

— Гаразд, прянички. Ідіть за мною.

І вона пішла. А ми трохи затрималися, щоб пошепки провести нараду.

— А як же Шарон? — спитав я. — Він сказав нам чекати тут.

— Це лише на хвилинку, — заспокоїла Емма. — І чуйка мені підказує, що про хованку витворів вона знає набагато більше, ніж Шарон.

— І ти думаєш, вона просто добровільно здасть нам цю інформацію? — спитав Едисон.

— Побачимо, — сказала Емма й пішла слідом за Лорейн.

* * *

У закладі Лорейн не було ні вітрини, ні вивіски. Лише порожні двері зі срібним дзвіночком на ланцюжку. Лорейн подзвонила у дзвіночок. Ми стояли й чекали, поки зсередини хтось гримотів численними засувами, а потім у дверях виникла шпарина. З темряви на нас блиснуло око.

— Свіже м’ясце? — спитав чоловічий голос.

— Клієнти, — відповіла Лорейн. — Відчиняй.

Око зникло, і двері відчинилися повністю. Ми зайшли у строгий вестибюль, де чекав швейцар, який оглянув нас із ніг до голови. На ньому було важке пальто з високим коміром і крислатий фетровий капелюх, насунутий так низько на голову, що з усього його обличчя нам видно було лише два ока-намистини та ще кінчик носа. Він перегородив нам дорогу й дивився на нас впритул згори вниз.

— Ну? — підганяла його Лорейн.

Чоловік, здавалося, вирішив, що ми не становимо загрози.

— Гаразд. — Він відступив убік. Зачинив і замкнув за нами двері, а потім подався слідом, коли Лорейн повела нас довгим коридором.

Ми зайшли у тьмяну вітальню, де блимали гасові лампи. То була кімната, опоряджена з низькопробним смаком і претензіями на велич: стіни прикрашали витушки орнаменту й оксамитове драпірування, стеля у формі купола була розписана засмаглими давньогрецькими богами в туніках, а вихід у коридор обрамлювали мармурові колони.

Лорейн кивнула швейцару.

— Дякую, Карлосе.

Карлос непомітно ретирувався вглиб кімнати. Лорейн підійшла до задрапірованої стіни, потягнула за шнур, і тканина ковзнула вбік. А під нею виявилася широка панель з міцного скла. Ми всі підійшли поближче, щоб глянути, і крізь скло побачили іншу кімнату. Вона була дуже схожою на ту, в якій стояли ми, але меншою. Там на стільцях і канапах байдикували якісь люди. Одні читали, інші куняли.

Я нарахував вісьмох. Декілька були старшого віку, їхні скроні вже посріблила сивина. Ще двом (хлопчикові й дівчинці) не було й десяти років. І тут до мене дійшло, що всі вони ув’язнені.

Едисон розкрив було рота, аби щось спитати, але Лорейн тільки нетерпляче відмахнулася від нього. «Усі запитання потім, будь ласка». Вона широкими кроками підійшла до скла, взяла трубку, під’єднану, наче пуповина, до стіни під ним, і заговорила в неї.

— Номер тринадцять!

На тому боці підвівся й почовгав до скла найменший хлопчик. Ноги й руки в нього були в кайданах, і серед усіх дивних тільки він один був одягнений у щось схоже на тюремну робу: костюм у смужку і ковпак з номером 13, вишитим на ньому товстими стібками. І хоч йому не могло бути більше десяти років, волосся на обличчі в нього росло, як у дорослого чоловіка: кущава трикутна борідка та брови, схожі на гусінь із джунглів. Очі під ними дивилися холодно, наче оцінювали.

— Чому він закутий у кайдани? — спитав я. — Невже він небезпечний?

— Побачиш, — відповіла Лорейн.

Хлопчик заплющив очі. Здавалося, він зосереджується. А за секунду з-під краю його ковпака показалося волосся й поповзло вниз по лобі. Еспаньйолка стала рости також, вона збилася в безладну плутанину, а потім піднялася й погойдувалася в повітрі, мов загіпнотизована змія.

— Чортячі чаплі, — промовив Едисон. — Яка дивовижна чудасія.

— Уважно тепер дивіться, — всміхнулася Лорейн.

Номер тринадцять підняв скуті ланцюгами руки. Гострий кінець загіпнотизованої борідки націлився на замок, оповився довкола замкової шпарини і заповз досередини. Хлопчик розплющив очі. Порожнім поглядом він дивився поперед себе. Приблизно через десять секунд вигнута еспаньйолка напружилася й завібрувала на високій музичній ноті, яку ми могли розчути навіть крізь скло.

Замок відкрився, і кайдани спали iз зап’ясть в’язня.

Він злегка вклонився. Я притлумив бажання заплескати в долоні.

— Він може відчинити будь-який замок у світі, — з ледь чутною гордістю в голосі повідомила Лорейн.

Хлопчик повернувся до свого крісла й журналу.

Лорейн прикрила трубку долонею.

— Він єдиний у своєму роді, так само як і решта. Один уміє читати думки, дуже майстерний у цьому. Інша може до плеча просунути руку в будь-яку стіну. Це вміння корисніше, ніж здається, повірте мені. Он та маленька дівчинка може літати, якщо нап’ється солодкої виноградної води.

— Та невже? — глухо промовив Едисон.

— Вона з радістю вам покаже. — Лорейн заговорила в трубку, підкликаючи дівчинку до вікна.

— Це не обов’язково, — крізь міцно зціплені зуби сказала Емма.

— Це їхня робота, — сказала Лорейн. — П’ята, іди-но сюди!

Дівчинка підійшла до стола, заставленого пляшками, вибрала одну, наповнену багряною рідиною, і стала пити. Осушивши пляшку, вона поставила її назад на стіл, смачно гикнула і підійшла до стільця з плетеною спинкою. За мить вона знову гикнула, і її ноги почали відриватися від землі, підіймаючись догори, тоді як голова лишалася на тому ж рівні. Після третього гикання її ноги піднялися на дев’яносто градусів, і дівчинка лягла на спину в повітрі. Єдиною опорою їй була спинка стільця під потилицею.

Мабуть, Лорейн чекала від нас бурхливішої реакції, але ми, хоч і були вражені, та зберігали гробову мовчанку.

— Важка публіка, — зауважила вона і відпустила дівчинку.

— Що ж, — Лорейн повісила трубку і повернулася обличчям до нас. — Якщо з побаченого ніщо не припало вам до душі, в мене є домовленості з іншими стайнями. Ваш вибір у жодному разі не обмежується тим, що ви бачили тут.

— Стайні. — Еммин голос звучав рівно, але я розумів, що це тільки на поверхні, а всередині в неї все кипить і нуртує. — Тобто ви хочете сказати, що обходитеся з ними як з тваринами?

Лорейн уважно подивилася на Емму, і її погляд переметнувся на чоловіка в пальті, що стояв на чатах у глибині зали.

— Звісно, ні, — запевнила вона. — Це дуже цінні активи. Їх добре годують, забезпечують відпочинок, тренують працювати під тиском. Вони чисті, мов щойно наметений сніг. Більшість із них ніколи не торкалися ні краплини амбро. І в мене в кабінеті лежать документи, які це підтверджують. Або можете спитати в них самих. Номери тринадцять і шість! — гукнула вона в трубку для перемов. — Підійдіть і скажіть цим людям, як вам тут подобається.

Хлопчик і дівчинка встали та підійшли, човгаючи, до вікна. Хлопчик узяв трубку для перемов.

— Нам тут дуже подобається, — механічно промовив він. — Мама з нами чудово обходиться.

Він передав трубку дівчинці.

— Ми любимо робити свою роботу. Ми… — вона замовкла, силкуючись пригадати слова, які колись вивчила й забула. — Ми любимо свою роботу, — пробурмотіла зрештою.

Лорейн роздратовано їх відпустила.

— Отакі справи. Я можу дати вам одного чи двох на тест-драйв, але якщо й ці не підійдуть, мені потрібен буде авансовий платіж.

— Я б хотіла побачити ті документи, — Емма скоса позирнула на чоловіка в пальті. — Ви казали, у вас у кабінеті лежать. — Руки, які вона стискала в кулаки по боках, почали червоніти. Я розумів, що нам треба якнайшвидше звідси забиратися, поки ситуація не вийшла з-під контролю. Байдуже, якою інформацією могла володіти ця жінка, битися за неї не варто було. А врятувати всіх цих дітей… ну, хай це прозвучить безсердечно, але нам спершу треба було врятувати своїх дітей.

— Взагалі-то в цьому нема потреби, — сказав я, нахилився до Емми й прошепотів: — Ми повернемося й допоможемо їм. Але в нас є пріоритети.

— Документи, — проігнорувала мене Емма.

— Нема питань, — відповіла Лорейн. — Ходімо в мій кабінет і поговоримо предметніше.

І Емма пішла, і не було способу її спинити, який би не викликав підозр.

За кабінет Лорейн правив стіл і стілець, запхнутий у гардеробну. І щойно вона встигла зачинити за нами двері, як Емма стрибнула на неї й міцно притисла до дверей. Лорейн вилаялася й закричала, кличучи Карлоса, проте одразу ж притихла, коли Емма піднесла до її обличчя руку, що світилася червоним, немов жарина з печі. На блузці Лорейн, у тих місцях, куди Емма приклала долоні, штурхаючи її до дверей, чорніли й курілися відбитки долонь.

У двері постукали, на тому боці хтось щось пробурчав.

— Скажи йому, що все добре, — тихо й жорстко наказала їй Емма.

— Усе добре! — здавлено гукнула Лорейн.

У двері за її спиною застукотіли.

— Повтори.

Лорейн, цього разу переконливіше:

— Іди геть! Я справами займаюся!

Знову буркіт, потім звук кроків, що віддалялися.

— Ви зараз дуже по-дурному робите, — сказала Лорейн. — Ніхто з тих, хто мене обікрав, не лишився живим.

— Гроші нам не потрібні, — заспокоїла її Емма. — Ти відповіси на декілька запитань.

— Про що?

— Ті люди в тій кімнаті. Думаєш, вони твоя власність?

На чоло Лорейн набігла хмара.

— Що вам взагалі потрібно?

— Ті люди. Ті діти. Ти їх купила. Думаєш, вони твоя власність?

— Я ніколи нікого не купувала.

— Ні, ти купила, а тепер ти їх продаєш. Ти работорговець.

— Насправді все не так. Вони прийшли до мене з власної волі. Я їхній агент.

— Ти їхня сутенерка, — виплюнула сердито Емма.

— Без мене вони б повмирали з голоду. Чи їх би забрали.

— Хто забрав?

— Ти знаєш хто.

— Я хочу почути, як ти це кажеш.

Жінка розсміялася.

— Це невдала думка.

— Он як? — Я підійшов поближче. — Чому ж?

— У них скрізь є вуха, і їм не подобається, коли про них тріпаються.

— Мені вже доводилося вбивати витворів. Я їх не боюся, — сказав я.

— Тоді ти ідіот.

— Укусити її? — спитав Едисон. — Мені дуже хочеться. Трішечки.

— Що відбувається, коли вони забирають людей? — Прохання пса я пустив повз вуха.

— Ніхто не знає, — відповіла вона. — Я намагалася розвідати, але…

— Я чомусь не сумніваюся, що ти дуже активно намагалася, — саркастично промовила Емма.

— Вони часом приходять сюди. Скуповуватися.

— Скуповуватися, — повторив Едисон. — Гарне слівце, нічого не скажеш.

— Щоб використати моїх людей. — Вона роззирнулася. Голос знизила до шепоту. — Я терпіти цього не можу. Ніколи не знаєш, скільки людей їм знадобиться, на який час. Але ти даєш їм те, що вони просять. Я б поскаржилась, але… скаржитися не можна.

— На те, що вони тобі платять, ти точно не скаржишся, — презирливо мовила Емма.

— Цього й близько не вистачає, щоб компенсувати те, чому їх там піддають. Коли я чую, що вони наближаються, то стараюся сховати найменшеньких. Їх приводять назад вимученими, зі стертою пам’яттю. Я питаю: «Куди вас водили? Що примушували робити?» Але діти ніц не можуть пригадати. — Лорейн похитала головою. — А потім їм сняться жахіття. Дуже страшні. Продавати їх після такого ой як важко.

— Тебе треба продати. — Емма почервоніла від злості й уся тремтіла. — Хоча за тебе ніхто й півгроша не дасть.

Мої руки стислися в кулаки, і я сховав їх у кишені, від гріха подалі, щоб вони, бува, не налетіли на Лорейн. Вона ще могла бути для нас корисною.

— А що з дивними, яких вони викрадають з інших контурів? — спитав я.

— Їх провозять через вхід у вантажівках. Раніше таке було рідкістю. А тепер усе частіше й частіше.

— Сьогодні теж проїхала така вантажівка? — спитав я.

— Кілька годин тому. Вони тут по всій вулиці автоматників виставили, перекрили її повністю. Цілу виставу влаштували.

— А зазвичай такого не роблять?

— Зазвичай ні. Я думаю, тут вони почуваються в безпеці. Ця доставка, мабуть, була важливою.

«То були вони», — подумав я. Тілом пробіг дрож хвилювання, але його миттєво загасив Едисон, котрий кинувся на Лорейн.

— Звісно, вони тут почуваються в безпеці, — прогарчав він, — серед таких розчудесних зрадників!

Я вхопив його за нашийник і ледве встиг відтягти.

— Угамуйся!

Едисон силкувався вивернутись, і на мить мені здалося, що він зараз хапне мене за руку. Але несподівано він розслабився.

— Ми робимо, що можемо, аби вижити, — просичала Лорейн.

— Ми теж, — сказала Емма. — А тепер розказуй, куди їдуть ті вантажівки. І якщо ти збрешеш чи там виявиться пастка, я повернуся й запаяю тобі ніздрі. — Один розпечений палець вона піднесла до самісінького кінчика носа Лорейн. — Згода?

Я цілком міг собі уявити, як Емма це робить. Вона зараз черпала почуття з глибокої криниці ненависті, яку я ще ніколи не бачив у ній повністю відкритою. І хоча в таких ситуаціях, як ця, вона приносила користь, але разом з тим було в ній і щось лячне. Думати про те, на що Емма здатна, якщо в неї буде відповідна мотивація, мені не хотілося.

— Вони їдуть у свою частину Акра. — Лорейн відвела голову подалі від розжареного Емминого пальця. — Через міст.

— Який міст? — спитала Емма, підносячи палець ближче.

— У горішньому кінці Кіптявої вулиці. Але перейти його навіть не намагайтесь, якщо вам дорогі ваші голови, бо їх з вас знімуть і настромлять на палі.

Я зрозумів, що більше ми з Лорейн нічого важливого не витягнемо. Тепер треба було вирішувати, що з нею робити. Едисон хотів її вкусити. Емма жадала своїм до білого жару розпеченим пальцем вивести в неї на лобі літеру «Р» — таврувати на все життя як работорговця. Але я переконав їх не робити ні того, ні того, і натомість ми заткнули їй рота плетеним шнуром від штор і прив’язали до ніжки письмового стола. Ми вже збиралися залишити її в такому вигляді, коли мені спало на думку останнє, про що я хотів би дізнатися.

— Ті дивні, яких вони викрадають. Що з ними потім роблять?

— Мрррф!

Я відтягнув униз її кляп.

— Ніхто не знає, бо нікому ще не вдалося звідти втекти, — сказала вона. — Але ходять чутки.

— Про що?

— Щось гірше за смерть. — Вона вишкірилася в посмішці, що сочилася слиною. — Але, підозрюю, про це вам доведеться дізнатися самим, чи не так?

* * *

Щойно ми відчинили двері кабінету, як чоловік у пальті кинувся до нас через усю вітальню, здійнявши в руці щось важке. Та до нас він добігти не встиг, бо з кабінету пролунав притлумлений тривожний крик, і він зупинився, міняючи курс, щоб подивитися, що там з Лорейн. І тільки-но він переступив поріг кабінету, Емма захряснула двері в нього за спиною й розплавила клямку на непридатний шлак.

Це дало нам зайву хвилину чи дві.

Ми з Едисоном рвонули до виходу. Вже на півдорозі до дверей я зрозумів, що Емми за нами немає. Вона гупала в скло кімнати поневолених дивних.

— Ми допоможемо вам утекти! Покажіть мені, де двері!

Вони мляво оберталися й дивились на неї, розпластавшись на своїх шезлонгах і кушетках.

— Киньте щось, розбийте скло! — кричала Емма. — Швидко!

Ніхто й не ворухнувся. Обличчя у всіх були спантеличені. Може, вони не вірили, що порятунок реально можливий. А може, просто не хотіли, щоб їх рятували.

— Еммо, ми не можемо чекати. — Я потягнув її за руку.

Проте вона не здавалася.

— Будь ласка! — кричала вона в трубку. — Відправте хоча б дітей!

У кабінеті вже щодуху волали. Двері здригалися на завісах. У нападі розчарування Емма вгатила по склу кулаком.

— Що з ними таке?

Приголомшені погляди. Маленький хлопчик і дівчинка заплакали.

Едисон зубами потягнув Емму за поділ сукні.

— Нам треба йти!

Емма впустила з рук трубку для перемов і з гіркотою відвернулася від скла.

Ми на бігу влетіли у двері й вирвалися на тротуар. Уся вулиця стояла в густому жовтому завої; він запакував усе у свою вату й сховав протилежний бік вулиці від поглядів. На той час, коли ми спринтерським бігом домчали до кінця кварталу, ззаду вже долинали гнівні крики Лорейн, але побачити її ми не могли. Ми проминали ріг за рогом, аж поки не з’явилося відчуття, що ми від неї відірвалися. На порожній вулиці біля забитої дошками вітрини крамнички ми зупинилися перевести дух.

— Це називається Стокгольмський синдром, — сказав я. — Коли жертви починають співчувати своїм викрадачам.

— А я думаю, вони просто боялися, — не погодився зі мною Едисон. — Куди їм було тікати? Увесь цей контур — одна велика тюрма.

— Ви обидва помиляєтеся, — заперечила Емма. — Їх чимось обпоїли.

— Ти так говориш, наче точно знаєш, — зауважив я.

Вона відкинула з лоба волосся, що лізло в очі.

— Коли я працювала в цирку, після того як втекла з дому, якось до мене після факірського шоу підійшла жінка. Вона сказала, що знає, хто я така, знає інших, до мене подібних, і що я могла б заробляти набагато більше, якби пішла працювати на неї. — Емма вдивлялася у вулицю, її щічки розчервонілися від бігу. — Я їй сказала, що не хочу йти. Вона наполягала. Пішла вона від мене розлюченою. Тієї ночі я прокинулася в критому возі з кляпом у роті й наручниками на руках. Я не могла рухатися, не могла нормально думати. Мене тоді врятувала пані Сапсан. Якби вона не знайшла мене наступного дня, коли вони зупинилися підкувати коня… — Емма кивнула в той бік, звідки ми прибігли, — …я б могла скінчити так, як вони.

— Ти ніколи мені про це не розповідала, — тихо сказав я.

— Бо я не дуже люблю про це розказувати.

— Мені дуже шкода, що з тобою таке сталося, — співчутливо промовив Едисон. — А та жінка, від якої ми втекли… то вона тебе тоді викрала?

Емма ненадовго замислилася.

— Це було дуже-дуже давно. Найгірші спогади я витіснила з пам’яті, і обличчя викрадачки також. Але точно знаю одне. Якби ви залишили мене сам на сам з тією жінкою, то я не впевнена, чи змогла б зупинитися, щоб не забрати в неї життя.

— У нас у всіх є демони, яких треба вбити, — постарався заспокоїти її я.

Раптом на мене накотила така хвиля втоми, що довелося спертися спиною на забиту вітрину. Скільки ми вже не спали? Скільки годин минуло, відколи Коул нам відкрився? Здавалося, що це було багато днів тому, хоча навряд чи минуло більше десяти-дванадцяти годин.

Відтоді кожна мить давалася з боєм, кожна хвилина була кошмаром боротьби й нескінченного жаху. Я відчував, що моє тіло от-от не витримає і звалиться. У вертикальному положенні мене досі підтримувала тільки паніка. А коли вона почала слабнути, разом з нею ослабнув і я.

На крихітну частку секунди я дозволив собі заплющити очі. Та жахіття знайшли мене й там, у тій короткій тривалості часу, взятого в чорні дужки. Привид вічної смерті, що присів навпочіпки й пожирав тіло мого діда. З його очей замість сліз сочилася олія. Ті самі очі монстра, з подвійними кільцями секатора, що з них стирчали, виття й падіння в болотисту могилу. Спотворене від болю обличчя його господаря, що, підстрелений у живіт, з криком падав у порожнечу. Я вже повбивав своїх демонів, але тріумфальна мить тривала недовго; на їхнє місце швидко прийшли інші.

Мої очі рвучко розплющилися, бо за спиною, на тому боці забитої вітрини, пролунали кроки. Я відскочив убік і розвернувся. Крамниця мала покинутий вигляд, але всередині хтось був і збирався вийти надвір.

Ось вона: паніка. Я враз отямився. Решта теж почули шум. Керуючись колективним інстинктом, ми пірнули за дровітню поблизу. Крізь дірочки між дровами я подивився на вітрину й прочитав вицвілу вивіску над дверима.

Мандей, Дайсон і Страйп, адвокати. Нас ненавидять і бояться з 1666 року.

Засув поїхав убік, і дуже повільно двері відчинилися. У проході виник знайомий чорний каптур. Шарон. Він роззирнувся на обидва боки, оцінив місцевість, зрозумів, що все чисто, тоді вислизнув надвір і замкнув за собою двері. Він квапливо пішов у напрямку Парш-провулка, ми пошепки радилися, йти нам за ним чи ні. Чи потрібен він нам тепер? Чи можна йому довіряти? Можливо, і можна. Що він робив за тією забитою дошками вітриною? Там, усередині, був той адвокат, до якого він збирався? Чому тоді крадькома?

Забагато запитань, забагато непевних моментів навколо нього. Ми вирішили, що впораємося вже самі. Тихо сиділи й спостерігали, як його фігура, огорнута завоєм, поволі ставала примарою й врешті-решт зникла.

* * *

Ми вирушили на пошуки вулиці Кіптявої та моста витворів. Не бажаючи ризикувати, щоб не наразитися на ще одну непередбачувану зустріч, вирішили шукати, не питаючи дороги. Стало трохи легше, коли ми знайшли вказівники Акра, що ховалися в найнезручніших місцях (назви вулиць розташовувалися за вуличними лавками на висоті коліна, теліпалися вгорі на ліхтарних стовпах, були вирізьблені на старій вичовганій бруківці під ногами). Але навіть за їхньою допомогою ми так само часто повертали не туди, як і в правильний бік. Враження складалося таке, наче Акр надумав довести людей, що застрягли в ньому, до безумства. Були вулиці, що закінчувалися глухими стінами й знову починалися деінде. Вулиці, які так круто повертали, що спіраллю закручувалися довкола самих себе. Вулиці без назви, чи з двома-трьома назвами. Але таких чистих і доглянутих вуличок, як Парш-провулок, нам більше не траплялося. Там вочевидь докладали особливих зусиль, щоб створити привабливе середовище для покупців на ринку дивної плоті. Сама думка про це тепер, коли я побачив товар Лорейн і почув Еммину історію, викликала спазми в шлунку.

Поки ми блукали, я потроху почав розумітися на унікальній географії Акра, вивчаючи квартали не так за їхніми назвами, як за характером. Кожна вулиця була не схожою на інші, крамнички вздовж неї групувалися за певним типом. Жалобна вулиця була багата на двох гробарів, медіума й теслю, який працював ексклюзивно з «перепрофільованим деревом для домовин», трупу професійних похоронних плакальниць, які у вихідні квартетом виконували популярні пісні без акомпанементу, і податкового бухгалтера. Вулиця Гнійна виявилася на диво веселенькою: на підвіконнях тут стояли вазони з квітами, будинки було пофарбовано в яскраві кольори; навіть її найпомітніший пункт (бойня) вабив до себе світлою блакиттю своїх стін. Я мусив змагатися з дивним імпульсом піти всередину й попроситися на екскурсію. Натомість Барвінкова вулиця була вигрібною ямою. Посеред неї красувалася відкрита каналізаційна стічна труба, агресивні мухи налітали хмарами (видно було, що їм тут дуже добре ведеться), а на хідниках гнили купи овочів, власність зеленяра, що продавав їх за зниженими цінами. Табличка проголошувала, що він може поцілунком повернути їх до свіжого життя.

Знесилене авеню було всього-на-всього п’ятдесят футів завдовжки, й на ньому працював тільки один бізнес: двоє чоловіків продавали закуски з кошика на полозах. Навколо юрмилися діти, криком вимагали дати їм їжу, і Едисон відхилився од нашого курсу, щоб повинюхувати, чи не знайдеться в них під ногами якихось їстівних решток. Я вже зібрався було його гукнути, коли один з чоловіків закричав: «Котяче м’ясо! Варене котяче м’ясо!» Едисон стрімголов примчав сам, підібгавши слова, скиглячи: «Я більше ніколи нічого не їстиму, ніколи, нічого…»

До Кіптявої вулиці ми наблизилися з боку Верхньої Плями. І що ближче підходили, то більший занепад спостерігали у кварталі. Вітрини світили порожнечею, на тротуарах не було людей, бруківка почорніла від повітряних потоків сажі, що віяли в нас під ногами, неначе сама вулиця була заражена й до неї повільно підкрадалася смерть. Наприкінці вона круто завертала праворуч, і перед самим поворотом стояв старий дерев’яний будинок, а його ґанок охороняв не менш старий чоловік. Він замітав сажу шорсткою мітлою, але вона накопичувалася швидше, ніж він міг зібрати.

Я спитав у нього, навіщо він це робить, це ж марна праця. Він непривітно зиркнув на мене, притискаючи мітлу до грудей, наче боявся, що я її в нього поцуплю. Ноги в нього були босі й чорні, а штани до колін вкрилися сажею.

— Хтось мусить замітати, — сказав він. — Не можна пекельний безлад розводити.

Коли ми проминули його будинок, він понуро повернувся до своєї роботи, хоча артритні пальці насилу могли зімкнутися на держаку мітли. Але я подумав, що є в ньому щось королівське; його демонстративний виклик захопив мене. Він був чатовим, що відмовився покинути свій пост. Останній вартовий кінця світу.

Повернувши разом з дорогою, ми пройшли крізь зону будинків, що в міру нашого просування скидали шкуру. Спочатку з них від опіків злізла фарба, трохи далі вікна почорніли й полопалися, потім провалилися дахи й попадали стіни та нарешті, коли ми підійшли до перетину з Кіптявою вулицею, від будинків лишилися самі кістки — безладдя обвуглених і перехняблених балок, у попелі жевріли жарини, неначе потроху переставали битися крихітні серця. Мов громом уражені, ми стояли й розглядалися навколо себе. Бруківкою бігли тріщини, з яких піднімався сірчастий дим. Голі після пожежі дерева, мов опудала, німо бовваніли понад руїнами. Вітер гнав вулицею потоки попелу, і подекуди висота кучугур сягала одного фута. Усе це дуже нагадувало пекло, іншого його варіанту я бачити не хотів.

— Отже, це під’їзна доріжка витворів, — сказав Едисон. — Їм дуже пасує.

— Кошмар. — Я розстебнув куртку. На вулиці було парко, наче в сауні, жар просочувався навіть крізь підошви взуття. — А нагадайте, що розказував Шарон про це місце.

— Підземна пожежа, — відповіла Емма. — Вони можуть роками горіти. За ними погана слава, бо їх дуже важко загасити.

Пролунав хлопок, неначе хтось відкрив величезну бляшанку кока-коли, і з розколини в бруківці зовсім недалеко від нас вирвався високий шпичак помаранчевого полум’я. Ми всі аж підскочили від ляку й несподіванки. Після цього довелося збиратися iз силами.

— Пропоную не затримуватися тут ані на одну зайву хвилину, — сказала Емма. — Куди?

Вибір був невеликий: хіба що направо чи наліво. Ми знали, що Кіптява вулиця закінчувалася біля Смердючки на одному краю й біля моста витворів — на іншому. Але в який бік нам іти, гадки не мали, та й видимість у обох напрямках через дим, туман і завірюху з попелу була майже нульовою. Вибрати навмання означало вирушити не туди, куди слід (а це було небезпечно), і змарнувати дорогоцінний час.

Ми вже поволі впадали у відчай, коли раптом почули, що до нас крізь туман просочується мелодія співу. Ми притьмом збігли з дороги й сховалися за обвугленими ребрами будинку. Співці наближалися, їхні голоси ставали гучнішими, і ось ми вже могли розібрати слова їхньої дивної пісні:

Напередодні до повішення

Навідавсь кат до крадія

І каже: ось поки ти трохи живіший,

Попереджу про щось тебе я.

Передавлю я тобі шию і відправлю в чорторию,

І руку відітну, і ще щось помну,

Здеру з тебе шкуру, і ляжеш ти здуру…

У цьому місці всі співаки замовкли, щоб перевести дух, а потім хором закінчили: «У ЯМУ ГЛИБОКУ Й СТРАШНУ!»

Ще задовго до того, як вони виринули з туману, я зрозумів, кому належать ці голоси. Фігури набули обрисів у чорних комбінезонах і міцних чорних черевиках. Збоку в них весело теліпалися мішки з інструментами. Навіть після тривалого виснажливого дня праці невтомні споруджувачі шибениць горлопанили пісні.

— А хай вони здорові будуть, хоч їм і ведмідь на вуха наступив, — тихо розсміялася Емма.

Раніше ми бачили, що вони працювали на тому кінці Кіптявої вулиці, де вона виходила до Смердючки, тож розумно було б припустити, що звідти вони і йшли. А це, своєю чергою, означало, що йшли вони в бік мосту. Ми дочекалися, поки чоловіки пройдуть і знову розчиняться в тумані, і тільки потім наважилися вийти на дорогу та піти слідом за ними.

Ми човгали ногами крізь насипи попелу, від якого все вкривалося сажею: краї моїх штанів, Еммині черевики й голі щиколотки, лапи Едисона по всій довжині. Десь віддалік теслярі затягли нову пісню. Їхні голоси дивною луною розлягалися на згарищі. Нас оточували суцільні руїни. Час від часу ми чули різне «ушшш», і одразу ж з-під землі виривався струмінь полум’я. Але жоден не пробився так близько до нас, як перший. Нам щастило, бо підсмажитися живцем тут було б дуже легко.

Раптом зірвався вітер, і в небо полетіла чорна заметіль із попелу й жарин. Ми повідверталися й позатуляли обличчя, намагаючись дихати обережно. Я прикрив рота комірцем сорочки, але це не надто допомогло, і я закашлявся. Емма взяла Едисона на руки, але й сама почала задихатися. Я зірвав із себе куртку й накинув їм на голови. Еммин кашель влігся, і крізь тканину я почув приглушене Едисонове «дякую!».

Нам більш нічого не лишалося, крім стояти, збившись у купку, і чекати, поки втихомириться попільна бура. Стоячи з заплющеними очима, я почув, як неподалік щось ворушиться. Крізь щілину в пальцях визирнув і побачив таке, що, попри все бачене досі в Диявольському Акрі, ледь не підстрибнув від подиву. Вулицею прогулювався чоловік, неспішно і недбало. До рота він притискав носовичок, але поза тим його ніщо не турбувало. Шлях у темряві він прокладав собі без проблем, бо з кожного його ока били потужні промені білого світла.

— Вечір добрий! — гукнув він, повертаючи до мене свої око-промені й торкаючись пальцями капелюха. Я спробував відповісти, але рот наповнився попелом, а разом з ним і очі, а коли я знову їх розплющив, чоловік зник.

Коли вітер уже потроху вщухав, ми кашляли, спльовували й терли очі, аж поки не привели себе до робочого стану. Емма поставила Едисона на землю.

— Якщо не будемо обережні, цей контур уб’є нас ще до того, як це зроблять витвори, — сказав пес. Емма віддала мені куртку, а потім міцно-преміцно обійняла й тримала в обіймах, аж поки повітря не стало чистішим. Вона вміла так оповити мене руками й покласти голову в улоговинку на грудях, що між нами не лишалося жодних проміжків, і я сильно хотів її поцілувати, навіть тут, з ніг до голови вкриту сажею.

Едисон прочистив горло.

— Пробачте, що турбую, але нам дуже треба йти далі.

Ми роз’єдналися, трохи присоромлені, й рушили далі. Невдовзі в тумані попереду проступили бліді фігури. Вони кружляли по вулиці, переходячи від халабуди до халабуди, якими було захаращено узбіччя. Ми завагалися, й стало трохи неспокійно, бо вони могли виявитися ким завгодно. Але іншого шляху вперед не було.

— Підборіддя догори, спини рівно, — сказала Емма. — Постарайтеся прибрати лячного вигляду.

Ми вишикувалися в одну шеренгу й пішли в їхню гущавину. Очі в них бігали, вигляд був дикий. Укриті плямами сажі. Вдягнені в непотріб зі смітника. Я сердито насупився, силкуючись якнайкраще справити враження небезпечного покидька. Вони сахалися від мене, як побиті собаки.

Почались якісь бараки. Низенькі хатини, збиті з вогнестійкого брухту; бляшані дахи не злітали з них тільки завдяки каменюкам і пенькам, на них покладеним. На місці дверей (якщо вони взагалі були) — шматки полотна. Грибковий наріст життя на кістках спаленої цивілізації. Майже непомітний.

По вулиці бігали кури. Біля діри в дорозі, з якої піднімався дим, стояв навколішки чоловік і смажив на пекучому жарі яйця.

— Близько не підходьте, — пробурмотів Едисон. — Вони якісь хворі.

Мені теж так здавалося. Ці люди ходили накульгуючи, погляди в них були тьмяні й неживі. На головах у кількох із них були маски й мішки з грубої тканини з прорізами для очей, немовби вони хотіли сховати обличчя, які пожувала хвороба, чи вповільнити її передавання іншим.

— Хто вони? — спитав я.

— Поняття не маю, — знизала плечима Емма. — І питати не збираюся.

— Я здогадуюся, що їх більше нікуди не пускають, — сказав Едисон. — Недоторканні, переносники чуми, злочинці, чиї злочини такі тяжкі, що їх вважають непрощенними навіть тут, у Диявольському Акрі. Ті, хто врятувався від зашморгу, оселилися тут, на самісінькому дні, на краю суспільства дивних. Їх вигнали вигнанці з вигнанців.

— Якщо це край, — зауважила Емма, — то витвори мусять бути десь неподалік.

— А ви точно впевнені, що ці люди — дивні? — спитав я. Окрім жалюгідності, в них не було нічого унікального. Може, в мені заговорила гординя, проте якось не вірилося, що спільнота дивних, хай навіть деградованих, могла б дозволити собі існувати в такому середньовічному убозтві.

— Не знаю, не цікаво, — відрізала Емма. — Просто йдіть.

Ми посхиляли голови й дивилися просто поперед себе, вдаючи, що нам зовсім не цікаво, в надії, що ці люди відповідатимуть нам тим самим. Більшість трималися подалі, однак знайшлися й такі, що хвостом вчепилися за нами й стали жебракувати.

— Що-небудь, хоч щось. Піпетку, пляшечку, — канючив один, жестами показуючи на свої очі.

— Будь ласочка, — благав інший. — Ми вже багато днів не вживали.

Щоки в них були рябі та вкриті шрамами, наче вони плакали кислотними слізьми. Я без огиди навіть дивитися на них не міг.

— Не знаю, що вам треба, але в нас цього нема, — кишнула на них Емма.

Злидарі відстали й зупинилися на дорозі, витріщаючись на нас недобрими поглядами. А ще один гукнув високим хрипким голосом:

— Гей, ти! Хлопче!

— Не звертай на нього уваги, — пробурмотіла Емма.

Не повертаючи голови, я скоса зиркнув на того, хто гукав. Він сидів навпочіпки, притулившись спиною до стіни, у лахмітті, й тремтячою рукою показував на мене.

— Ти — це він? Хлопець! Ти ж він, га? — Очі йому прикривала пов’язка, і він підняв її, щоб уважніше до мене придивитися. — Та-а-а-а-ак. — Він тихо присвиснув і вищирився в посмішці, оголивши чорні ясна. — Вони тебе ждуть.

— Хто жде?

Мені урвався терпець. Я зупинився перед ним. Емма роздратовано зітхнула.

Посмішка жебрака стала ще ширшою, ще божевільнішою.

— Матері праху і в’язальники вузлів! Прокляті бібліотекарі й блаженні картографи! Усі, хто всі! — Він здійняв руки та глузливо вклонився, наче божеству, і в ніс мені вдарив густий сморід тіла. — Давнннннно ждуть!

— Ждуть чого?

— Ходімо, — сказала Емма. — Ти ж бачиш, він божевільний.

— Велике шоу, велике шоу, — промовив жебрак. Голос у нього то гучнішав, то стихав, наче в ярмаркового закликайла. — Найбільше й найкраще, най-най і останнє! Уже мммммайже тут…

Моїм тілом пробіг дивний холод.

— Я тебе не знаю, а ти, чорт забирай, не знаєш мене. — Розвернувшись, я пішов геть.

— Та чого ж не знаю? Знаю. Ти хлопець, який говорить з порожняками.

Я непорушно застиг на місці. Емма й Едисон подивилися на мене круглими від подиву очима.

Я побіг до жебрака назад.

— Хто ти такий? — закричав я йому в обличчя. — Хто тобі це сказав?

Але він лише сміявся і сміявся у відповідь, і більше я нічого з нього витягти не зміг.

* * *

Довкола нас почав збиратися натовп, тож ми вирішили, що краще буде непомітно здиміти.

— Не озирайся, — попередив Едисон.

— Забудь про нього, — сказала Емма. — Він безумець.

Думаю, ми всі розуміли, що він не просто безумець. Але більше нам не було відомо нічого. Ми швидко крокували в параноїдальній мовчанці, в головах аж роїлося від запитань без відповідей. Про чудернацькі проголошення жебрака ніхто не згадував, і за це я був дуже вдячний своїм супутникам. Я гадки не мав, що вони означають, і був надто втомлений, щоб над цим розмірковувати. А з того, як Емма та Едисон насилу тягли ноги, було зрозуміло, що вони теж потомилися. Однак і про втому ми не говорили. Виснаження було нашим новим ворогом, і називати його на ім’я означало давати йому ще більшу владу над нами.

Ми щосили намагалися роздивитися бодай якісь ознаки моста витворів, бо дорога попереду спускалася в заволочену густим туманом долину. Я подумав, що Лорейн легко могла нам збрехати. Може, й не було ніякого моста. Може, вона відправила нас у цю яму в надії, що її мешканці зжеруть нас живцем. Якби ж ми взяли її з собою, то могли б зараз примусити…

— Он він! — закричав Едисон, і його тіло напнулося стрілою, що вказувала просто вперед.

Ми силкувалися побачити те, що помітив він (навіть в окулярах зір в Едисона був значно гострішим за наш), і через дюжину кроків уже розгледіли, ледь-ледь, як дорога звузилась, а далі дугою вигнулася над якимсь проваллям.

— Міст! — вигукнула Емма.

Ми пустились бігом. Про виснаження всі моментально забули, й наші ноги здіймали над дорогою чорну куряву. Через хвилину, коли ми зупинилися перевести дух, стало краще видно.

Над безоднею висів саван зеленкуватого туману. А за ним невиразно виднілася довга стіна з білого каменю, а ще далі — висока блідо-біла вежа, верхівка якої губилася в низько навислих хмарах.

Ось вона: фортеця витворів. Була в ній якась тривожна невизначеність — вона нагадувала обличчя, з якого стерли всі риси. Розташування теж було якимсь неправильним — велична біла споруда й чисті лінії химерно контрастували зі спаленою пусткою Кіптявої вулиці, неначе посеред битви при Азенкурі раптово виріс заміський торговельний центр. Від самого лише погляду на неї я заряджався острахом і цілеспрямованістю, неначе відчував, як усі розрізнені нитки мого дурненького розсіяного життя сходяться в одній точці, невидимій за тими стінами. Ось де воно було: те, що я повинен був зробити — чи померти, намагаючись. Борг, який я мусив сплатити. Те, до чого були прелюдією всі радості й жахіття, які я пережив дотепер. Коли все, що відбувається, має свою причину, то моя причина чекала на протилежному боці мосту.

Раптом поруч зі мною розсміялася Емма. Я здивовано глянув на неї, і вона притихла.

— Це тут вони ховаються? — ніби пояснюючи свій сміх, спитала вона.

— Здається, так, — відповів Едисон. — Ти знаходиш це смішним?

— Майже все своє життя я ненавиділа й боялася витворів. Усі ці роки, не скажу вже й скільки разів, я уявляла ту мить, коли ми нарешті знайдемо їхнє лігво, їхній барліг. І я очікувала, що це буде як мінімум темний лиховісний замок. Де зі стін сочиться кров. Де є озеро з киплячою олією. Але ні.

— То ти розчарована? — поцікавився я.

— Так, трішки. — Вона з осудом тицьнула пальцем у фортецю. — Невже це й усе, на що вони здатні?

— Я теж розчарований, — сказав Едисон. — Я сподівався, що з собою ми приведемо щонайменше армію. Але, судячи з усього, вона нам не знадобиться.

— Я в цьому сумніваюся, — заспокоїв я його. — На тому боці муру нас може підстерігати що завгодно.

— Тоді ми будемо готові до чого завгодно, — сказала Емма. — Що вони можуть проти нас застосувати з того, чого ми ще не бачили? Ми пережили кулі, бомбардування, напади порожняків… Найголовніше, що ми нарешті тут і, після всіх цих років, коли вони влаштовували засідки на нас, ми нарешті дамо їм бій на їхній території.

— Я не сумніваюся, що вони зараз тремтять від страху, — підштрикнув я.

— Я знайду Коула, — вела далі Емма. — Я його знайду та змушу рюмсати й кликати маму. Я примушу його благати зберегти йому нікчемне життя, а потім зімкну обидві руки в нього на шиї й стискатиму, поки в нього голова не розплавиться.

— Не забігаймо наперед, — попередив я. — Нам ще до них добратися треба, а я певен, що перешкод буде чимало. Там скрізь будуть витвори. І, ймовірно, озброєні вартові.

— А може, навіть порожняки, — докинув Едисон.

— Порожняки точно будуть. — Здавалося, від цієї думки Емма навіть відчула певне радісне хвилювання.

— Я це до того, — сказав я, — що не варто нам штурмувати браму, поки не дізнаємося, що на нас чекає на іншому її боці. Можливо, другого шансу в нас не буде, я не хочу його змарнувати.

— Добре, — неохоче погодилася Емма. — І що ти пропонуєш?

— Треба, щоб Едисон непомітно прокрався всередину. З нас усіх він найменш помітний, малий, тому сховатися зможе практично будь-де, і нюх у нього найкращий. Він може провести рекогносцировку, потім так само таємно прокрастися назад і розказати нам, що дізнався. Ну тобто, якщо він сам не проти.

— А якщо я не повернуся? — поцікавився Едисон.

— Тоді ми підемо слідом за тобою, — відповів я.

Пес ненадовго замислився — та лиш ненадовго.

— Я згоден. За однієї умови.

— Кажи.

— У легендах, які складатимуть на нашу честь після того, як ми здобудемо звитяжну перемогу, я хочу зватися Едисоном Відважним.

— Ти неодмінно так зватимешся, — запевнила його Емма.

— Ні, хай буде Надзвичайно Відважний, — одразу ж виправився Едисон. — І Красивий.

— Домовились, — кивнув я.

— Чудесно, — сказав Едисон. — Що ж, не будемо гаяти часу. На тому боці мосту — чи не всі, кого ми любимо в цьому світі. Кожну хвилину, яку я проведу на цьому боці, можна вважати змарнованою.

Ми мали провести Едисона до мосту, а там чекати неподалік на його повернення. Ми підтюпцем припустили вниз схилом, біглося легко, нетрі навколо ущільнювалися в міру нашого просування. Проміжки між халупами все зменшувалися, аж поки їх не лишилося взагалі, і краєм ока ми на бігу бачили тільки розпливчастий суцільний ряд, що складався з клаптів поточеного іржею металу. А потім бараки й прибудови раптово закінчилися, і на сотню ярдів Кіптява вулиця знову перетворилася на пустище завалених стін і почорнілих балок — щось подібне до буферної зони, можливо, спеціально створеної витворами. Нарешті ми підійшли до мосту, біля початку якого товклися якісь люди. Загалом їх було десь із кількадесят. Поки ми були ще далеко й не могли розгледіти стан їхнього одягу, Едисон сказав:

— Дивіться, якась армія стала табором і бере фортецю в облогу! Я так і знав, що ми не єдині, хто піде в бій…

Однак, придивившись уважніше, ми побачили, що це хто завгодно, тільки не солдати. З розчарованим умфф яскравий промінець надії Едисона блимнув і згас.

— Це не облога, — констатував я. — Вони просто… лежать.

З усіх жителів нетрів, яких ми бачили досі, ці були найжалюгіднішими. Горблячись, вони сиділи в попелі, і їхні фігури позастигали в такому неживому заціпенінні, що на якусь мить я навіть тих, хто сидів рівно, прийняв за покійників. Їхні тіла й волосся почорніли від попелу й бруду, а обличчя були такі розцятковані ямками та шрамами, що я аж злякався, чи не прокажені вони. Коли ми пробиралися між ними, дехто кволо підводив погляди, але навіть коли вони чогось і чекали, то вже точно не нас, тож їхні голови знову безсило хилилися додолу. Єдиним серед них, хто стояв на ногах, був хлопець у мисливській шапці-вушанці, який сновигав між сплячими й нишпорив по їхніх кишенях. Ті, кого він розбудив, махали на нього руками, били його, але жодне не встало й не наздогнало його. Бо в них однаково не було чого красти.

Ми майже їх проминули, коли один гукнув:

— Ви помрете!

Емма зупинилася й демонстративно розвернулася.

— Це хтось там щось сказав?

— Ви помрете.

Чоловік, який промовив ці слова, невимушено розлігся на шматку картону. Крізь гриву чорного волосся зиркали жовті очі.

— Ніхто не переходить їхній міст без дозволу.

— А ми от візьмемо й перейдемо. Якщо тобі відомо щось таке, чого нам варто остерігатися, то кажи!

Відпочивальник приглушив смішок. Решта мовчали.

Емма обвела їх усіх поглядом.

— То що, ніхто з вас нам не допоможе?

Один чолов’яга хотів було сказати:

— Стережіться… — але не встиг розкрити рота, як його зацитькав інший.

— Нехай ідуть. За кілька днів нам дістанеться жир!

Рядами жителів нетрищ пробіг стогін пожадливої агонії.

— О, чого б я тільки не віддала за пляшечку, — промовила жінка біля моїх ніг.

— За краплинку, лиш за краплинку! — проспівав якийсь чоловік, підстрибуючи навпочіпки. — Краплинку їхнього жиру!

— Перестаньте, це ж муки! — зарюмсав інший. — Навіть не згадуйте про це!

— Та проваліться ви всі в пекло! — закричала Емма. — Ходи, Едисоне Відважний, переправимо тебе на той бік.

І ми з огидою відвернулися.

* * *

Міст був вузький. Посередині він вигинався дугою, а мармур, з якого його збудували, був таким чистим, що навіть попіл з вулиці, здавалося, побоювався порушувати заборону переходити цей міст. Зовсім трохи не доходячи до його краю, Едисон нас зупинив.

— Стійте, тут щось є. — Ми неспокійно стояли поряд, поки він заплющував очі й нюхав повітря — мов та ясновидиця, що читає з кришталевої кулі.

— Треба вже йти, ми тут на видноті, — пробурчала Емма, проте Едисон був не з нами. До того ж не схоже було, щоб нам загрожувала якась велика небезпека. На мосту нікого не було, ґратчасті ворота на тому боці ніхто не охороняв. На довгому білому мурі, де мали б, по ідеї, стояти чатові з гвинтівками й біноклями, також було порожньо. Крім муру, єдиною оборонною спорудою фортеці була прірва, що тяглася вздовж стін на кшталт рову, а на її дні кипіла річка, від якої здіймався сірчастий зелений туман і висів навколо нас. І, наскільки я бачив, перейти її можна було тільки одним-єдиним шляхом — через міст.

— Ти досі розчарована? — спитав я в Емми.

— Та ні, відверто ображена, — відповіла вона. — Таке враження, що вони навіть не намагаються нас зупинити.

— Ага, і мене це турбує.

І тут Едисон зойкнув, а його очі широко розплющилися. Та засяяли, мов дві електричні лампочки.

— Що таке? — затамувавши подих, спитала Емма.

— Слід ледве відчутний, але запах Баленсіаґи Королик я розпізнаю де завгодно.

— А інші?

Едисон знову принюхався.

— З нею були люди нашого виду. Сказати точно, хто чи скільки їх було, я не можу. Слід дуже забруднився. Останнім часом тут проходило багато дивних і я не їх маю на увазі. — Він недобрим поглядом подивився на причмелених, що сиділи навпочіпки позаду нас. — Їхня дивна сутність слабка, її вже майже не існує.

— Тоді жінка, яку ми допитували, казала правду, — втрутився я. — Саме сюди витвори приводять своїх полонених. Наші друзі були тут.

З тієї самої миті, як їх викрали, моє серце не переставала стискати страшна задушлива безнадія. Але тепер вона трохи послабила свій тиск. Уперше за багато годин нас вело щось більше, ніж надія та здогади. Ми прийшли слідом за своїми друзями, перетнувши ворожу територію, і опинилися на порозі у витворів. Само по собі це вже було маленькою перемогою, і тієї миті я відчував (хай навіть це тривало недовго), що нам усе до снаги.

— У такому разі ще більш дивно, що цей гадючник ніхто не охороняє, — похмуро відзначила Емма. — Мені це зовсім не подобається.

— Мені теж, — кивнув я. — Але іншої дороги через прірву я не бачу.

— Пора вже мені братися за діло, — сказав Едисон.

— Ми пройдемо з тобою, допоки буде змога, — пообіцяла Емма.

— Буду вдячний, — відповів Едисон голосом, у якому звучали нотки, трохи не схожі на надзвичайно відважні.

За моїми підрахунками, міст можна було перебігти менш ніж за хвилину, але навіщо бігти? «Тому що, — подумав я, і в пам’яті раптом матеріалізувався рядок з Толкіна, — не можна просто так узяти й зайти в Мордор».

Ми швидким кроком рушили через міст, а навздогін нам лунало бурмотіння й приглушені смішки. Я озирнувся на причмелених. Упевнені, що ось зараз нас спіткає нагла й жахлива смерть, вони совалися, зручно вмощуючись, щоб краще все побачити. Бракувало тільки попкорну. Мені так і кортіло повернутися й поскидати всіх до одного в кипучу ріку.

За кілька днів нам дістанеться жир. Я не знав, що це означає, і сподівався ніколи не довідатися.

Міст круто пішов угору. Підкрадалася параноя, мене охопило погане передчуття, і серце забилося вдвічі швидше. Відчуття було таке, ніби от зараз щось каменем упаде вниз, перекриваючи нам шлях до відступу. Мені здавалося, що я — миша, яка дріботить прямісінько в пастку.

Пошепки ми обговорили свій план: Едисон прокрадається крізь ворота, а ми повертаємося в барачні нетрища й знаходимо собі якийсь непомітний закапелок, щоб там перечекати. Якщо за три години він не повернеться, то ми з Еммою самі постараємося пробратися у фортецю.

Ми наближалися до верхівки мосту, за якою повинен був відкритися маленький відрізок спуску, який досі був для нас невидимим. І тут ліхтарні стовпи закричали:

— Стій!

— Хто йде?

— Ніхто не пройде!

Зупинившись, мов укопані, ми витріщилися на них. На наш превеликий подив, то були зовсім не ліхтарні стовпи, а відтяті голови, настромлені на довгі палі. Вони були дуже страшні: обвисла сіра шкіра, вивалені з ротів язики. А проте, попри відсутність тіл з горлом і голосовими зв’язками, три голови до нас говорили. Загалом їх було вісім, попарно виставлених обабіч мосту.

Лише Едисон, здавалося, ніскілечки не здивувався.

— Тільки не кажіть, що ви ніколи не бачили голів на мостах, — сказав нам він.

— Ні кроку далі! — попередила голова ліворуч від нас. — Тих, хто без дозволу перетне міст, чекає майже певна смерть!

— Треба було казати «чекає певна смерть», — порадила голова праворуч. — «Майже» — це ні те, ні се.

— У нас є дозвіл, — на ходу збрехав я. — Я витвір, веду цих двох полонених дивних до Коула.

— Нас ніхто не попереджав, — роздратовано сказала голова ліворуч.

— Річарде, а вони тобі схожі на полонених? — спитала права голова.

— Чого не скажу, того не скажу, — відповіла ліва. — Уже багато тижнів минуло, відколи круки видзьобали мені очі.

— І тобі теж? — спитала права. — Жаль.

— Мені його голос не знайомий, я жодного витвора з таким не пригадую, — сказала ліва. — Добродію, як твоє ім’я?

— Сміт, — відповів я.

— Ха! Нема в нас ніякого Сміта! — тріумфально промовила права.

— А я новенький.

— Хвалю за спробу. Ні, навряд чи ми вас пропустимо.

— А хто нас зупинить? — спитав я.

— Та ясно, що не ми, — відповіла ліва голова. — Ми тут лише для залякування.

— Та інформування, — додала права. — Ви знали, що в мене диплом музейного дослідника? Я ніколи не хотів стати головою на мосту…

— Та нею ніхто не хоче стати, — сердито увірвала його ліва. — Жодна дитина не мріє стати, коли виросте, скривавленою мостовою головою, яка цілісінький день тільки те й робить, що залякує людей, і щоб очі їй видзьобали круки. Але життя не завжди встеляє тобі шлях трояндами, чи не так?

— Ходімо, — пробурмотіла Емма. — Усе, що вони можуть, — теревені правити.

Тож ми вирішили не звертати на них уваги й пішли вгору мостом. Кожна голова вимовила нам услід своє попередження.

— Ні кроку вперед! — закричала четверта.

— Далі ви йдете на свій страх і ризик! — заголосила п’ята.

— Здається, вони не слухають, — сказала шоста.

— Ну що ж, — безтурботно мовила сьома. — Не кажіть потім, що ми вас не попереджали.

А восьма тільки висолопила до нас товстого зеленого язика. Ми їх проминули, піднялися на вершину дуги моста, і раптом міст обірвався. Там, де мусив бути камінь, зяяло провалля завширшки двадцять футів[5], і я мало в нього не ступив. Коли я, відчайдушно розмахуючи руками, злякано поточився назад, мене підхопила Емма.

— Чортів міст недобудований! — Щоки в мене горіли від припливу адреналіну й сорому. Я чув, як сміються з мене голови й хихочуть причмелені.

Якби ми бігли, то не змогли б зупинитися вчасно і полетіли б сторчголов у прірву.

— Ти як? — спитала мене Емма.

— Я нормально. А от у нас проблеми. Як ми тепер переправимо Едисона на той бік?

— Ситуація справді неприємна, — Едисон роздратовано крокував уздовж краю урвища. — Перестрибнути, я так розумію, не зможемо?

— Без шансів, — сказав я. — Занадто далеко, навіть якщо розігнатися. Навіть із жердиною.

— Ха. — Емма озирнулася назад. — А ти дав мені ідею. Я зараз.

Вона покрокувала мостом, а ми з Едисоном тільки провели її поглядом. Біля першої ж голови вона зупинилася, взялася обома руками за палю, на яку та була настромлена, й потягнула.

Паля вийшла легко. Під гучні протести голови Емма поклала її на землю, вперлася ногою в обличчя й сильно смикнула. Паля вислизнула з голови, й та, завиваючи від люті, покотилася донизу мостом. Емма повернулася, вся світячись від тріумфу, поставила палю на край урвиська, відпустила, й та з гучним брязкотом упала містком на інший бік.

Оглянувши результат своїх зусиль, Емма насупилася.

— Ну, не Лондонський міст. — Двадцять футів завдовжки й один дюйм завширшки, трохи вигнута посередині, палиця дуже нагадувала канат для циркового акробата.

— Візьмімо ще декілька, — запропонував я.

Ми кілька разів збігали туди й назад: витягали палі й перекидали їх через провалля. А голови плювалися, сипали прокльонами й порожніми погрозами. Коли останню з них зняли з палі й вона покотилася геть, у нас був готовий маленький металевий місточок, не більше фута завширшки. Ковзкий від слизу з голів, він побрязкував з кожним подмухом легкого попільного вітерцю.

— Заради Англії! — мовив Едисон і обережно ступив на жердини.

— Заради пані Сапсан, — сказав я й рушив слідом за ним.

— Заради пташок, ідіть уже, — нетерпляче підштрикнула Емма й ступила на місток позаду мене.

Едисон дуже нас гальмував. Його маленькі лапи знай провалювалися між палицями, й ті прокручувалися, мов вали, від чого мій шлунок нажахано тріпотів. Я намагався зосередитися на тому, куди ставлю ноги, щоб не дивитися у прірву, але це було неможливо; річка, що кипіла внизу, притягувала до себе мій погляд, мов магнітом. Я зловив себе на думці про те, чи помру миттєво, якщо впаду з такої висоти, чи ще достатньо довго проживу, щоб відчути, як воно — зваритися живцем. А Едисон тим часом вирішив узагалі не йти та ліг, щоб далі сунутись, як слимак. Так ми й рухалися, дюйм за ганебним дюймом, і дісталися вже середини жердин, як раптом тріпотіння в шлунку стало гострим і замість нього виникло інше відчуття: вузла в животі, на жаль, добре мені знайомого.

Порожняк. Я намагався вимовити це вголос, але в роті зненацька пересохло; на той час, коли я зумів проковтнути слину й витиснути з себе слово, відчуття зміцніло в десять разів.

— Яка неприхильна до нас фортуна, — сказав Едисон. — Він попереду нас чи позаду?

Певності щодо цього я не мав, тому довелося прислухатися до відчуття, щоб визначити його напрямок.

— Джейкобе! Спереду чи ззаду? — прокричала Емма мені на вухо.

Спереду. Компас у животі вказував точно, але я нічого не розумів: нижній спуск моста тепер було видно аж до самих воріт, і весь той відрізок був порожнім. Там не було нікого й нічого.

— Я не знаю! — в розпачі вигукнув я.

— Тоді йдемо вперед, — вирішила Емма.

Ми вже були ближче до дальнього краю діри, ніж до ближнього; просуваючись уперед, ми б швидше зійшли з жердин. Я заштовхав якнайглибше свій страх, нахилився, взяв Едисона на руки й побіг, ковзаючись і хитаючись на хитких палях. За відчуттям, порожняк був на відстані простягнутої руки. Я вже чув, як він рохкає, прямуючи до нас із якогось невидимого закапелка попереду. Я дослухався до звуку й простежив поглядом, звідки він іде. Те місце виявилося попереду нас, але нижче рівня ніг — на зрізаному переді мосту, де в камені було вирізьблено кілька високих вузьких бійниць.

Там. Серцевина мосту була порожньою, і в мості сидів порожняк. Його тіло б нізащо не протислося в отвори в камені, зате язики могли туди пролізти запросто.

Я вже подолав місток із жердин і ступив на твердий міст, коли в мене за спиною закричала Емма. Я поставив Едисона на землю й крутнувся, якраз вчасно, щоб побачити, як язик порожняка обкрутився довкола її талії й стрімко підняв у повітря.

Вона викрикнула моє ім’я, я викрикнув: «Емма!» Язик перевернув її донизу головою й струсонув. Вона знову закричала. Нічого гіршого я в житті не чув.

Інший язик ляснув знизу по палях, і наш саморобний місток задеренчав та посипався, мов сірники, у безодню. Ще один язик ухопив Едисона, а третій гупнув мене в груди.

Задихаючись від удару, я впав на землю. Поки я силкувався перевести дух, язик ковзнув уздовж моєї талії, стиснув її й підняв мене в повітря. Інший вхопив Едисона за задні лапи. Одна мить — і всі ми безпорадно теліпалися в повітрі головами донизу.

Кров шугонула мені в голову, й перед очима потемніло. Я чув, як гавкає Едисон — він намагався куснути язик.

— Не треба, він тебе кине! — крикнув я, але він не послухався.

Емма теж нічим не могла зарадити; якби вона припалила язик, що стискав її талію, порожняк би її впустив у прірву.

— Джейкобе, говори з ним! — заволала вона. — Примусь його зупинитися!

Я вигнувся, щоб роздивитися вузькі віконця, крізь які пролізли язики. Його зуби вгризалися в кам’яну поперечину. Витрішкувато дивилися голодні чорні очі. Ми висіли, наче фрукти на товстих чорних стеблах, а внизу роззявила пащу прірва.

Я спробував заговорити його мовою.

— ОПУСТИ НАС! — закричав… але слова вийшли нашими.

— Ще раз! — дзявкнув Едисон.

Я заплющив очі й уявив, як порожняк виконує мій наказ. А потім спробував знову.

— Постав нас на міст!

Знову по-нашому. Це був не той порожняк, з яким я познайомився, з яким годинами базікав, поки він був знерухомілий, вмерзлий у кригу. Мій зв’язок з цим новим, незнайомцем, був дуже слабким і ненадійним. Порожняк неначе відчув, що я намацую ключ до його мозку, бо зненацька підсмикнув нас догори, наче розкручуючи, щоб жбурнути у прірву. Я мусив з ним зв’язатися, хоч якось, негайно, бо…

— СТОП! — заволав я, зриваючи голос… і цього разу назовні вирвалося утробне дряпання порожнячої.

Ми сіпнулися й зависли в повітрі. Декілька секунд просто висіли, погойдуючись, наче простирадла на легенькому вітерці. Мої слова мали ефект, проте недостатній. Я лише спантеличив чудовисько.

— Не можу дихати, — прохрипіла Емма. Язик стискав її занадто міцно, і обличчя в неї побагровіло.

— Постав нас на міст, — наказав я — знову порожнячою! — і слова пазурами дряпали мені горло, коли я їх промовляв. Кожен вибух порожнячої звучав так, наче я викашлював скобки для степлера.

Порожняк щось невпевнено прохрипів. На мить відчувши оптимізм, я подумав, що він справді мене послухається, виконає наказ. Та враз він струсонув мною вгору-вниз, швидко й сильно, наче рушник витрушував.

Перед очима все попливло й ненадовго стало чорним. Коли я прийшов до тями, то мій язик занімів, а в роті відчувався присмак крові.

— Скажи йому, хай нас поставить! — кричав мені Едисон. Але говорити я майже не міг.

— А намааюшя, — пробелькотів я. Закашлявся і сплюнув кров’ю. — Поав аш а еую, — ламаною англійською сказав я. — Поав аш…

Я зупинився, переорієнтував свій мозок. Набрав повні легені повітря.

— Постав нас на міст, — шорсткою порожнячою наказав монстру я.

Повторив ще тричі, в надії, що ці слова дійдуть до якоїсь заглибини в рептилячому мозку тварюки.

— Постав нас на міст. Постав нас на міст. Постав нас на…

Зненацька порожняк закричав — гучно й до болю в зубах страшно. Він підтягнув мене до отворів у мості, своїй в’язниці, й гаркнув знову, обляпуючи мені обличчя чорною слиною. А потім він підняв нас усіх трьох догори й пожбурив назад, туди, звідки ми прийшли.

Наш політ перевертом у повітрі, здавалося, тривав цілу вічність. Я не сумнівався, що ми падаємо назустріч своєму фатуму. А тоді моє плече зустрілося з твердим каменем моста, і ми покотилися, ковзаючи, його схилом донизу.

* * *

На диво, але ми були живі. Побиті, однак притомні, і всі наші кінцівки були на своїх місцях. Ми скотилися донизу гладеньким мармуровим мостом, налетіли на купу голів унизу, розкидали їх і, нарешті, спинилися. Тепер вони оточували нас звідусіль та в’їдливо глузували, поки ми обтрушувалися й приходили до тями.

— І знову здрастуйте! — вигукнула найближча до мене макітра. — Нас дуже потішили ваші крики жаху. У вас такі потужні легені!

— Чому ви нам не сказали, що в проклятущому мості підстерігає порожняк? — Я, погойдуючись, спробував сісти рівно. У всьому тілі палахкотів біль: пекли подряпані руки, обдерті коліна, боліло плече, яке я, швидше за все, вивихнув.

— А хіба це цікаво? Набагато краще, коли це сюрприз.

— Здається, Лоскотун вас полюбив, — докинула інша голова. — Попередньому відвідувачу він ноги відгриз.

— Це ще що, — сказала голова з блискучою сережкою-кільцем у вусі, як у пірата. — Якось я бачив, як він обв’язав одного дивного мотузкою, на п’ять хвилин опустив його в річку, потім підняв і з’їв.

— Дивний аль-денте[6], — з повагою промовила третя голова. — Наш Лоскотунчик — гурман.

Ще не зовсім готовий зіп’ястися на ноги, я проповз кілька футів, які відділяли мене від Емми та Едисона. Вона сиділа, потираючи голову, а пес обережно переносив вагу тіла на ушкоджену лапу.

— Ну як ви? — спитав я.

— Я добряче забилася головою, — відповіла Емма й здригнулася, коли я відгорнув їй волосся, щоб подивитися, звідки тече цівка крові.

Едисон підняв догори лапу, що безсило висіла.

— Боюся, вона поламана. Я так розумію, ти не міг попрохати ту звірюку поставити нас обережненько.

— Дуже смішно, — скривився я. — А так, якщо подумати, чому я просто не наказав йому повбивати всіх витворів і визволити наших друзів?

— Та, власне, я теж про це думала, — мовила Емма.

— Я жартую.

— А я — ні, — сказала вона. Я промокнув її рану манжетою сорочки, і Емма різко втягнула повітря крізь зуби та відштовхнула мою руку. — Що там сталося?

— Я думаю, порожняк мене зрозумів, але мені не вдалося змусити його підкоритися. З цим порожняком у мене немає такого зв’язку, який я маю, тобто мав, з іншим.

Той звір був мертвий, його розчавило мостом, і він, імовірно, втопився. І зараз я трохи про це шкодував.

— А як ти встановив зв’язок з тим першим? — спитав Едисон.

Я швиденько переказав їм, як знайшов порожняка вмерзлим по очі в кригу, і за ту ніч, яку ми провели в дивній, майже інтимній атмосфері спілкування, я, очевидно, зумів зламати код доступу до життєво важливої частини його мозку.

— Якщо в тебе не було зв’язку з порожняком у мості, — задумливо промовив Едисон, — то чому він нас не вбив?

— Може, я його збентежив?

— Ти мусиш бентежити його краще, — різко промовила Емма. — Нам треба переправити Едисона на той бік.

— Краще? Як, уроки брати, чи що? Наступного разу, коли ми підійдемо ближче, та тварюка нас повбиває. Треба знайти іншу переправу.

— Джейкобе, іншої немає. — Емма відкинула пасмо брудного волосся, що лізло їй в очі, і пильно подивилася на мене. — Переправа — це ти.

І тільки-но я відкрив рота, щоб захриплим своїм голосом висловити контраргументи, як відчув пекучий біль ззаду і з вереском підскочив. Одна з голів укусила мене в дупу.

— Ти чого?! — закричав я, потираючи вкушене місце.

— Настроми нас на палі, щоб усе було в такому вигляді, в якому ви нас знайшли. Вандали! — обурено сказала вона.

Спересердя я розмахнувся ногою і копнув її, щоб полетіла якнайдалі, і вона покотилася в юрбу причмелених. Після цього всі голови розкричалися й стали лаяти нас на всі заставки, а їхні щелепи активно рухалися, і від цього голови каталися по землі. Видовище було абсолютно гротескне. Я в боргу не залишився — облаяв їх у відповідь і ногами позасипав попелом їхні відразливі обличчя з натягнутою шкірою. Я збивав куряву, поки вони всі не почали нею плюватися й давитися. І раптом у повітрі пролетіло щось мале та кругле і ляпнулося мені в спину.

Гниле яблуко. Я рвучко розвернувся й став обличчям до причмелених.

— Хто це кинув?

Вони загиготіли, як наркомани під кайфом, тихо і з форканням.

— Вертайтесь туди, скудова пришвендяли! — прокричав один з них.

Мені й самому це вже здавалося не такою вже й невдалою ідеєю.

— Та як вони посміли, — прогарчав Едисон.

— Не зважай, — спробував я його заспокоїти, бо мій гнів уже вщухав. — Давай просто…

— Як ви смієте! — побагровівши від люті, закричав Едисон і піднявся на задні лапи. — Чи ж ви не дивні? Зовсім сором розгубили? Ми намагаємося вам допомогти!

— Дайте пляшечку чи йдіть до біса! — сказала жінка, вбрана в лахміття.

Едисон весь аж тремтів од обурення.

— Ми намагаємося вам допомогти, — знову повторив він, — а ви осьде — осьде ви! — поки наших людей мордують, наші контури перевертають догори дриґом, ви спите під брамою у ворога! Та ви кидатися на неї повинні! — Пораненою лапою він показав на них. — Ви всі зрадники! Клянуся вам, настане той день, коли я побачу, як вас притягнуть на Раду імбрин і покарають згідно з їхнім вироком!

— Ну все, все, не витрачай на них усі свої сили. — Хитаючись, Емма піднялася на ноги. І тут їй у плече поцілила гнила капустина та ляпнулась, розпластана, на землю.

Після цього Еммин терпець урвався.

— Тут, я бачу, комусь кортить попрощатися зі своїм носом! — закричала вона й змахнула до причмелених рукою, на якій сичали язики полум’я.

Ще під час промови Едисона я бачив, як про щось по- змовницькому перешіптувалася групка причмелених. А тепер вони рушили на нас, виставивши вперед тупу зброю. Відчикрижену гілку. Шматок труби. Ця сцена нічого доброго не віщувала.

— Ви нам набридли, — ліниво тягнучи слова, промовив чоловік із синцями на обличчі. — Ми вкинемо вас у річку.

— Хотіла б я на це подивитися, — зашипіла Емма.

— А я б не хотів, — сказав я. — Нам краще піти.

Їх було шестеро проти нас трьох, а наша фізична форма залишала бажати кращого: Едисон кульгав, у Емми по обличчю текла кров, а я через ушкоджене плече не міг підняти праву руку. Але чоловіки вже розійшлися півколом і наближалися до нас. З наміром загнати нас у прірву.

Емма озирнулася на міст, потім глянула на мене.

— Ну давай. Я знаю, що ти зможеш нас перевести. Спробуй ще раз.

— Ем, я не зможу. Не зможу. І я не прибіднююся.

Так і було. Я не мав у собі сили контролювати того порожняка, принаймні поки що, і знав про це.

— Якщо хлопець каже, що не здатен, я схильний йому вірити, — промовив Едисон. — Ми повинні знайти якийсь інший вихід.

— Наприклад? — сердито пирхнула Емма. Подивилася на Едисона. — Ти зможеш бігти? — Перевела погляд на мене. — А ти битися зможеш?

Відповідь на обидва запитання була однаковою. Ні. Я розумів, що вона має на увазі. Наші варіанти стрімко вивітрювалися.

— У такі миті, як ця, — велично проказав Едисон, — мій рід не б’ється. Ми вражаємо красномовством! — І ставши обличчям до чоловіків, він звернувся до них гримким голосом: — Браття дивні! Закликаю до вашого розуму! Дозвольте мені сказати декілька слів!

Вони не звернули на нього ні найменшої уваги. Відрізаючи нам усі шляхи до відступу, змушували нас задкувати до прірви. Емма зробила найбільшу вогненну кулю, на яку була здатна, а Едисон скиглив щось про те, як лісові тварини живуть у злагоді, то чому ми не можемо? «Подумайте про звичайного їжака та його сусіда, опосума… хіба вони марнують сили на те, щоб заганяти один одного в прірви, коли їм загрожує спільний ворог — зима? Ні!»

— Він геть схибнувся, — відзначила Емма. — Закрий пельку і вкуси когось із них!

Я роззирнувся в пошуках чогось придатного для бою. Єдиними твердими предметами в межах досяжності виявилися голови. Тож я підняв одну з них за жалюгідний останній жмутик волосся.

— Тут десь є інша переправа? — заволав я їй в обличчя. — Швидко кажи, бо в річку кину!

— Іди до дідька! — злостиво процідила голова й спробувала вхопити мене зубами.

Я пожбурив нею в чоловіків, незграбно, лівою рукою. Але вона впала, не долетівши до мішені. Я понишпорив у пошуках іншої голови, підняв її й повторив запитання.

— Звісно, є, — глузливо скривилася голова. — У автов’язі! Хоча на вашому місці я б краще ризикнув пройти повз порожняка під мостом…

— Що таке автов’яз? Кажи, бо зараз і ти полетиш!

— Це те, що вас зараз зіб’є, — відповіла голова, і раптом удалині пролунали постріли — бам, бам, бам, — повільно й вивірено, немов попередження. Враз чоловіки, що на нас наступали, зупинилися й розвернулися, щоб подивитися на дорогу.

У наш бік з гуркотом котилося щось велике й квадратне, напіввидиме крізь хмару попільної куряви. Загарчав великий двигун, переходячи на нижчу передачу, і з чорноти вигулькнула вантажівка. То була сучасна машина військового призначення, армована, з усіма прибамбасами й шинами в половину людського зросту. За кабіною розташовувався куб без вікон, і біля його бортів обабіч стояли двоє витворів-автоматників у бронежилетах.

І щойно вона з’явилася, причмелених охопила шалена радість. Вони сміялися, зойкали від щастя, махали й заламували руки, наче вцілілі в кораблетрощі на безлюдному острові, що сигналять літаку, який пролітає в них понад головами. Про нас усі геть-чисто забули. Нам випала гігантська золота можливість, і проґавити її ми наміру не мали. Я викинув відтяту голову, підхопив Едисона лівою рукою і слідом за Еммою притьмом побіг геть з дороги. Ми могли б не зупинятися — подалі від Кіптявої вулиці, кудись у безпечніші квартали Диявольського Акра. Однак перед нами нарешті опинився наш ворог у плоті, і те, що відбувалося зараз чи повинно було відбутися невдовзі, вочевидь мало велике значення. Ми спинилися недалеко, на узбіччі, й спостерігали з ненадійного сховку, який давали спалені дерева.

Вантажівка пригальмувала, і її оточила юрба, плазуючи, жебраючи — пляшечку, суулі, амбро, хоч краплинку, хоч на язик, будь ласочка, пане. Відразливі у своєму обожуванні цих різників, вони хапали солдатів за одяг і взуття, а натомість діставали копняки чоботами зі сталевими носками. Я не сумнівався, що зараз витвори почнуть стріляти чи натиснуть на газ і почавлять цих дурнуватих, що наважилися стати між ними та мостом. Та сталося неочікуване: вантажівка спинилася, й витвори заходилися викрикувати вказівки. Шикуйсь у шеренгу, ось тут, дотримуйтесь порядку, бо нічого не отримаєте! Люди з натовпу ставали у стрій, наче знедолені — в чергу по хліб, забиті й неспокійні в передчутті того, що вони мають отримати.

Без попередження Едисон заборсався, щоб я спустив його на землю. Я спитав, що сталося, але він тільки повискував і борюкався сильніше. Вираз у нього при цьому був такий відчайдушний, наче він натрапив на значний слід. Емма притиснула його, але він і від неї визволився та встиг сказати: «Це вона, це вона — це пані Королик», перш ніж я зрозумів, що «автов’яз» — це скорочено від «авто для в’язнів» і що вантаж у велетенській вантажівці витворів майже напевно складається з людей.

І тут Едисон мене вкусив. Я зойкнув і пустив його, а він миттєво цим скористався та чкурнув геть. Емма вилаялася, я крикнув: «Едисоне, не треба!» Але все було марно: його вже вів інстинкт, непогамовний рефлекс вірного пса, що хоче захистити свого хазяїна. Я кинувся за ним, але промазав і розтягнувся на землі, бо він був навдивовижу спритним як на істоту, яка могла бігати лише на трьох лапах. А потім Емма підняла мене, й разом ми побігли за ним, полишили свій сховок і вилетіли на дорогу.

Була така скороминуща мить, коли я подумав, що ми встигнемо його впіймати, що солдатів оточує юрба, а самі причмелені занадто зайняті й нас не помітять. І все могло так і вийти, якби на півдорозі через дорогу Емму не спіткало відкриття. Вона помітила на задньому борті вантажівки двері. «Двері з замками, які можна розплавити. Двері, які можна відчинити», — напевно, подумала вона (я зрозумів це з того промінчика надії, який освітив її обличчя). І проминула Едисона, навіть не намагаючись його зловити, та вибралася на бампер вантажівки.

Пролунали крики наглядачів. Я спробував ухопити Едисона, але він вислизнув і заховався під вантажівкою. Емма вже взялася плавити клямку на одних дверях, але тут перший наглядач змахнув своєю гвинтівкою, наче бейсбольною биткою. Він поцілив їй у бік, і вона звалилася на землю. Я кинувся до наглядача, ладний зробити з ним усе, що тільки зможу однією рукою, але хтось поставив мені підніжку, я гепнувся на хворе плече, і мене прошила блискавка болю.

Почувши крик наглядача, я підвів погляд, побачив, що він втратив зброю і махає пораненою рукою, а потім підстрибом біжить у божевільний кипучий вир тіл. Причмелені оточили його: тепер вони вже не благали, а вимагали, погрожували, шаленіли… I тепер десь там у котрогось із них була його зброя. У паніці він щосили махав іншому витвору обома руками над головою: «Визволи мене!»

Я насилу звівся на ноги й побіг до Емми. Інший наглядач пірнув у юрмисько. Він стріляв у повітря, аж поки не витяг свого напарника й разом вони не повернулися до вантажівки. Тієї ж миті, як їхні ноги опинилися на підніжках, вони постукали долонями об борт, і двигун заревів. І коли він рушив у бік мосту, здіймаючи шинами-монстрами хмари гравію та попелу, я дотягнувся до Емми.

Я стиснув її руку, щоб самому переконатися, що вона досі ціла.

— У тебе кров, — сказав я, — багато. — Хоча це була дуже кострубата констатація факту, проте я не вмів ліпше висловити всю свою тривогу через те, що їй боляче, що вона шкутильгає, а з рани на голові ллється у волосся кров.

— Де Едисон? — замість відповіді сказала вона. Та не встигло «я не знаю» зірватися з моїх губ, вона перебила: — Треба бігти за ними. Це наш єдиний шанс!

Ми подивилися на вантажівку, яка вже була біля моста, й побачили, як наглядач вистрелив у двох причмелених, які їх переслідували. Ті попадали, звиваючись, на землю, і я зрозумів, що вона помиляється: наздогнати вантажівку не можна було ніяк і переправитися через міст теж. Цей задум був безнадійним. І причмелені вже теж це зрозуміли. Коли попадали їхні друзяки, я відчув, як їхній відчай переростає в лють. І за лічені секунди та лють обернулася проти нас.

Ми хотіли втекти, але опинилися в повному оточенні. Юрба викрикувала, що ми «все зіпсували», що тепер вони «спровадять нас на той світ», що ми заслуговуємо здохнути. На нас градом посипалися удари, ляпаси, штурхани, чиїсь руки смикали нас за волосся й дерли на нас одяг. Я намагався захистити Емму, але скінчилося все тим, що вона захистила мене, принаймні на кілька секунд. Вона розмахувала руками й обпікала всіх, до кого могла дотягтися. Та навіть її вогню не до снаги було відігнати їх від нас, і удари сипалися без упину, аж поки ми не попадали на землю й не поскручувалися в клубки, затуляючи обличчя руками. Звідусіль на нас напливали хвилі болю.

Я був майже впевнений, що помираю чи що сплю, бо почув тієї миті спів. Гучний бадьорий хор виводив «Так — перестуку молотків, так — перегуку гвіздків!» — та тільки кожен рядок супроводжувався роздаванням смаковитих стусанів і відповідними до них криками. «Як (ЛЯСЬ!) весело збивати шибеницю, довічну розраду (ХРЯСЬ!) всіх вішальників!»

Після кількох рядків і кількох хряскотів удари на нас сипатися перестали і натовп боязко відступив, щось сердито побуркуючи. Крізь запону крові й піску, що застеляла мені очі, я розрізнив фігури п’ятьох кремезних теслярів. На поясах у них висіли інструменти, а в руках вони здіймали молотки. Вони проклали собі клин крізь юрбу, оточили нас колом і роздивлялися тепер із сумнівом, неначе ми — чудернацькі риби, яких вони не очікували побачити у своїх сітях.

— Це вони? — почув я від одного з них. — Кузене, якісь вони пошарпані.

— Ну, звісно, вони! — відповів інший. Голос у нього був глибокий, як сирена в тумані. І знайомий.

— Це Шарон! — закричала Емма.

Я насилу зміг поворухнути рукою, щоб протерти одне око від крові. Він стояв просто перед нами, височів у чорній мантії на повен свій зріст. Раптом мені схотілося розсміятися чи хоча б спробувати. Ще ніколи в житті я так не радів появі такої потвори. Шарон щось виловив зі своєї кишені — маленькі скляні пляшечки — й, здійнявши їх над головою, закричав:

— ГЕЙ, ВИ, ХВОРІ МАВПИ, У МЕНЕ ТУТ Є ТЕ, ЧОГО ВИ ТАК ХОЧЕТЕ! ЗАБИРАЙТЕ І ДАЙТЕ ЦИМ ДІТЯМ СПОКІЙ!

І з цими словами він жбурнув флакончики на дорогу. Юрба потоком ринула за ними. Вони зойкали й кричали, ладні роздерти одне одного на шматки, аби дістатися свого скарбу. І раптом біля нас лишилися тільки теслі, трохи пом’яті після штовханини, проте без єдиної подряпини. Вони з почуттям виконаного обов’язку засунули свої молотки за пояси. А Шарон легкою ходою наблизився до нас, простягаючи вперед білу, мов сніг руку, і сказав:

— Ви що собі думали, коли отак узяли і втекли? Я ж місця собі від хвилювання не знаходив!

— Це правда, — підтвердив один з теслярів. — Він був сам не свій. Примусив нас шукати вас усюди.

Я спробував сісти рівно, але мені це не вдалося. Шарон нависнув над нами й роздивлявся нас так, наче вбиту тварину при дорозі.

— Ви цілі? Йти зможете? Що, в біса, ці нечестивці з вами зробили? — Його тон нагадував щось середнє між розлюченим сержантом на стройовій підготовці й стурбованим батьком.

— Джейкоб поранений, — хриплим голосом промовила Емма. «Ти теж», — хотів сказати я, але язик мене не слухався. Скидалося на те, що вона права: голова була важкою, мов камінь, а зір нагадував перебої з супутниковим сигналом: картинка то була чіткою, то зникала взагалі. Шарон підняв мене з землі й поніс на руках (він виявився значно міцнішим, ніж виглядав). Мені раптом сяйнула одна думка, яку я спробував висловити уголос:

— Де Едисон?

У мене в роті наче каша була, але якимось незбагненним чином Шарон мене зрозумів. І, повернувши мою голову в бік мосту, відповів:

— Там.

Здаля видавалося, що вантажівка летить у повітрі. Невже то мій струшений мозок викидав коники?

Ні. Тепер я добре бачив: вантажівку переносив через провалля своїми язиками порожняк.

Але де ж Едисон?

— Там, — повторив Шарон. — Знизу.

Під вантажівкою звисали дві задні лапи й коричневе тільце. Едисон, хитрий чортяка, вхопився за якусь деталь ходової зубами і поїхав. І коли язики поставили вантажівку на дальньому боці моста, я подумав: «Хай тебе Бог береже, безстрашний песику. Тепер тільки на тебе надія».

А потім усе попливло перед очима, і світ полетів назустріч темряві.

Розділ четвертий

Тривожні сни, сни дивними мовами, сни про домівку, про смерть. Дивні уривки нісенітниць, що розмотувалися короткими спалахами свідомості, тремкими й ненадійними, винаходи мого мозку, що зазнав струсу. Жінка без обличчя, що дмухає пилюкою мені в очі. Відчуття, що мене занурили в теплу воду. Еммин голос, що запевняв: усе буде добре, це друзі, ми в безпеці. Потім глибока чорнота без жодних снів на довгі години, що тривали бозна-скільки.

Коли я прокинувся наступного разу, то був не сон, і я це розумів. Я лежав у ліжку в маленькій кімнаті. Слабеньке світло просочувалося крізь запнуту фіранку. Отже, день. Але який день?

Я був не у своєму старому заляпаному кров’ю одязі, а в нічній сорочці, і в очах не було вже піску. Хтось за мною доглядав. А ще, попри страшну втому в усьому тілі, болю я майже не відчував. Плече вже не турбувало і голова теж. Що це могло означати, я не знав.

Я спробував сісти в ліжку. Але на півдорозі довелося спинитися й зіпертися на лікті. Біля ліжка на нічному столику стояла карафка з водою. В одному кутку ліжка виднілося громаддя дерев’яного гардероба. А в іншому — тут я кліпнув і протер очі, боячись помилитися, — так, у кріслі там спав якийсь чоловік. Мій мозок став таким неповоротким, що я навіть не перелякався. Просто подумав: «Дивно». Але чоловік справді мав такий дивний вигляд, що мені довелося докласти зусиль, щоб збагнути — що ж це я все-таки бачу? Здавалося, він складається з двох половин: половина волосся була прилизана, а інша чуприною здіймалася догори; половина обличчя заросла закошланою бородою, інша — чисто поголена. Навіть одяг у нього (штани, м’ятий светр, розтріпаний єлизаветинський комір) і той був наполовину сучасним, наполовину архаїчним.

— Вибачте, — непевним голосом промовив я.

Чолов’яга закричав — і від сильного переляку випав iз крісла й гепнувся на підлогу.

— Ой лишенько! Ой людоньки! — Та знову вибрався в крісло, вдивляючись у мене широко розплющеними очима й стріпуючи руками. — Ти прокинувся!

— Вибачте, я не хотів вас налякати…

— Ой, та ні, це насправді я в усьому винен. — Він розгладив на собі одяг і поправив розтріпаний комір. — Будь ласка, нікому не кажи, що я заснув, тебе доглядаючи!

— Хто ти? — спитав я. — Де я? — У голові швидко ясніло, і вона наповнювалася запитаннями. — І де Емма?

— Так, точно, — збентежився чоловік. — Я в цьому домі не найбільш підходяща людина, щоб відповідати на… запитання…

Це слово він промовив пошепки, з піднятими на лоба бровами, так, наче запитання були заборонені.

— Але! — він тицьнув у мене вказівним пальцем. — Ти Джейкоб. — Потім показав на себе. — Я Нім. — Потім обвів кімнату круговим рухом руки. — А це будинок пана Бентама. Він дуже хоче з тобою познайомитися. Власне, я мушу миттю його повідомити, щойно ти прокинешся.

Звиваючись, я піднявся з ліктів, щоб сісти рівно. На це пішли мало не всі мої сили.

— Мене це все не цікавить. Я хочу побачити Емму…

— Авжеж! Твоя подруга…

Він стріпував руками, наче пташка крильцями, а очі його бігали з боку в бік, ніби в кутку кімнати він міг знайти Емму.

— Я хочу її бачити. Негайно!

— Мене звати Нім! — пропищав він. — І я повинен повідомити… так, згідно з суворими інструкціями…

У голову залетіла панічна думка. Шарон, оскільки він найманець, врятував нас від розлюченого натовпу тільки для того, щоб продати на органи.

— ЕММО! — спромігся закричати я. — ДЕ ТИ?

Нім весь побілів і бахнувся в крісло. Здається, я його налякав до нестями.

Минуло кілька секунд і в коридорі загупотіли чиїсь кроки. У кімнату влетів чоловік у білому халаті.

— Ти прокинувся! — вигукнув він. Я міг лише припускати, що він лікар.

— Я хочу побачити Емму, — сказав я. І спробував витягти ноги з ліжка та поставити на підлогу, але вони були важкі, мов колоди.

Лікар кинувся до мене й змусив знову лягти.

— Не перенапружуйся, ти ще не одужав!

Лікар наказав Німу піти знайти пана Бентама. Той вибіг з кімнати, дорогою вдарившись об одвірок і вивалившись у коридор. І майже одразу в дверях виникла Емма, задихана й радісна. Її волосся розсипалося по чистій білій сукні.

— Джейкобе?

Коли я її побачив, де тільки й узялися ті сили. Я сів у ліжку й відштовхнув лікаря.

— Еммо!

— Ти прокинувся! — вона підбігла до мене.

— Обережніше з ним, він ще слабкий! — попередив лікар.

Спохопившись, Емма обійняла мене якнайделікатніше, а потім сіла на краю ліжка поряд зі мною.

— Пробач, що мене не було поряд, коли ти прокинувся. Казали, що ти ще багато годин не прийдеш до тями…

— Нічого страшного, — сказав я. — А де ми? Ми тут давно?

Емма глянула на лікаря. Той щось строчив у маленькому записнику, але очевидно було, що прислухається. Емма розвернулася до нього спиною і заговорила тихіше.

— Ми в домі одного багатого чоловіка в Диявольському Акрі. Це приховане місце. Шарон привів нас сюди день-півтора тому.

— Усього-на-всього? — спитав я, вивчаючи Еммине обличчя. Її шкіра була ідеально гладенька, порізи зблякли й стали тоненькими білими лініями. — Ти наче повністю одужала!

— У мене було лише кілька подряпин і ґуль…

— Ні-ні, — перебив я. — Я добре пам’ятаю, що там сталося.

— У тебе було зламане ребро й розірване плече, — вставив лікар.

— У них тут є одна жінка, — сказала Емма. — Цілителька. Її організм виробляє сильнодіючий пилок…

— І подвійний струс мозку, — додав лікар. — Нічого складного, зрештою ми б тебе вилікували. Але ти, хлопче… ти до нас прибув практично мертвим.

Я торкнувся своїх грудей, живота — всіх тих місць, куди припадали удари. Болю не було. Я підняв праву руку й покрутив плечем. Повний порядок.

— Таке відчуття, що в мене нова рука, — зачудовано промовив я.

— Тобі пощастило, що не знадобилася нова голова, — пролунав інший голос, і в кімнату ввійшов Шарон. Він мусив пригнутися, щоб пройти в одвірок. — Хоча насправді шкода, що тобі не приставили нової голови, бо в тій, яка в тебе є, — сама тирса. Отак-от зникнути, втекти, поняття не маючи куди. І це після всіх моїх пересторог щодо Акра. Про що ви тільки думали? — Він завис наді мною та Еммою, загрозливо махаючи довгим білим пальцем.

Я широко йому всміхнувся.

— Привіт, Шароне. Приємно тебе знову бачити.

— Так, ха-ха, зараз усе в ажурі, можна і повсміхатися. Але ви мало не загинули через своє недбальство!

— Нам пощастило, — сказала Емма.

— Так. Пощастило, що я опинився поряд! Пощастило, що мої двоюрідні брати — теслярі, що споруджують шибениці, були того вечора не зайняті і я зміг перехопити їх, поки вони не нажлуктилися в «Колисці й труні» світлого пива, звареного на воді зі Смердючки! До речі, задурно вони не працюють. То я їхні послуги запишу на ваш рахунок, разом зі своїм пошкодженим човном!

— Добре, добре! — примирливо сказав я. — Заспокойся, будь ласка.

— Про що ви тільки думали? — повторив він, і нас накрило хмарою його жахливого віддиху.

І тут я згадав усе, про що думав, і мене накрило.

— Що ти не вартий довіри вахлак! — викрикнув я у відповідь. — Що для тебе головне — це гроші, і ти за першої ж нагоди продаси нас у рабство. Ага, ми вже про все розвідали. Знаємо, які темні оборудки ви, дивні, тут прокручуєте. І якщо ви думаєте, що ми повірили, що ти… — я показав на Шарона, — …чи хтось із вас… — я тицьнув вказівним пальцем у лікаря, — …допомагаєте нам лише тому, що ви добрі, тоді ви ненормальні! Тому або кажіть, що вам від нас треба, або відпустіть нас, бо ми… бо у нас…

Раптова нищівна хвиля виснаження. Перед очима все попливло.

— …є важливіші справи…

Я потрусив головою, спробував стати на ноги, але кімната закрутилася перед очима. Емма взяла мене за руки, а лікар делікатно підштовхнув назад на подушку.

— Ми вам допомагаємо, бо нас попросив про це пан Бентам, — коротко проказав він. — А про те, що йому від вас потрібно, доведеться вам спитати самим.

— Я ж кажу, пан Як-його-там може поцілувати мене вффф…

Емма затулила мені рота долонею.

— Джейкобу погано, і він сам не розуміє, що говорить, — сказала вона. — Я точно знаю, що він хотів подякувати за наш порятунок. Ми перед вами в боргу.

— І це теж, — промимрив я їй у долоню.

Я був розлючений і переляканий, а поза тим від усієї душі радів, що живий… і що бачу Емму цілою і знову неушкодженою. Коли я про це подумав, усе бажання воювати вивітрилося, а на зміну йому прийшла проста вдячність, що наповнила собою кожну клітинку мого тіла. Я заплющив очі, щоб кімната перестала обертатися, і слухав, як вони перешіптуються, обговорюючи мене.

— Він створює проблеми, — сказав лікар. — У такому стані не можна допускати, щоб він знайомився з паном Бентамом.

— У нього все поплуталося в голові, — заперечив Шарон. — Якщо ми з дівчиною поговоримо з ним віч-на-віч, то я впевнений, що ми зможемо повернути його до тями. Можна нам залишитися з ним наодинці?

Лікар знехотя вийшов. Коли за ним зачинилися двері, я знову розплющив очі й сфокусував зір на Еммі, яка дивилася на мене згори вниз.

— Де Едисон? — спитав я.

— Він потрапив на той бік мосту, — відповіла вона.

— Так, — згадав я. — А від нього щось чути? Він уже повернувся?

— Ні, — тихо відповіла вона. — Поки що ні.

Я замислився над тим, що це могло значити, що з ним могло статися, але думка про це була надто нестерпною.

— Ми пообіцяли, що підемо за ним, — сказав я. — Якщо він зміг перебратися, зможемо й ми.

— Тому порожняку під мостом, може, й начхати на собаку, який потрапив на той бік, — вставив свої п’ять копійок Шарон, — але з вас він неодмінно здере шкуру й кине в окріп.

— Іди геть, — сказав я йому. — Я хочу поговорити з Еммою сам на сам.

— Чому? Щоб вилізти у вікно і знову втекти?

— Ми нікуди втікати не збираємося, — відповіла замість мене Емма. — Джейкоб навіть з ліжка встати не зможе.

Але Шарон був непохитний.

— Я відійду в куточок і не пхатиму носа у ваші справи, — сказав він. — Це все, що я можу вам запропонувати. — Він відійшов, вмостився на єдиному бильці Німового крісла й заходився під акомпанемент власного насвистування чистити нігті.

Емма допомогла мені сісти в ліжку, і ми притулилися одне до одного лобами та стали пошепки перемовлятися. На якусь мить мене так переповнило відчуття її близькості, що всі питання, які наводнювали мій розум, випарувалися, а залишилася тільки її рука, якою вона торкалася мого обличчя, проводила по моїй щоці, уздовж лінії щелепи.

— Ти так мене налякав, — сказала Емма. — Я вже думала, що втратила тебе назавжди.

— Я в порядку. — Сказав я це, розуміючи, що ні у якому я не в порядку, але мені було соромно, що вона за мене хвилюється.

— А був не в порядку. Зовсім ні. Ти повинен попросити вибачення у лікаря.

— Я знаю. Просто розпсихувався. А ще вибач, якщо я тебе налякав.

Емма кивнула й відвела погляд. Він ненадовго помандрував до стіни, а коли повернувся до мене, то в її очах знову заблищала криця.

— Мені подобається думати, що я сильна. Що на волі зараз я, а не Бронвін, Міллард чи Єнох, бо я досить сильна, щоб на мене можна було покластися. Я завжди такою була — дівчиною, яка може витримати все. Наче в мене всередині є сенсор болю, який ніколи не вмикається. Я можу заблокувати все жахливе й робити далі те, що необхідно. — Її рука відшукала мою на ковдрі. Наші пальці машинально переплелися. — Але коли я думаю про те… про те, як ти виглядав, коли тебе підняли з землі, після того як ті люди…

Вона здавлено видихнула і похитала головою, наче відганяючи від себе спогад.

— Я просто не витримую.

— Я теж. — Я згадав увесь той біль, який відчував од самого вигляду Емминих страждань, той жах, який охоплював мене щоразу, коли їй загрожувала небезпека. — Я теж. — Стиснувши її руку, я пошукав ще якихось слів, але вона заговорила першою.

— Ти повинен мені дещо пообіцяти.

— Що завгодно.

— Мені потрібно, щоб ти не помер.

Я ледь-ледь усміхнувся. Але Емма залишалася серйозною.

— Якщо я тебе втрачу, то все інше ні чорта не варте.

Я міцно-міцно пригорнув її до себе.

— Зроблю все можливе.

— Цього не досить, — прошепотіла вона. — Дай слово.

— Окей. Я не помру.

— Скажи «даю слово».

— Даю слово. Ти теж скажи.

— Даю слово, — мовила вона.

— Ахх, — безтурботно сказав зі свого кутка Шарон, — милі побрехеньки з вуст закоханих…

Ми відсунулися одне від одного.

— Ти не повинен слухати! — обурено вигукнув я.

— Ну все, часу було предостатньо. — Він з гуркотом підтягнув крісло по підлозі до ліжка і всівся поряд. — Нам треба обговорити важливі речі. Наприклад, вибачення, яке ти мені заборгував.

— За що? — роздратовано кинув я.

— За те, що поставив під сумнів мій характер і репутацію.

— Я не сказав ні слова неправди. У цьому контурі повно покидьків і різної погані, а ти — жадібний до грошей вахлак.

— Без крихти співчуття до скрутного становища свого народу, — додала Емма. — А хоча ще раз дякую за те, що нас врятував.

— Це таке місце, де вчаться думати лише про себе, — сказав Шарон. — У кожного тут є своя історія. Своє скрутне становище. Кожен чогось від тебе хоче, і майже всі брешуть. Тож так, я ні перед ким не збираюся вибачатися за те, що дбаю про власні інтереси й керуюся власною вигодою. Проте мене до глибини душі обурює ваше звинувачення в тому, що я провертаю якісь оборудки з тими, хто торгує плоттю дивних людей. Так, я капіталіст, але це ще не означає, що я безсердечний виродок.

— А звідки нам було про це знати? — спитав я. — Нам довелося благати тебе й пообіцяти хабар за те, щоб ти не покинув нас на пристані, забув?

Він знизав плечима.

— Це було до того, як я збагнув, хто ти такий.

Я глянув на Емму і показав на себе пальцем.

— Хто я такий?

— Ти, хлопчику мій, ти. Пан Бентам давно чекав, коли ж настане час з тобою поговорити. З того самого дня, відколи я вперше вийшов у плавання, щоб переправляти людей на своєму човні, — а це було сорок з гаком років тому. Бентам пообіцяв мені безпечний вхід у Акр і вихід iз нього в обмін на обіцянку виглядати тебе під час переправ. Я повинен був привести тебе до нього. І от, нарешті, я виконав свою частину угоди.

— Ти, певно, з кимось іншим мене сплутав. Я ніхто.

— Він сказав, що ти будеш здатний розмовляти з порожняками. Ти багатьох знаєш дивних, які були б на таке здатні?

— Але йому всього шістнадцять, — втрутилась Емма. — Справді шістнадцять. То як можна…

— Саме тому я так довго і не міг скласти два і два, — сказав Шарон. — Мені потрібно було обговорити це з паном Бентамом віч-на-віч, і саме до нього я й пішов, коли ви двоє дали драпака. Розумієш, ти не відповідаєш описові. Усі ці роки я виглядав старого чоловіка.

— Старого чоловіка, — повторив я.

— Так.

— Який може розмовляти з порожняками.

— Точно.

Емма міцніше стисла мою руку, і ми обмінялися поглядами — ні, цього не може бути, — і я, відчувши приплив сил, спустив ноги з ліжка на підлогу.

— Я хочу поговорити з цим паном Бентамом. Зараз же.

— Він зустрінеться з тобою, коли буде готовий, — відказав на це Шарон.

— Ні, — похитав головою я. — Зараз.

За збігом обставин, тієї ж миті в двері постукали. Шарон відчинив, і виявилося, що на порозі стоїть Нім.

— Через одну годину пан Бентам запрошує наших гостей на чай, — сказав він. — У бібліотеці.

— Ми не можемо чекати годину, — заперечив я. — І так уже забагато часу згаяли.

Зачувши це, Нім трохи почервонів і надув щоки.

— Згаяли?

— Джейкоб хотів сказати, — переклала Емма, — що тут, в Акрі, на нас чекають невідкладні справи, і ми вже туди запізнюємося.

— Пан Бентам наполягає на тому, щоб ваша з ним зустріч відбулася за належних обставин, — пояснив Нім. — Як він любить повторювати, того дня, коли в нас не залишиться часу для добрих манер, світ буде втрачено для нас безповоротно. До речі, я повинен простежити, щоб ви вбралися відповідно до нагоди. — Він підійшов до гардероба й відчинив його важкі двері. Усередині на кількох вішаках висів різноманітний одяг. — Можете вибрати собі те, що до вподоби.

Емма витягла на світло сукню з рюшиками й скривилася.

— Якось це все неправильно. Розігрувати маскарад і чаювання в той час, коли наші друзі й імбрини потерпають там від птах-знає-чого.

— Ми робимо це заради них, — сказав я. — Підіграємо Бентаму, а він нам розкаже все, що знає. Це може бути важливо.

— Чи може бути, що він просто самотній старий.

— Не говоріть так про пана Бентама, — насупився Нім. — Пан Бентам святий, гігант поміж людей!

— Ой, та вгамуйся ти. — Шарон підійшов до вікна і відгорнув фіранки, дозволяючи просочитися в кімнату слабенькому денному світлу, густому, мов туман. — Швиденько беріться до справи! — наказав він, звертаючись до нас. — У вас скоро зустріч.

Я відкинув із себе ковдру, а Емма допомогла мені встати з ліжка. На мій подив, ноги витримали вагу мого тіла. Я визирнув у вікно на порожню вулицю, огорнуту жовтим завоєм, і разом з Еммою, яка підтримувала мене попід руку, підійшов до гардероба, щоб дібрати собі одяг. Та виявилося, що він уже чекає мене на вішаку, на якому теліпалася бирка з моїм ім’ям.

— Ви не могли б вийти, щоб ми перевдяглися? — спитав я.

Шарон подивився на Німа й знизав плечима. Але той залопотів руками.

— Так робити не годиться!

— Ай, та ніде вони не дінуться, — махнув рукою Шарон. — Але щоб мені без зайвих рухів тілом, домовились?

Емма аж побуряковіла.

— Навіть і близько не уявляю, що ти маєш на увазі.

— Ну звісно, не уявляєш. — Він виштовхав Німа з кімнаті й ненадовго затримався на порозі. — Я можу розраховувати на те, що ви не втечете, як того разу?

— Навіщо це нам? — здивувався я. — Ми хочемо познайомитися з паном Бентамом.

— Ми нікуди не зникнемо, — підтвердила Емма. — Але чому ти досі тут?

— Пан Бентам попросив мене за вами наглянути.

Мені стало цікаво, чи не означає це, що Шарон нас перепинить, якщо ми схочемо звідси піти.

— Ти, мабуть, у великому боргу перед ним, — зауважив я.

— У величезному, — відповів Шарон. — Я цьому чоловіку життям зобов’язаний. — І, склавшись мало не навпіл, він протиснувся крізь двері в коридор.

* * *

— Ти перевдягаєшся там, — кивком голови Емма показала на маленьку ванну між кімнатами. — А я тут. І не підглядати, поки я не постукаю!

— Ну доообре, — протягнув я. Своє розчарування я перебільшив навмисне для того, щоб його приховати. Звісно, побачити Емму в спідній білизні було б заманливо, але за останній час ми пережили стільки важких ситуацій, у яких наше життя опинялося під загрозою, що ця частина мого підліткового мозку перебувала в сильному ступорі. Однак ще кілька серйозніших поцілунків і мій не дуже благородний інстинкт міг повернутися.

Але нехай.

Я зачинився у ванній, що вся виблискувала білими кахлями й важкою залізною сантехнікою, та перехилився через раковину, щоб оглянути себе у посрібленому дзеркалі.

Видон у мене був ще той.

Обличчя спухло, його перетинали навскісні запалені рожеві смуги, які наче швидко гоїлися, проте досі були на місці — як нагадування про кожен удар, який мені перепав. Усю верхню половину тіла вкривала мапа з синців, уже не болючих, але потворних. У складках вух, там, де важко було вимити, запеклася кров. Від її вигляду в мене запаморочилася голова, і довелося вхопитися за раковину, щоб встояти на ногах. Бо зненацька на мене наринув страшний спогад: кулаки й ноги гамселять по мені, земля стрімко летить назустріч.

Дотепер мене ще ніхто не намагався прикінчити голими руками. Це було щось нове, зовсім інакше, відмінне від переслідування порожняків, яких вів інстинкт. І зовсім відмінне від того, коли в тебе стріляють, бо кулі — це швидкий знеособлений спосіб убити. А от щоб руками — тут потрібно було докласти зусиль. Це вимагало ненависті. Було дивно і гидко знати, що така ненависть направлена на мене. Що дивні, які навіть не знали мого ім’я, у нападі колективного божевілля зненавиділи мене настільки, що взялися вибивати з мене життя кулаками. Мені від цього було соромно, так, ніби принизили мою людську гідність, хоча до кінця я не розумів чому. То було щось таке, з чим мені належало розібратися в майбутньому, якщо колись у мене взагалі буде розкішний надлишок часу, щоб розбиратися з такими речами.

Я повернув кран, щоб умитися. Труби здригнулися і застогнали, але після великого видовищного вибуху бризок з крана полилася лише тоненька цівка коричневої води. Цей Бентам, може, й був багатієм, але ніякі гроші не могли огорнути його коконом і порятувати від реальності того пекельного місця, у якому він жив.

Як його взагалі сюди занесло?

А ще більша інтрига полягала в тому, звідки цей чоловік знав мого діда чи про нього. Бо певна річ, що саме його Шарон мав на увазі, коли казав, що Бентам шукав старого чоловіка, який умів розмовляти з порожняками. Можливо, мій дід познайомився з Бентамом під час війни, після того, як покинув дім пані Сапсан, але до того, як подався в Америку. То був визначальний період його життя, про який він вкрай рідко згадував, а щоб детально розповідати — то взагалі ніколи. Попри все, що я дізнався про діда за останні кілька місяців, він усе ще багато в чому залишався для мене загадкою. А тепер, після його смерті, засмучено подумав я, то й поготів залишиться.

Я вбрався в одяг, який дав мені Бентам, стильні на вигляд блакитну сорочку та сірий вовняний светр і прості чорні штани. Усе сіло на мені ідеально, так, наче вони знали, що я сюди завітаю. Коли я вже взувався в коричневі шкіряні оксфорди, у двері постукала Емма.

— Як ти там?

Я відчинив двері, й мені в очі вибухнула жовта барва. Емма здавалася дуже нещасною у надзвичайно пишній сукні канаркового кольору з рукавами-пуфами й пишним подолом до п’ят.

Вона зітхнула.

— Запевняю тебе, це було найменше зі швацьких лих.

— Ти схожа на Великого Птаха[7], — виходячи за нею з ванної, сказав я. — А я — на містера Роджерса[8]. Жорстокий дядько цей Бентам.

Жодного з моїх порiвнянь вона не зрозуміла. Пропустивши їх повз вуха, підійшла до вікна й визирнула надвір.

— Так. Добре.

— Що добре?

— Цей карниз. Він завширшки з Корнуол, і скрізь є за що вхопитися. Тут безпечніше, ніж на шведській стінці.

— А чому нам важлива ширина карниза? — спитав я, теж підходячи до вікна.

— Бо у коридорі чатує Шарон, тому через нього ми вийти не зможемо.

Вряди-годи в мене складалося таке враження, що багато розмов зі мною Емма веде у своїй голові і мене в них не посвячує. А потім дратується через те, що я не розумію, коли вона мені нарешті повідомляє якісь деталі. Її розум працював так швидко, що час від часу випереджав сам себе.

— Нам нікуди не можна йти, — нагадав я. — Ми маємо познайомитися з Бентамом.

— І познайомимося, але хай мені грець, якщо я проведу наступну годину, б’ючи байдики в цій кімнаті. Святий пан Бентам — вигнанець, який живе в Диявольському Акрі, а це означає, що, швидше за все, він небезпечний покидьок з брудним минулим. Я хочу оглянути його будинок. Побачимо, що ми знайдемо. Ми швидко, туди й назад, ніхто й не помітить, що нас нема. Слово честі.

— А, чудово, таємна спецоперація. Ми якраз відповідно вбрані.

— Дуже смішно.

На мені були туфлі з твердими підошвами, кожен крок у яких нагадував удар молотком, Емма була в сукні, жовтішій за знак «небезпечно!». До того ж я тільки недавно знайшов у собі сили стояти рівно на ногах. І все ж я погодився. Надто часто виявлялося, що вона має рацію в такі моменти, тож я звик довіряти її інтуїції.

— Якщо нас помітять — так і буде, — сказала вона. — Цей дядько сто років чекав зустрічі з тобою. Не вижене ж він нас через те, що ми пішли на невеличку екскурсію.

Відчинивши вікно, вона вибралася на карниз. Я обережно висунув голову. Ми були на два поверхи вище порожньої вулиці в «добрій» частині Диявольського Акра. Я впізнав дровітню: за нею ми ховалися, коли Шарон виходив з порожньої на вигляд крамниці. Прямо перед нами був офіс юридичної контори «Мандей, Дайсон і Страйп». Такої фірми, звісно, не існувало. То була просто вивіска, під якою ховався таємний вхід у будинок Бентама.

Емма простягнула мені руку.

— Я знаю, що ти не фанат висоти, але я не дам тобі впасти.

Після того, як мене тримав над річкою окропу порожняк, ця маленька висота здавалася не такою вже й страшною. До того ж Емма мала рацію — карниз був широкий, і з кам’яної кладки то тут, то там стирчали декоративні виступи й морди гаргулій, за які зручно було хапатися руками. Я виліз, надійно взявся за стіну і маленькими кроками рушив слідом за нею.

Коли карниз повернув за ріг і ми відчули впевненість у тому, що йдемо паралельно до коридору, а значить, Шарон нас побачити не може, ми спробували відчинити вікно.

Замкнено. Ми почовгали далі й поторсали наступну раму, але вона теж була замкнена — як і третє, четверте і п’яте вікна.

— У нас закінчуються вікна, — зауважив я. — Що, як жодне з них не відчиниться?

— Оце наступне відчиниться, — відповіла Емма.

— А звідки ти знаєш?

— Я екстрасенс. — І з цими словами вона вдарила в шибку ногою. Розбите скло полетіло в кімнату і задзеленчало вниз фасадом будинку.

— Ні, ти мародер, — сказав я.

Емма широко мені всміхнулася і долонею проштовхнула в кімнату кілька останніх гострих уламків, що досі стирчали в рамі.

Вона ступила в отвір. Я (трохи неохоче) зайшов за нею в темну печероподібну кімнату. Нам довелося чекати, коли зір адаптується до темряви. Єдине світло проникало з вікна, яке ми щойно розбили. І в цьому мізерному освітленні проступив край гобсеківського раю. Дерев’яні ящики й коробки хиткими стосами здіймались аж під стелю, а прохід між ними лишався зовсім вузенький.

— У мене таке відчуття, що Бентам не любить викидати непотріб, — відзначила Емма.

У відповідь я вибухнув автоматною чергою чхання — тричі поспіль. У повітрі плавала пилюка. Емма побажала мені здоров’я і запалила в долоні вогник, а потім піднесла його до найближчого ящика. На ньому був напис Rm. AM-157.

— Як думаєш, що в них? — спитав я.

— Щоб дізнатися, потрібен ломик, — відповіла Емма. — Вони міцні.

— Я думав, ти екстрасенс.

Вона скорчила мені міну.

Оскільки ломика в нас не було, ми ризикнули піти вглиб кімнати. Вікно з кволим світлом лишилося позаду, і Емма мусила свій вогник збільшити. Вузький коридорчик між язиками вів крізь аркові двері в іншу кімнату, таку саму темну і майже таку саму захаращену. Та тільки замість ящиків там було повно громіздких предметів, укритих білими чохлами від пилу. Емма вже хотіла здерти один з них, але я вчасно спіймав її за руку.

— Що таке? — роздратовано спитала вона.

— Під ним може виявитися щось жахливе.

— Так отож. — І вона зірвала чохол, збуривши цілий циклон пилюки.

Коли курява розсіялася, ми побачили свої тьмяні відображення у скляній вітрині, з тих, що виставляють у музеях: по пояс заввишки й квадратній, площею чотири фути. Усередині, охайно розкладені й марковані, лежали різні предмети: вирізьблена шкаралупа кокосового горіха, китовий хребець у вигляді гребінця, кам’яна сокирка і декілька інших, корисність яких не була очевидною, принаймні на перший погляд. Табличка на склі повідомляла: «Предмети побуту дивних з острова Еспіріту-Санту, Нові Гебриди, Південнотихоокеанський регіон, прибл. 1750 р.»

— Ха, — мовила Емма.

— Дивно, — відповів я.

Вона знову вкрила вітрину чохлом, хоча замітати за собою сліди особливого сенсу не було (вставити нову шибку в розбите вікно ми ніяк не могли), і ми повільно стали обходити кімнату, навмання розкриваючи інші предмети. Усі вони так чи інакше виявилися музейними вітринами. Те, що лежало всередині, майже не було пов’язане між собою. Поєднувало ці речі тільки те, що колись вони належали дивним чи ті ними користувалися. В одній вітрині лежали барвисті шовки, які носили дивні на Далекому Сході, близько 1800 року. В іншій містився поперечний переріз пня якогось дерева, але, придивившись ближче, ми побачили, що насправді це двері з залізними петлями й клямкою, виготовленою з наросту на дереві. На табличці було написано: «Вхід у будинок дивних у Великій Гібернійській Глушині, прибл. 1530 р.»

— Ого. — Емма нахилилася над склом, щоб краще роздивитися. — Я й не думала, що нас у світі так багато.

— Чи було багато, — виправив я. — Не знаю, чи вони досі там живуть.

Остання вітрина, яку ми оглянули, називалася «Зброя дивних-хеттеїв, підземне місто Каймаклі, дата невідома». На наш превеликий подив, усередині лежали тільки дохлі жуки й метелики.

Емма розвернула свій вогник у мій бік і глянула на мене.

— Ми визначили, що Бентам — великий прихильник історії. Ідемо далі?

Ми швидко пройшлися ще двома кімнатами, де було повно музейних вітрин під чохлами, і за ними відкрилися практичні сходи, якими ми піднялися на наступний поверх. Двері зі сходового майданчика вели в довгий коридор, що потопав у товстих килимах. Здавалося, він тягнеться вічно. Двері, розташовані з рівними проміжками, й повторюваний візерунок на шпалерах створювали запаморочливе враження нескінченності.

Ми пішли коридором, зазираючи в кімнати. Усі вони були однаково вмебльовані, з однаковим інтер’єром, ідентичними шпалерами: у кожній було ліжко, тумбочка і гардероб, точнісінько як у тій кімнаті, де відновлював сили я. Візерунок на шпалерах — пишні ґрона червоного винограду — гіпнотичними хвилями перекочувався зі стін на килимове покриття підлоги, і складалося враження, що всю кімнату поволі відвойовує в людей природа. Насправді ж усі кімнати були б цілковито безликими, якби не маленькі мідні таблички, пригвинчені до дверей. На них кожній кімнаті було присвоєно унікальне ім’я, і всі вони, як одне, були екзотичними: «Альпійська кімната», «Ґобійська кімната», «Амазонська кімната».

Уздовж коридору було щось із п’ятдесят кімнат, і ми вже пройшли половину його довжини (тепер ми оглядали все поспіхом, бо були впевнені, що нічого корисного тут для себе не знайдемо), як зненацька понад нашими головами прокотився струмінь повітря, такого холодного, що на шкірі в мене повискакували сироти.

— Оххо! — Я потер передпліччя. — А звідки це?

— Може, хто лишив вікно відчиненим? — висловила припущення Емма.

— Але ж надворі не холодно, — заперечив я, і вона тільки плечима знизала.

Ми йшли коридором далі, і повітря все більше остигало. Аж врешті ми завернули за ріг і опинилися у відрізку коридору, де зі стелі звисали крижані бурульки, а на килимі виблискував іній. Здавалося, що холоднечу випромінює одна кімната. Ми стояли перед нею й дивились, як одна за одною зі шпарини під дверима випурхують сніжинки.

— Це дуже дивно, — тремтячи від холоду, сказав я.

— І, поза сумнівом, незвично, — погодилася Емма. — Навіть за моїми мірками.

Я зробив крок уперед (під ногами потріскував засніжений килим) і уважно прочитав напис на табличці. «Сибірська кімната».

Я подивився на Емму. Вона відповіла мені таким самим поглядом.

— Мабуть, кондиціонер зламався, от і жене холод, — сказала вона.

— Давай відчинимо й подивимось. — Я простягнув руку до клямки й спробував її повернути, але нічого не вийшло. — Замкнено.

Емма поклала руку на клямку і кілька секунд потримала. З неї почала крапати вода, бо всередині потроху танув лід.

— Не замкнено, — сказала Емма. — Замерзло.

Вона повернула клямку і штовхнула двері, але ті прочинилися всього на дюйм. На протилежному боці заважала кучугура снігу. Ми вперлися в двері плечима й на рахунок «три» налягли на них. Двері розчахнулися, і нам в обличчя вдарило арктичне повітря. На всі боки полетів сніг, засипав нам очі, вирвався в коридор.

Позатулявши обличчя долонями, ми зазирнули всередину. Меблі тут були такі самі, що й у решті кімнат — ліжко, гардероб, тумбочка, — але то тут, то там видніли горбки снігових заметів.

— Що це таке? — перекрикуючи вітер, спитав я. — Ще один контур?

— Такого не може бути! — викрикнула у відповідь Емма. — Бо ми вже в контурі!

Змагаючись із вітром, ми переступили поріг, щоб роздивитися все поближче. Я думав, що сніг і вітер залітали у відчинене вікно, але, коли завірюха вляглася, побачив, що вікна в цій кімнаті нема взагалі. Ба більше: у ній навіть не було дальньої стіни. Обабіч нас виблискували вкриті памороззю стіни, над головою була обмерзла стеля, а десь у нас під ногами, напевно, був килим. Але на тому місці, де мала бути четверта стіна, кімната переходила в крижану печеру, а далі був відкритий простір, земля й повітря, і білі сніги та чорні скелі, що тяглися в нескінченність.

Як я розумів, то й був Сибір.

У білу пустелю з кімнати вела стежка, прокладена в снігу лопатою. Ми потупали по ній і вийшли з кімнати в печеру, у захваті роздивляючись усе навколо. З підлоги й зі стелі виростали гігантські крижані шпичаки, й усе це нагадувало ліс білих дерев.

Емму важко було чимось вразити — їй було майже сто років, і за цей час вона бачила стільки всього дивного, що на ціле життя вистачить. Але ця печера, здавалося, наповнила її щирим і непідробним захватом.

— Це неймовірно! — Вона нахилилася, щоб зачерпнути в долоню снігу. І, сміючись, жбурнула ним у мене. — Скажи, неймовірно?

— Скажу, — крізь зуби, що цокотіли, підтвердив я, — але звідки це все тут?

Обминаючи велетенські бурульки, ми вийшли на відкриту місцевість. Я озирнувся, проте кімнати не побачив узагалі, так ідеально вона була замаскована всередині печери.

Емма поспішила вперед, та одразу ж і повернулася.

— Туди дивись! — напруженим голосом промовила вона.

Я підійшов до неї, загрібаючи ногами вже глибоченький сніг. Ландшафт тут був химерним. Перед нами розстилалося рівне біле поле, а за ним земля провалювалася глибокими хвилеподібними складками, що нагадували розколини в льодовику.

— Ми тут не самі, — Емма показала на деталь, якої я не помітив. На краю розколини стояв якийсь чоловік і вдивлявся вглиб.

— Що він робить? — поставив я більш-менш риторичне запитання.

— Здається, шукає щось.

Ми спостерігали, як він повільно йде вздовж розколини, не перестаючи пильно дивитися вниз. Так збігла хвилина, і раптом я зрозумів, що страшенно змерз і вже не відчуваю обличчя. Знявся вітер, і ненадовго сцена зникла за сніговою запоною.

А коли за кілька секунд усе вляглося, ми побачили, що чоловік дивиться прямісінько на нас.

Емма застигла.

— Ой-ой.

— Ти думаєш, він нас бачить?

Емма опустила погляд на свою канарково-жовту сукню.

— Так.

Ми стояли й дивилися. Наші погляди були прикуті до чоловіка, який теж вдивлявся в нас через порожню білу рівнину… аж раптом він знявся з місця й побіг у наш бік. Від нас його відділяли сотні ярдів глибоких снігових заметів і горбкуватих розколин. Не зрозуміло було, чи хоче він нам зашкодити, але ми опинилися там, де не мусили бути, і найкращим виходом зараз було просто втекти. Тим більше, що це розумне рішення було підкріплене таким виттям, яке я раніше чув тільки раз у житті, — в циганському таборі.

Ведмідь.

Одного погляду, кинутого через плече, вистачило, щоб у цьому пересвідчитися: з розщелини виліз здоровецький чорний ведмідь і приєднався до чоловіка на снігу. Тепер вони вдвох наввипередки мчали до нас, і ведмідь долав відстань значно швидше за чоловіка.

— ВЕДМІДЬ! — навіщось крикнув я, хоч це й так було зрозуміло.

Я спробував побігти, але замерзлі ноги відмовилися співпрацювати. А от на Емму холоднеча, здавалося, не подіяла ніяк. Вона вхопила мене під руку й потягла за собою. Ми стрілою влетіли в печеру, перебігли, спотикаючись, кімнату, і вискочили у двері, перед якими в коридорі вже насипало півколом снігу. Я зачинив за нами двері (наче це могло спинити ведмедя), і ми тим самим шляхом повернулися через довгий коридор, униз сходами, назад у мертвий музей Бентама, щоб сховатися серед його фантомів у білих чохлах.

* * *

Ми заховалися між стіною та громіздким укритим простирадлом монолітом у найдальшому кутку, який тільки могли знайти, залізши у такий тісний закапелок, що навіть не могли повернутися одне до одного обличчями. Холоднеча, від якої ми втекли, надовго оселилася в наших кістках. Ми стояли мовчки й тремтіли, штивні, як манекени. Сніг з одягу танув і калюжками збирався під нашими ногами. Лівою рукою Емма взяла мене за праву. То була й уся теплота і значущість, якими ми могли обмінятися. У нас потроху виникала власна мова спілкування, яку годі було перекласти звичайними словами. То був особливий словник жестів, і поглядів, і доторків, і поцілунків, що з кожною годиною ставали дедалі насиченішими, інтенсивнішими, складнішими. То було щось надзвичайно глибоке й фантастичне, і в такі миті, як ця, мені ставало трохи менш холодно і трохи менш страшно.

Та через кілька хвилин, коли жоден ведмідь не прибіг, аби нас з’їсти, ми наважилися пошепки перекинутися кількома словами.

— То ми були в контурі? — спитав я. — Контур всередині контуру?

— Я не знаю, що то було, — зізналася Емма.

— Сибір. Так написано на дверях.

— Якщо то був Сибір, виходить, що та кімната — портал, а не контур. А порталів, певна річ, не існує.

— Певна річ, — кивнув я, хоча повірити в те, що у світі, де існують часові контури, трапляються й портали, було насправді не так уже й важко.

— А якщо то просто був дуже старий контур? — висловив я припущення. — Типу з льодовикового періоду, йому десять-п’ятнадцять тисяч років? У ті часи Диявольський Акр цілком міг мати такий вигляд.

— Сумніваюся, що існують аж такі стародавні контури, — сказала Емма.

У мене цокотіли зуби.

— Ніяк не можу зупинити дрижаки, — поскаржився я.

Емма притислася до мене збоку й потерла спину теплою рукою.

— Якби я міг зробити портал куди завгодно, то Сибір не був би на першому місці в моєму списку.

— А куди б ти хотів?

— Гм. Ну може, на Гаваї. Хоча це нудно. Усі б сказали «на Гаваї».

— Я — ні.

— А ти б куди хотіла?

— Туди, звідки ти родом. У Флориду.

— Нічого собі. А чим вона тобі така цікава?

— Мабуть, мені цікаво подивитися, де ти зростав.

— Мені приємно, — сказав я. — Але там особливо нема чого дивитися. Тихо, спокійно, нічого не відбувається.

Вона поклала голову мені на плече і зігріла теплим подихом мою руку.

— Дуже схоже на рай.

— У тебе сніг у волоссі, — сказав я, але сніжинки розтанули, коли я спробував скинути їх рукою. Я струснув холодну воду з руки на підлогу… отоді я й помітив наші сліди. Ми залишили слід із відбитків мокрого взуття, який, найімовірніше, вів до нашої схованки.

— Які ж ми безголові, — я показав на сліди. — Треба було там роззутися.

— Нічого страшного, — заспокоїла мене Емма. — Якщо нас досі не вистежили, то, мабуть, і не…

На протилежному боці кімнати пролунав гучний стукіт кроків, а йому вторувало хрипке дихання великої тварини.

— Назад до вікна, бігом, — просичала Емма. І ми обережно вивільнилися зі свого сховку.

Я хотів побігти, але послизнувся в калюжі. Вчепився за найближчу річ напохваті, і нею виявилося простирадло, що накривало великий предмет, за яким ми ховалися. Воно з тріском — зззззуїт! — порвалося, відкриваючи ще одну вітрину, а я приземлився на підлогу, на купу подертого полотна.

І, щойно підвівши очі, побачив дівчинку. Не Емму, яка стояла наді мною, а поряд, у вітрині, за склом. У неї було ідеальне янгольське личко, сукня з рюшиками, у волоссі бант, але дивилася вона порожнім поглядом скляних очей просто поперед себе, застигнувши у вічній гримасі набитого опудала людини.

Переляк був такий, що я зойкнув. Емма розвернулася, щоб побачити, що зі мною, і тоді вже перелякалася сама.

Вона рвучко поставила мене на ноги, й ми побігли.

* * *

Я геть забув про чоловіка, що за нами гнався, про ведмедя, про Сибір. На ту мить у мене лишилось одне-єдине бажання — втекти подалі з тієї кімнати, від того опудала дівчинки, подалі від будь-якої можливості, що ми з Еммою можемо закінчити, як вона — нас уб’ють і посадять у вітрину, за скло. Тепер я знав усе, що мені потрібно було знати про того Бентама. Він був божевільним колекціонером. Я не сумнівався — якби ми зазирнули під інші чохли, то знайшли б інші такі самі зразки, як та дівчинка.

Ми на повній швидкості завернули за ріг і що ж там побачили? На нашому шляху виросла страхітлива гора шерсті й пазурів. Ми закричали, на ходу спробували загальмувати, але було вже пізно, і ми, ковзаючись, врізалися ведмедю в ноги та збилися докупи, щулячись від страху і мріючи про смерть. На нас накочували хвилі гарячого смердючого віддиху. Щось мокре та шорстке тернулося об мою щоку.

Мене лизав ведмідь. Мене лизав ведмідь, а хтось із цього сміявся.

— Не бійтеся, він не кусається, — сказав той хтось, і я відкрив обличчя, яке доти затуляв долонями, й побачив довгий волохатий ніс і великі карі очі, що витріщалися на мене згори вниз.

Це ведмідь сказав? Хіба ведмеді говорять про себе в третій особі?

— Його звати Пі-Ті, — вів далі той хтось, — він мій охоронець. Дуже приязний, якщо, звісно, ви добре до мене ставитеся. Пі-Ті, сидіти!

Пі-Ті сів і заходився замість мого обличчя облизувати собі лапи. Я миттю перевернувся на лівий бік, стер зі щоки слину й нарешті побачив того, кому належав голос. То був старший чоловік — джентльмен. На губах у нього грав ледь помітний посміх, що чудово доповнював його забійний прикид: циліндр, ціпок, рукавички й високий білий комір, що здіймався над темним сюртуком.

Він злегка вклонився і підняв циліндр.

— Майрон Бентам, до ваших послуг.

— Повільно відступай, — прошепотіла мені на вухо Емма. Ми підвелися одночасно і бочком відійшли подалі од ведмежих лап. — Пане, ми не хочемо неприємностей. Просто відпустіть нас, і ніхто не постраждає.

Бентам розвів руками й усміхнувся.

— Ви вільні піти, коли забажаєте. Але для мене це буде великим розчаруванням. Ви щойно завітали, і в нас є стільки спільних тем для розмов.

— Серйозно? — підняв брови я. — То, може, почнете з того, що поясните, що то за дівчинка у вітрині?

— І про Сибірську кімнату! — додала Емма.

— Ви засмучені, вам холодно, ви змокли. Чи не хочете обговорити все це за чашкою гарячого чаю?

Хочемо. Але я не збирався в цьому зізнаватися.

— Ми нікуди з вами не підемо, поки не поясните, що тут відбувається, — сказала Емма.

— Що ж, гаразд, — відповів Бентам, ні на секунду не втрачаючи гарного настрою. — У Сибірській кімнаті був мій асистент, і ви його заскочили зненацька. Як ви вже, напевно, здогадалися, та кімната веде в часовий контур у Сибіру.

— Але це неможливо, — заперечила Емма. — Сибір далеко, за тисячі миль звідси.

— Три тисячі чотириста вісімдесят дев’ять, — уточнив Бентам. — Але я все життя присвятив тому, щоб міжконтурні мандрівки стали реальністю. — Він повернувся до мене обличчям. — Щодо вітрини, яку ви знайшли. Це Софронія Вінстед. Перша дивна дитина, що народилася в англійській королівській родині. Її життя було досить цікавим, хоч і скінчилося дещо трагічно. Тут, у своєму дивнаріумі, я зібрав усіх визначних дивних — добре відомих і незнаних, тих, що мали добру славу і погану. І всіх їх я з радістю вам покажу. Бо приховувати мені нема чого.

— Він псих, — промимрив я до Емми. — Хоче зробити з нас опудала й забрати у свою колекцію.

На це Бентам тільки розсміявся. (Слух у нього явно був чудовим.)

— Хлопчику мій, це воскові фігури. Так, я колекціонер і поборник збереження минувшини. Але я не бальзамую людей. Невже ти справді міг подумати, що я так довго чекав зустрічі з тобою лише для того, щоб вийняти з тебе нутрощі й замкнути в шафці?

— Я чув і про моторошніші захоплення, — сказав я, згадавши Єноха та його армію гомункулів. — А що тоді вам від нас потрібно?

— На все свій час. Спершу вас треба зігріти й обсушити. Потім чай. А потім…

— Не подумайте, що я грубіянка, — урвала його Емма, — але ми й так уже тут затрималися. Наші друзі…

— Поки що з ними все гаразд, — сказав Бентам. — Я довідався. Усе не так погано, як вам здається. Північ для них настане ще не скоро.

— Звідки ви знаєте? — різко спитала Емма. — І що значить — північ…

— Що значить — ви довідалися? — перебив її я.

— На все свій час, — повторив Бентам. — Я розумію, чекати важко, але ви маєте бути терплячими. Одразу всього не розкажеш, та й ви в печальному стані. — Він простягнув до нас руку. — Погляньте. Ви тремтите.

— Що ж, гаразд, — вирішив я. — Ходімо пити чай.

— Чудесно! — вигукнув Бентам. І двічі постукав ціпком об підлогу. — Пі-Ті, до мене!

Ведмідь щось прогарчав на знак згоди, підвівся на задні лапи й пішов — перевальцем, наче товстун на коротеньких ніжках, — туди, де стояв Бентам. А вже біля нього звір нахилився й підняв старого в повітря, наче немовля, однією лапою притримуючи спину, іншою — ноги.

— Я розумію, що це нетрадиційний спосіб переміщення, — сказав Бентам через волохате ведмеже плече, — але я дуже швидко втомлююся. — Кінчиком ціпка він тицьнув уперед і наказав: — Пі-Ті, бібліотека!

Ми з Еммою зачудовано спостерігали, як ведмідь з паном Бентамом на руках став віддалятися.

«Таке не щодня побачиш», — подумав я. І це стосувалося практично всього, що я побачив того дня.

— Пі-Ті, стій! — скомандував Бентам.

Ведмідь зупинився. Бентам помахав нам рукою.

— Ви йдете?

А ми стояли й німо витріщалися.

— Вибачте, — першою отямилася Емма. І ми припустили бігом.

* * *

Ми йшли лабіринтом коридорів слідом за Бентамом та його ведмедем.

— А ваш ведмідь — теж дивний? — поцікавився я.

— Так, це ведмегрим, — і Бентам ніжно погладив Пі-Ті по плечу. — Їх люблять брати в компаньйони імбрини в Росії та Фінляндії, а дресирування ведмегримів — давній і вельми шанований вид мистецтва серед тамтешніх дивних. Вони досить сильні, щоб дати відсіч порожняку, і досить делікатні, щоб глядіти дитину, зимової ночі їхня шерсть зігріває незгірш за електричну ковдру, і охоронці з них виходять найзагрозливіші, як бачите… Пі-Ті, ліворуч!

Поки Бентам перелічував усі плюси ведмегримів, ми непомітно дійшли до маленького передпокою. Під скляним куполом посеред кімнати стояли три жінки, а над ними нависав велетенський і лютий з вигляду ведмідь. З переляку в мене аж дух перехопило — поки я не зрозумів, що вони нерухомі, ще один експонат з колекції Бентама.

— Це пані Омелюх, пані Жовтушник і пані Чомга, — сказав Бентам, — та їхній грим Алексі.

Зблизька вже стало помітно, що ведмегрим захищає воскових імбрин. Дами застигли поряд з ним у розслаблених позах, а ведмідь стояв на задніх лапах, скалився на уявного ворога й замахувався на нього лапою. Інша лапа зворушливо спочивала на плечі однієї з імбрин, а вона пальцями трималася за його довгий кіготь, наче демонструючи всім свою невимушену владу над цим страховиськом.

— Алексі був прадядьком Пі-Ті, — пояснив Бентам. — Пі-Ті, привітайся з дядечком!

Пі-Ті рикнув.

— От би ти таке вмів робити з порожняками, — прошепотіла мені Емма.

— А скільки часу треба, щоб видресирувати ведмегрима? — спитав я в Бентама.

— На це йдуть роки, — відповів той. — Грими від природи дуже незалежні.

— Роки, — прошепотів я Еммі.

Вона тільки очі підкотила.

— Алексі теж восковий? — спитала вона в Бентама.

— Ні, що ви. Це опудало.

Очевидно, відраза Бентама до того, щоб робити опудала з дивних людей, на дивних тварин не поширювалася. Якби з нами був Едисон, подумав я, тут би зараз усім мало місця було.

Я здригнувся. Емма провела теплою рукою мені по спині знизу вгору. Бентам теж це помітив і перепросив:

— Даруйте! У мене так рідко бувають гості, що я не можу стриматися й одразу показую свою колекцію. Отже, я обіцяв чай, і чай буде!

Бентам націлив ціпок уперед, і Пі-Ті рушив далі. Ми пішли слідом за ними з музейних кімнат, де спочивали під накриттями артефакти, через інші частини будинку. Усе свідчило про те, що це домівка пересічного багатія. Був тут вестибюль з мармуровими колонами, була їдальня в офіційному стилі з гобеленами на стінах і стільцями для дюжин відвідувачів, а крила будинку, здавалося, були призначені винятково для того, щоб демонструвати зі смаком дібране умеблювання. Але в кожній кімнаті, поряд з усім іншим, обов’язково стояли предмети з дивної колекції Бентама.

— Іспанія, п’ятнадцяте сторіччя, — він показав на блискучий обладунок, що стояв у коридорі. — Віддав на реставрацію, і він став як новий. Як на мене шитий!

Нарешті ми прийшли до бібліотеки, найпрекраснішої з усіх, які я бачив у житті. Бентам наказав Пі-Ті поставити його на підлогу, струсив з сюртука ведмежу шерсть і запросив нас досередини. Сама бібліотека була щонайменше триповерховою, полиці тяглися вгору й сягали запаморочливої висоти. Для того, щоб до них дотягтися, в кімнаті було продумано безліч сходинок, перехідних містків і пересувних драбинок на колесах.

— Зізнаюся: прочитав далеко не все, — сказав Бентам, — але я над цим працюю.

Він провів нас до батальйону диванів, розставлених довкола каміна, в якому палахкотіло полум’я, наповнюючи кімнату теплом. Біля вогнища нас уже чекали Шарон і Нім.

— То це я не вартий довіри вахлак? — просичав Шарон, але вишпетити мене як слід йому не вдалося: Бентам відправив його, щоб приніс нам ковдри. Ми користувалися симпатією господаря, тож гострий Шаронів язичок мусив почекати свого часу.

Не минуло й хвилини, як нас всадовили на канапу й позагортали в ковдри. Нім пурхав навколо, готував чай на позолочених тацях, а Пі-Ті, скрутившись калачиком перед вогнищем, швидко поринав у сплячку. Я спробував відігнати од себе відчуття затишку і втіхи, яке потроху мною оволодівало, й зосередитися на нашій незавершеній справі — великих питаннях і проблемах, для яких, здавалося, не існувало розв’язку. Наші друзі та імбрини. Абсурдне й безнадійне завдання, яке ми на себе взяли. Якби я про все це подумав одночасно, цей непідйомний вантаж міг мене розчавити. Тому я попросив у Німа три шматочки цукру й стільки вершків, щоб чай побілів, вихилив чашку трьома ковтками й попросив ще.

Шарон відійшов у куток, де він міг скільки завгодно кукситися і водночас прислухатися до нашої розмови.

Еммі кортіло перейти від офіціозу до справ.

— Отже, — сказала вона. — Ми вже можемо поговорити?

Бентам пустив її запитання повз вуха. Він сидів навпроти нас, але дивився впритул тільки на мене. На його обличчі грала дуже дивна усмішечка.

— Що таке? — спитав я, стираючи з підборіддя краплини чаю.

— Дивовижно, — промовив він. — Ти викапаний він.

— Викапаний хто?

— Твій дідусь, авжеж.

Я опустив чашку.

— Ви його знали?

— Знав. Він був моїм другом. Колись давно, коли я відчайдушно потребував друга.

Я зиркнув на Емму. Вона трохи поблідла і сильніше стисла в руках чашку.

— Він помер, кілька місяців тому, — сказав я.

— Так. Я дуже шкодував, коли про це дізнався. Але, правду кажучи, й дивно було, що він так довго протримався. Я думав, його вбили багато років тому. Забагато в нього ворогів було. Але він був надзвичайно талановитим, твій дідусь.

— А на чому ґрунтувалася ваша з ним дружба? — Еммин тон нагадував слідчого на допиті.

— А ти, напевно, Емма Блум. — Нарешті Бентам звернув свій погляд і на неї. — Багато про тебе чув.

Емму це, здавалося, здивувало.

— Справді?

— О так. Абрахам дуже тебе любив.

— Це новина для мене, — і Емма густо почервоніла.

— У житті ти навіть вродливіша, ніж у його розповідях.

Емма зціпила зуби.

— Дякую, — сухо відказала вона. — А де ви з ним познайомились?

Усмішка Бентама зів’яла.

— Що ж, перейдімо до справи.

— Якщо ви не проти.

— Зовсім ні, — відказав він, хоча в його манері триматися тепер відчувалося охолодження на кілька градусів. — Отже, ви запитували мене про Сибірську кімнату. Я знаю, панно Блум, що вас не задовольнила та відповідь, яку я вам дав.

— Так, але мене… тобто нас… більше цікавить Джейкобів дідусь і те, навіщо ви нас сюди привели.

— Повірте мені, все це пов’язано. Та кімната і цей будинок загалом — місце, з якого слід почати.

— Добре, — кивнув я. — Розкажіть про будинок.

Бентам глибоко вдихнув повітря й притулив складені дашком пальці до губ, про щось міркуючи.

А потім почав так:

— Цей будинок наповнений безцінними артефактами, які я все життя привозив з експедицій. Але нема серед них більш цінного надбання, ніж сам цей будинок. Це машина, прилад, мій власний винахід. Я зву його «Панконтуркон».

— Пан Бентам — геній, — втрутився Нім, ставлячи перед нами тарілку з сендвічами. — Пане Бентам, сендвіч?

Бентам жестом показав, щоб він відійшов.

— Але навіть не це основоположне, — вів далі він. — Моя історія починається задовго до того, як було споруджено цей будинок. Тоді я ще був юним хлопчиною, твого віку, Джейкобе. Ми з братом любили уявляти себе мандрівниками й першовідкривачами. Ми годинами нависали над мапами Перплексуса Аномалуса й мріяли, як відвідаємо всі контури, які він відкрив. І що знайдемо нові, й відвідаємо їх не один раз, а знову і знову. Таким чином ми сподівалися повернути царству дивних його колишню велич. — Він нахилився вперед. — Ви розумієте, про що я говорю?

Я спохмурнів.

— Повернути йому велич… за допомогою мап?

— Ні, не тільки. Запитайте себе: що робить нас як народ слабкими?

— Витвори? — висловила здогад Емма.

— Порожняки? — додав я.

— Ні, ще до того, як вони з’явилися, — заперечив Бентам.

— Переслідування з боку нормальних, — сказала Емма.

— Ні. Це просто симптом нашої слабкості. А насправді слабкими нас робить географія. За моїми приблизними підрахунками, нині у світі налічується близько десяти тисяч дивних. Ми знаємо, що вони мусять бути, так само, як мусять бути у всесвіті інші планети, на яких існує розумне життя. Це математична закономірність. — Він усміхнувся і відпив чаю. — А зараз уявіть собі, що десять тисяч дивних, з усіма своїми разючими талантами, зібралися в єдиному місці і їх поєднує спільна мета. Вони стануть силою, з якою важко буде не рахуватися, чи не так?

— Думаю, що так, — кивнула Емма.

— Безперечно, це так, — продовжив Бентам. — Але географія роз’єднала нас на сотні слабких підгруп. Десятеро дивних тут, дванадцятеро там… Тому що вкрай важко мандрувати, наприклад, з контуру в австралійському буші до контуру в африканському Розі[9]. Це небезпечно не лише з огляду на нормальних та світ природи. Під час довгої мандрівки можна стрімко постаріти. Тиранія географії унеможливлює практично всі візити в далекі контури, окрім хіба що нетривалих, навіть у цю модерну епоху повітряних мандрівок.

Він ненадовго замовк і обвів поглядом кімнату. А тоді повів далі.

— Отже. Уявіть, що між тим контуром в Австралії та тим, що в Африці, існує сполучна ланка. Раптом виявляється, що ті дві популяції можуть познайомитися між собою і розвинути взаємини. Торгувати одна з одною. Чогось одна в одної навчатися. Об’єднуватися, щоб захищати одна одну в кризові часи. Стає можливим усе те, що раніше було нездійсненним. Поступово зароджуватиметься дедалі більше таких зв’язків, і світ дивних перестане бути зібранням розкиданих по всіх усюдах племен, які вимушені ховатися в ізольованих контурах, і перетвориться на могутню державу, єдину і сильну!

Що більше говорив Бентам, то більше його охоплювало радісне збудження. А на останніх словах він здійняв руки догори й розчепірив пальці, наче вхопився за невидиму перекладину.

— Для цього й машина? — несміливо спитав я.

— Для цього й машина, — підтвердив він, опускаючи руки. — Ми з братом шукали легшого способу досліджувати світ дивних, а натомість натрапили на спосіб його об’єднати. Панконтуркон повинен був стати спасінням для нашого народу, винаходом, який навіки змінить природу суспільства дивних. Ось як він працює. Починаєте ви тут, у цьому будинку, з маленьким приладом, який називається шатл. Він вміщається в руку, — сказав він, розкриваючи долоню. — Ви забираєте його з собою, виходите з будинку, за межі контуру, здійснюєте перехід через теперішнє й потрапляєте в інший контур, який може виявитися на іншому боці світу чи в сусідньому селі. Там шатл збирає інформацію — подібний до ДНК відбиток того іншого контуру, який можна використати, щоб виростити другий вхід до нього тут, усередині цього будинку. Тож, коли ви повернетеся, вся ця інформація буде у вас із собою.

— У тому коридорі нагорі, — здогадалася Емма. — Усі ті двері з маленькими табличками.

— Саме так, — кивнув Бентам. — Ті кімнати — це входи до всіх тих контурів, які ми з братом відвідали за довгі роки, а там зібрали дані про них і принесли з собою. Завдяки Панконтуркону початковий тяжкий шлях до першого контакту треба подолати лише раз. Кожна наступна подорож відбувається миттєво.

— Це як натягнути телеграфні дроти, — сказала Емма.

— Точно, — підтвердив Бентам. — Отже, таким чином, теоретично, цей будинок стає центральним сховищем усіх контурів з усього світу.

Я замислився над цим. Згадав, як це було важко — вперше потрапити в контур пані Сапсан. А якби, замість пхатись аж на маленький острівець біля берегів Вельса, я міг увійти до її контуру зі своєї шафи в Енглвуді? Я міг би жити одночасно двома життями: вдома з батьками й тут, з друзями та Еммою.

Але. Якби таке існувало, дідо Портман та Емма не мусили б розставатися. А ця думка була такою дивною, що в мене від хвилювання засвербіло в куприку.

Бентам замовк і відсьорбнув чаю.

— Прохолов, — сказав він і поставив чашку на стіл.

Емма вибралася з ковдри, підійшла до канапи, на якій сидів Бентам, і занурила кінчик вказівного пальця в його чай. За мить рідина в чашці знову закипіла.

— Фантастика, — радісно їй всміхаючись, сказав Бентам.

Вона витягла пальця.

— Одне запитання.

— Здається, я знаю, про що, — мовив Бентам.

— Гаразд. Про що?

— Якщо така дивовижа існує насправді, то чому ви досі про неї не чули?

— У яблучко, — сказала Емма й знову вмостилася на канапі поруч зі мною.

— Ви ніколи про неї не чули… і ніхто не чув… бо з моїм братом сталася прикра халепа. — Бентам спохмурнів. — Це він допоміг машині з’явитися на світ, однак зрештою він же і став причиною її краху. Зрештою Панконтуркон стали використовувати не як знаряддя для об’єднання нашого народу, хоча таким був його задум від самого початку, а зовсім з протилежною метою. Негаразди почалися, коли ми збагнули, що завдання відвідати всі контури у світі, щоб відтворити їхні входи тут, — щонайменше смішне. Воно так далеко виходило за межі наших можливостей, що межувало з маячнею. Нам потрібна була допомога — і до того ж значна. На щастя, мій брат був таким харизматичним хлопцем і так добре вмів переконувати, що всю потрібну нам поміч ми діставали легко. І невдовзі в нас уже була армія молодих ідеалістів — дивних, ладних ризикувати життям і здоров’ям, щоб допомогти нам втілити нашу мрію. От тільки я тоді не знав, що мрія мого брата відрізняється від моєї. У нього були свої, приховані плани.

Не без зусиль Бентам підвівся.

— Є одна легенда, — сказав він. — Ви, панно Блум, можете її знати. — Постукуючи ціпком, він через усю кімнату рушив до книжкових полиць і витяг маленьку книжечку. — Це казка про загублений контур. Про такий собі загробний світ, куди вирушають наші душі після того, як ми, дивні, помираємо.

— Абатон, — кивнула Емма. — Авжеж, я про нього чула. Але це лише легенда.

— Тоді, може, ви розкажете її нам? Щоб і наш друг-неофіт почув.

Бентам пришкутильгав назад до канапи і вручив мені книжечку. Тоненьку, зелену й таку стару, що її краї вже стали хвилястими. На обкладинці було надруковано назву — «Казки про дивних».

— А я цю книжку читав! — вигукнув я. — Ну, частину так точно.

— Цьому виданню близько шестисот років, — пояснив Бентам. — Казку, яку нам зараз розповість панна Блум, в ньому надрукували востаннє, а надалі її проголосили небезпечною. Був такий час, коли можна було потрапити за ґрати, просто розказавши її. Отож, ви тримаєте в руках єдину заборонену книжку за весь час існування царства дивних.

Я розгорнув тоненький томик. Кожну сторінку було написано квітчастим, нелюдськи охайним почерком, а на всіх полях красувалися ілюстрації.

— Але я її дуже давно чула, — несміливо промовила Емма.

— Я тобі підказуватиму. — Бентам обережно опустився на канапу. — Не бійся.

— Що ж, — почала Емма, — як мовить легенда, колись дуже давно… тобто дуже-дуже давно, тисячі років тому… існував такий окремий контур, куди дивні вирушали після смерті.

— Рай для дивних, — сказав я.

— Не зовсім. Ми там не залишалися навіки вічні чи ще щось таке. Це було більше схоже на… бібліотеку. — Сумніваючись, чи слушно дібрала слово, Емма глянула на Бентама. — Правильно?

— Так, — кивком підтвердив він. — Вважалося, що дивні душі надто цінні і їх надто мало, щоб марнувати їх, закопуючи разом з тілом у землю. Тож натомість наприкінці життя ми повинні були здійснити паломництво в Бібліотеку, де наші душі зберігатимуть для майбутнього використання іншими. Навіть у справах духовних ми, дивні, завжди були скупенькі.

— Перший закон термодинаміки, — сказав я.

Не розуміючи, Бентам кліпнув очима.

— Матерію не можна ні створити, ні знищити. Чи, в цьому випадку, душі. — (Часом я й сам дивуюся, коли виявляється, що я щось пам’ятаю зі школи.)

— Напевно, принцип той самий, — сказав Бентам. — Стародавні люди вірили, що людству доступна лише обмежена кількість дивних душ і коли народжувався хтось дивний, то він чи вона одержували душу на руки так, як я можу взяти книжку з бібліотеки. — Він обвів рукою полиці навколо нас. — Але коли твій період життя… твій термін, відведений на читання… добігав кінця, душу потрібно було повернути.

Бентам жестом показав Еммі, що вона може розповідати далі.

— Будь ласка, продовжуй.

— Отже, — повела далі Емма, — була ця Бібліотека. Я завжди уявляла її сповненою прекрасних осяйних томів, і в кожному містилася дивна душа. Тисячі років люди брали звідти душі, повертали їх перед смертю, і все було в ажурі. А потім одного дня хтось дотумкав, що в Бібліотеку можна залізти, навіть якщо ти не збираєшся вмирати. І він таки туди заліз і пограбував її. Він викрав наймогутніші душі, які тільки зміг знайти, а потім використав їх, щоб посіяти хаос і руйнування. — Емма глянула на Бентама. — Правильно?

— Якщо брати до уваги тільки факти, то правильно, а от артистизм викладу кульгає, — зізнався Бентам.

— Використав їх? — перепитав я. — Але як?

— Поєднавши їхню силу зі своєю, — пояснив Бентам. — Врешті- решт вартові Бібліотеки вбили грабіжника, забрали вкрадені душі й відновили зруйнований порядок. Але джина, так би мовити, вже було випущено з пляшки. Знаття про те, що Бібліотеку можна пограбувати, мов отрута, швидко просочилося в наше суспільство. Той, хто контролював Бібліотеку, міг здобути владу над усім царством дивних, і невдовзі було вкрадено ще більше душ. Настали темні часи, коли затруєні жагою влади розв’язували один проти одного епічні битви за владу над Абатоном і Бібліотекою душ. Багато дивних згинуло у тих війнах. Земля була випалена дощенту. Скрізь панували голод і чума, а тим часом дивні, що володіли такою владою, яку годі осягнути розумом, розправлялися одне з одним за допомогою потопів і блискавок. Ось звідки пішли міфи звичайних про богів, які боролися за першість у небі. Їхня «Битва титанів» була насправді нашою битвою за Бібліотеку душ.

— А хіба ви самі не казали, що ця історія вигадана? — спитав я.

— Я саме до цього дійшов. — Бентам розвернувся до Німа, котрий тупцяв поряд, переминаючись із ноги на ногу. — Німе, ти можеш іти. Ми вже вдосталь напилися чаю.

— Пробачте, пане, я не хотів підслуховувати, пане, просто це мій улюблений фрагмент.

— Тоді сядь!

Усівшись на підлогу, Нім схрестив ноги й підпер підборіддя долонями.

— Як я вже казав, на нетривалий, проте жахливий період наш народ спіткали біди й руйнування. Влада над Бібліотекою часто переходила з одних рук до інших, і це супроводжувалося кровопролитними битвами. А тоді одного дня все припинилося. Самопроголошеного короля Абатона вбили в бою, і його вбивця пішов у Бібліотеку, щоб узяти її під свій контроль. Але він її не знайшов. Контур несподівано зник.

— Зник? — не повірив я.

— Учора був, а сьогодні нема, — сказала Емма.

— Пуфф, — докинув Нім.

— За легендою, Бібліотека душ розташовувалася на пагорбах стародавнього міста Абатон. Та коли претендент на королівський престол прибув, щоб забрати свій приз, Бібліотека щезла. А разом з нею — саме місто. Щезли, наче їх і не було. На їхньому місці розстилалася погідна зелена лука.

— Здуріти можна, — сказав я.

— Але це порожні вигадки, — нагадала Емма. — Стара казка, от і все.

— «Легенда про загублений контур», — прочитав я на сторінці, на якій була розгорнута книга в моїх руках.

— Можливо, ми ніколи не знатимемо напевно, існував Абатон чи ні, — губи Бентама розтяглися в усмішці сфінкса. — Інакше це була б не легенда. Але, як у випадку переказів про закопані скарби, легендарність цієї історії не заважала людям шукати його протягом століть. Подейкують, що сам Перплексус Аномалус багато років свого життя присвятив полюванню на загублений контур Абатона. Саме так він і знайшов усі ті контури, які в подальшому з’явилися на його уславлених мапах.

— Я цього не знала, — здивувалася Емма. — Усе-таки щось добре з цієї гонитви вийшло.

— І щось дуже погане також, — додав Бентам. — Мій брат теж повірив у цю легенду. А я по-дурному не звернув уваги на цю слабкість — а коли зрозумів, що ця легенда повністю підпорядкувала його собі, було вже запізно. На той час мій харизматичний братик переконав нашу маленьку армію молодих рекрутів, що історія правдива. Абатон існує. Бібліотеку душ можна віднайти. Перплексус підібрався був дуже близько, сказав він їм, тож лишається тільки довершити його роботу. І тоді могутня й небезпечна сила, що в ній міститься, буде належати нам. Їм.

Я надто довго вичікував, і цей задум почав роз’їдати його, мов рак. Вони все шукали й шукали загублений контур, вирушали в експедицію за експедицією, і кожна невдача тільки підсилювала їхній запал. Про мету об’єднати царство дивних було забуто. Усе, чого прагнув мій брат, — владарювати над ним, як ті охочі стати богами в старовину. А коли я кинув йому виклик і спробував перебрати на себе контроль над машиною, яку сам побудував, він оббрехав мене, назвавши зрадником, нацькував на мене інших і замкнув у темниці.

Бентам так сильно стиснув свого ціпка, наче дуже хотів скрутити комусь в’язи. А коли підвів на нас очі, його виснажене обличчя було блідим, як маска смерті.

— Напевно, ви вже здогадалися, як його звуть.

Я метнув погляд на Емму. Її очі були круглими, як повний місяць. І ми промовили разом:

— Коул.

Бентам кивнув.

— Його справжнє ім’я — Джек.

Емма нахилилася до нього вперед.

— Тоді ваша сестра…

— Моя сестра — Альма Сапсан.

* * *

Мов громом уражені, ми витріщилися на Бентама. Невже чоловік, який сидів тієї миті перед нами, — справді брат пані Сапсан? Я знав, що їх у неї двоє, раз чи два вона згадувала про них у розмові, навіть хлоп’ячі фотки мені показувала. А ще історію розказала, про те, що вони шукали безсмертя і в 1908 році це призвело до катастрофи. Вони та їхні послідовники перетворилися на порожняків, а потім — на витворів, яких ми знали й боялися. Але жодного брата вона не називала на ім’я, і її розповідь мало нагадувала ту історію, яку щойно розказав нам Бентам.

— Якщо ви кажете правду, — промовив я, — тоді ви, напевно, витвір.

У Німа відвисла щелепа.

— Пан Бентам — не витвір! — Він уже ладен був підвестися й захищати честь господаря, але Бентам махнув на нього рукою.

— Німе, все гаразд. Вони чули тільки Альмин варіант. Однак у її знаннях є прогалини.

— Я не чую, щоб ви заперечували, — зауважила Емма.

— Я не витвір, — відрізав Бентам. Він не звик, щоб його допитували такі, як ми, і крізь його світський полиск почали протикатися шпичаки гордості.

— Тоді, можливо, ви не заперечуватимете, якщо ми перевіримо, — сказав я, — просто щоб переконатися…

— Анітрохи. — Спираючись на ціпок, Бентам підвівся й пошкутильгав до нейтрального простору між нашими канапами. Пі-Ті стало трохи цікаво, що відбувається, і він підвів голову, а Нім демонстративно розвернувся спиною, сердитий, що його господар мусить зазнати таких принижень.

Ми зустрілися з Бентамом на килимі. Він трохи нахилився, щоб ми не мусили ставати навшпиньки (він був навдивовижу високим), і терпляче чекав, поки ми обдивлялися його очі, шукаючи там ознак контактних лінз чи іншого обману. Білки очей у нього були жахливо налиті кров’ю, неначе він уже багато днів не спав. Але більше нічого підозрілого ми не помітили.

І відійшли назад.

— Гаразд, ви не витвір, — констатував я. — Але це означає, що ви не можете бути Коуловим братом.

— На жаль, ви відштовхуєтеся від хибних засновків, — відповів він. — Я відповідальний за те, що мій брат і його послідовники перетворилися на порожняків, але сам я порожняком не став.

— Ви зробили порожняків? — жахнулася Емма. — Навіщо?!

Відвернувшись, Бентам подивився на вогонь.

— То була жахлива помилка. Нещасний випадок. — Ми чекали його пояснень. Але, здавалося, йому величезних зусиль коштувало витягти цю розповідь з того закамарку душі, в якому він її ховав. — Я винен у тому, що так довго дозволяв подіям іти своєю чергою, — важко зітхнувши, промовив він. — Я все переконував себе в тому, що мій брат не такий небезпечний, яким здається. І тільки після того, як він мене ув’язнив і вже було запізно щось робити, я збагнув, як я помилявся.

Він підступив ближче до тепла вогнища й став на коліна, щоб попестити широке ведмеже черево і запустити пальці в густу шерсть.

— Я розумів, що Джека потрібно спинити. Не лише задля мого власного добра. І не тому, що він міг колись знайти Бібліотеку душ, а це було небезпечно. Ні, бо очевидно було, що його амбіції тепер сягали набагато далі. Місяцями він муштрував наших рекрутів і перетворив їх на солдатів, виконавців волі небезпечного політичного руху. А себе призначив на роль аутсайдера, що бореться за те, щоб вирвати контроль над нашим суспільством з рук імбрин з їхнім «інфантилізаційним впливом», як він це називав.

— Тільки завдяки імбринам наше суспільство досі існує, — з гіркотою в голосі промовила Емма.

— Так, — кивнув Бентам, — але, ви розумієте, мій брат був жахливим заздрісником. Ще з тих часів, коли ми були дітьми, Джек заздрив, що в нашої сестри є така влада й становище. Наші вроджені здібності порівняно з її можливостями були мізерні. Коли Альмі виповнилося три роки, старші імбрини, які нас доглядали, зрозуміли, що вона володіє величезним даром. Люди аж тряслися над нею, і Джека це доводило до сказу. Коли вона була немовлям, він її щипав — лише для того, щоб побачити, як вона плаче. А коли тренувалася перетворюватися на птаху, він ганявся за нею і висмикував з хвоста пера.

Я побачив, як лихе полум’я спалахнуло на Емминому пальці, але вона загасила його в чашці з чаєм.

— І з часом ця бридка поведінка все гіршала, — вів далі Бентам. — Цю отруйну заздрісність, притаманну деяким нашим ближнім-дивним, Джек зумів приборкати й використовувати собі на догоду. Він проводив збори й виголошував промови, збираючи під своїм крилом невдоволених. Диявольський Акр був для цього дуже підходящим майданчиком, бо тут жило багато дивних-вигнанців, вороже налаштованих до матріархату імбрин, відокремлених від нього.

— Землекрилі, — сказала Емма. — Перед тим, як витвори стали витворами, вони так себе називали. Пані Сапсан трохи нам про них розказувала.

— «Нам не потрібні їхні крила! — проповідував Джек. — Ми самі відростимо собі крила!» Звісно, то була метафора, але вони взяли моду чіпляти на себе фальшиві крила й марширувати з ними, й то був символ їхнього руху. — Бентам підвівся й показав рукою на книжкові полиці. — Погляньте он туди. В мене збереглися декілька фотографій з тих часів. Зовсім мало, ті, які він не зміг знищити. — Він зняв з полиці альбом і прогортав його до фотографії, на якій великий натовп слухав чоловіка, що перед ним виступав. — А ось і Джек, виливає ненависть в одній зі своїх промов.

Натовп майже винятково складався з чоловіків у великих жорстких капелюхах. Банда була чимала; люди стояли, балансуючи, на ящиках і чіплялися за верхівки огорожі, щоб почути, що каже Коул.

Бентам перегорнув сторінку і показав нам інше фото. На ньому було двоє дужих молодиків у костюмах і капелюхах: один з усмішкою до вух, інший — без виразу на обличчі.

— Ліворуч — я, а праворуч — Джек, — пояснив Бентам. — Джек усміхався лише тоді, коли йому щось було від тебе потрібно.

І насамкінець він відкрив фото підлітка з парою великих крил, розправлених за плечима, схожих на совині. Він сидів, трохи згорбившись, на п’єдесталі й з тихим презирством дивився в об’єктив камери. Одне око прикривав перехняблений на голові капелюх. А внизу на фотографії було надруковано слова «Нам не потрібні їхні крила».

— Отакі в Джека були плакати для вербування, — пояснив Бентам.

Піднісши друге фото ближче до очей, Бентам придивився до братового обличчя.

— У ньому завжди була темрява, — сказав він. — Але я не хотів її помічати. А от в Альми зір був гостріший, вона рано відштовхнула його від себе. Проте ми з Джеком були близькі, за віком і способом мислення. Принаймні я так думав. Ми були друзяки-нерозлийвода. Але свою істинну сутність він од мене приховував. Я не розумів, який він насправді, до того дня, коли сказав: «Джеку, ти повинен це припинити», — а він наказав мене відлупцювати й кинути в темну холодну яму помирати. А тоді вже було запізно.

Бентам підвів погляд, і в його очах відбився блиск вогнища.

— Це надзвичайне відчуття, коли розумієш, що для свого брата ти значиш менше, ніж порожнє місце. — Занурений у жахливі спогади, він на якийсь час замовк.

— Але ви не померли, — зрештою порушила мовчанку Емма. — Ви перетворили їх на порожняків.

— Так.

— Яким чином?

— Я їх заманив у пастку.

— І там вони стали страхітливими чудовиськами? — із сумнівом спитав я.

— Я не збирався перетворювати їх на чудовиськ. Хотів тільки їх позбутись. — Він скутою ходою повернувся до канапи й обережно опустився на подушки. — Я гинув від голоду, був уже на порозі смерті, коли мені сяйнула досконала думка, за допомогою якої я міг заманити в пастку свого брата. Стара, як саме людство, брехня. Фонтан молодості. Пальцем я нашкрябав на земляній підлозі своєї камери етапи малозрозумілої техніки маніпуляції контурами, яка могла повернути назад стрімке старіння й назавше знищити його загрози. Так видавалося на перший погляд. Насправді ж то був лише побічний ефект процедури, яку ті етапи описували: таємної і майже забутої на той час. Вона давала змогу в разі великої небезпеки швидко й назавжди обвалити контури.

У моїй уяві виникло кліше з наукової фантастики — кнопка «самознищення». Наднова в мініатюрі; зірки, що спалахують і гаснуть.

— От тільки я не сподівався, що мій трюк так чудово спрацює, — зізнався Бентам. — Один учасник руху, який мені співчував, розповів про мою техніку іншим, видавши її за власний винахід, і Джек повірив. Він повів своїх однодумців у далекий контур, щоб запустити послідовність. І я сподівався, що там двері за ними затріснуться навіки.

— Але сталося зовсім інше, — сказала Емма.

— Це тоді вибухнула половина Сибіру? — спитав я.

— Реакція була такою потужною, що це тривало один день і одну ніч, — відповів Бентам. — Збереглися її знімки, а також фотографії наслідків…

Він кивнув на альбом, що лежав на підлозі, й став чекати, коли ми відшукаємо в ньому фотокартки. Одну було зроблено вночі в якійсь невідомій глушині. Її перетинав вертикальний струмінь полум’я, масивний, проте далекий викид розжареної до білого енергії, що освітила ніч, як римська свічка[10]. На іншій було зруйноване село: каміння, рештки хат і дерева, з яких позлазила кора. Лише від одного погляду на неї я відчував, як там віє самотній вітер; то було дотикальне мовчання місцини, яку ґвалтовно позбавили життя.

Бентам похитав головою.

— Ніколи, навіть у найхимерніших своїх снах, я не міг уявити, що може виповзти з обваленого контуру, — сказав він. — Опісля тих подій якийсь недовгий час усе було тихо. Звільнившись із ув’язнення, я почав одужувати. Знову здобув контроль над своєю машиною. Скидалося на те, що темна доба мого брата добігла кінця. Але то був лише початок.

— Так починалися Порожні війни, — додала Емма.

— Невдовзі до нас почали надходити чутки про створінь, зітканих із темряви. Вони виповзали зі знищених лісів, щоб харчуватися дивними… і звичайними, і тваринами — усім, що потрапляло їм до щелеп.

— Якось я бачив, як один з’їв автомобіль, — сказав Нім.

— Автомобіль? — не повірив я.

— Я сидів усередині, — відповів Нім.

Ми чекали від нього подробиць.

— Ну і? — не витримала Емма.

— Я втік, — знизав плечима Нім. — А тій потворі стернова колонка в горлянці застрягла.

— Можна мені продовжувати? — спитав Бентам.

— Авжеж, пане. Перепрошую.

— Отже, як я казав, спинити цих страховиськ не могло майже ніщо… крім однієї-двох стернових колонок. І входів до контурів. На щастя, в нас їх було чимало. Тому більшість із нас рятувалася від порожняків, просто залишаючись у своїх контурах і виходячи звідти лише в крайньому разі, коли не було іншого вибору. З появою порожняків наше життя не скінчилося, але разом з ними прийшли величезні незручності, ізоляція і небезпека.

— А витвори? — спитав я.

— Думаю, він ще до них дійде, — сказала Емма.

— Так, — кивнув Бентам. — Через п’ять років після зустрічі з першим порожняком мені трапився мій перший витвір. Після півночі в мої двері хтось постукав. Я був у своєму будинку, в повній безпеці контуру. Принаймні так я думав. Та коли я відчинив двері, на порозі стояв мій брат Джек, вже трохи підтоптаний, але загалом схожий на себе колишнього. Та тільки очі в нього були мертві. Порожні й білі, як аркуш несписаного паперу.

Ми з Еммою підібгали під себе ноги, сіли по-турецькому й нахилилися в бік Бентама, ловлячи кожне його слово. А він невидющими очима вдивлявся кудись у простір понад нашими головами.

— Він зжер стільки дивних, що наповнив свою порожню душу й перетворився на істоту, яка тільки зовні нагадувала мого брата, а за своєю сутністю ним не була. Ті жалюгідні рештки людяності, які він зберіг у собі за довгі роки, випарувалися без сліду, витекли з нього разом із кольором очей. Порівняно з тим дивним, яким витвір колись був, він схожий на збляклу багаторазову копію оригіналу. Деталі розмиті, колір теж…

— А пам’ять? — спитав я.

— Джек свою зберіг. А жаль, бо так він не забув про Абатон і Бібліотеку душ. А також про те, що я з ним зробив.

— А як він дізнався, що це ви зробили? — здивувалася Емма.

— Можете вважати це братньою інтуїцією. А ще одного дня, коли в нього не було важливіших справ, він катував мене, поки я в усьому не зізнався. — Бентам кивком показав на свої ноги. — Як бачите, я так до кінця й не одужав.

— Але він вас не вбив, — відзначив я.

— Витвори — прагматичні створіння, а помста — не надто великий мотиватор, — відповів Бентам. — Тепер Джек ще більше, ніж раніше, був одержимий ідеєю знайти Абатон. Але для цього йому потрібна була моя машина. І я, щоб нею керувати. Я став його бранцем, його рабом, а Диявольський Акр перетворився на таємний штаб для невеликого, проте впливового контингенту витворів, що заповзялися відшукати й зламати двері до Бібліотеки душ. І це, як ви вже, напевно, здогадалися, їхня головна мета.

— Я думав, вони хочуть відтворити реакцію, яка зробила з них порожняків, — сказав я, — тільки щоб усе було крутіше і краще. «Цього разу все буде правильно», — останнє речення я взяв у повітряні лапки.

Бентам спохмурнів.

— Де ви про це чули?

— Один витвір перед смертю розказав, — пояснила Емма. — За його словами, для цього їм і потрібні всі імбрини. Щоб реакція була потужнішою.

— Повна нісенітниця, — пирхнув Бентам. — Це, мабуть, просто прикриття, щоб збити вас зі сліду. Хоча цілком можливо, що витвір, який вам ці побрехеньки переказав, сам у них щиро вірив. Про пошуки Абатона знало тільки Джекове коло втаємничених.

— Але якщо їм не потрібні імбрини для реакції, — сказав я, — то навіщо вони їх викрадають? Це ж зайвий клопіт.

— Бо загублений контур Абатона не просто загублений, — відповів мені Бентам. — Згідно з легендою, перед тим, як його було втрачено, його також замкнули. І зробили це імбрини. А якщо точніше, то дванадцять імбрин, що прилетіли з дванадцяти найвіддаленіших куточків царства дивних. І тому, хто зуміє знайти Абатон, знадобиться допомога тих самих дванадцяти імбрин, або ж їхніх нащадків, щоб розпечатати контур. Тож не дивно, що мій брат викрав рівно дванадцять імбрин. На те, щоб вистежити їх і вполювати, в нього пішли роки.

— Я так і знав! — вигукнув я. — Просто відтворити реакцію, яка зробила з них порожняків, — це якось дрібно. За цим мусило стояти щось інше.

— Отже, він знайшов, — сказала Емма. — Коул не став би запускати все в дію й викрадати імбрин, якби не знав, де Абатон.

— Ви ж казали, що це легенда, — нагадав я. — А тепер так про нього говорите, наче він реально існує. То де правда?

— Офіційна позиція Ради імбрин проголошує, що Бібліотека душ — це казка, не більше, — відповів Бентам.

— Мені байдуже, що там проголошує Рада, — відказала Емма. — Як вважаєте ви?

— Моя думка — це моя думка, — ухильно відповів він. — Але якщо Бібліотека насправді існує і Джек зуміє її знайти та відкрити, то вкрасти звідти душі він усе одно не зможе. Він про це не знає, але йому потрібен третій елемент. Третій ключ.

— І що ж це? — спитав я.

— Забрати глечики з душами не зможе ніхто. Для більшості вони будуть невидимі й недотикальні. Їх не здатні торкнутися навіть імбрини. У казках їх можуть бачити й брати до рук лише особливі знавці. Їх називають бібліотекарями. А жоден бібліотекар не народжувався ось уже протягом багатьох тисяч років. Якщо Бібліотека й існує, то, крім порожніх полиць, Джек там нічого не знайде.

— Аж на душі відлягло, — зрадів я.

— І так, і ні, — похитала головою Емма. — Що він зробить, коли зрозуміє, що імбрини, на яких він так довго полював, нічим йому не допоможуть? Він осатаніє!

— Це те, чого я найбільше боюся, — визнав Бентам. — У Джека погана вдача. А коли мрія, яку він так довго плекав, помре…

Я спробував уявити, що це може означати, усі ті тортури, на які здатен такий, як Коул, але мій розум відсахнувся від цієї думки. І схоже було на те, що ті самі жахіття транслювалися Еммі, бо слова, які вона промовила наступними, були гострі й заряджені гнівом.

— Ми їх повернемо.

— У нас із вами спільна мета, — промовив Бентам. — Знищити мого брата і йому подібних та врятувати мою сестру й подібних їй. Я вірю, що разом ми зможемо і те, й те.

Тієї миті він здавався таким маленьким: тонув у масивному дивані, до хитких ніг тулився ціпок, — що я ледь не розсміявся.

— Як? — зірвалося з моїх губ. — Тут потрібне ціле військо.

— А от і ні, — відповів він. — Війську витвори легко дадуть відсіч. На щастя, в нас є дещо ліпше. — Він подивився на нас із Еммою, і його губи вигнулися в усмішці. — У нас є ви двоє. А вам пощастило, що у вас є я. — Бентам сперся на ціпок і повільно звівся на ноги. — Вас треба переправити в їхню фортецю.

— Вона в них якась непроникна, — сказав я.

— Бо, умовно кажучи, так і є, — відповів Бентам. — У ті роки, коли Диявольський Акр був тюремним контуром, у ній утримували найгірших з найгірших злочинців. Після того, як повернулися витвори, вони облаштували в ній свою домівку. І те, що колись було в’язницею, з якої ніхто не міг утекти, перетворилося на фортецю, до якої ніхто не може проникнути.

— Але ви знаєте, як туди пробратися, — здогадалась Емма.

— Не виключено. Якщо ви мені допоможете, — сказав Бентам. — Коли прийшов Джек зі своїми витворами, вони викрали серце мого Панконтуркону. Примусили мене зламати мою машину, скопіювати її контури й відтворити їх усередині їхньої фортеці, щоб вони могли продовжити роботу в більш захищених умовах.

— То є… ще один? — здивувався я.

Бентам кивнув.

— Мій — це оригінал, а їхній — копія, — сказав він. — Вони між собою пов’язані, в кожному є двері, які ведуть до іншого.

Враз Емма сіла рівно.

— Ви хочете сказати, що ми можемо використати вашу машину, щоб проникнути в їхню?

— Саме так.

— Тоді чому ви цього не зробили? — спитав я. — Ще багато років тому?

— Джек завдав моїй машині таких непоправних пошкоджень, що я думав, її неможливо полагодити, — відповів на це Бентам. — Протягом багатьох років у ній функціонувала тільки одна кімната: та, що веде до Сибіру. Ми невтомно шукали, але так і не знайшли шляху через неї до Джекової машини.

Я згадав чоловіка, який вдивлявся в розколину — наче шукав там, глибоко в снігу, двері.

— Нам треба відчинити інші двері, інші кімнати, — сказав Бентам, — але для цього мені потрібна адекватна заміна для тієї частини, яку вкрав Джек, — динамо-машини з самісінького серця Панконтуркону. І дещо може спрацювати, я давно підозрював. Однак це дуже могутня, дуже небезпечна деталь. Вона є в наявності тут, у Диявольському Акрі, але роздобути її було для мене неможливо. Дотепер.

Він повернувся обличчям до мене.

— Хлопчику мій, мені потрібно, щоб ти привів до мене порожняка.

* * *

Авжеж, я погодився. Тієї миті я б на яке завгодно прохання повівся, якби вирішив, що це допоможе звільнити наших друзів. І тільки після того, як у мене вихопилась ця обіцянка й Бентам узяв мене за руки й потиснув їх, я зрозумів, що поняття не маю, де того порожняка дістати. Ними точно аж кишіло у фортеці витворів, але ми вже з’ясували, що пробратися туди не можна ніяк. А тоді з тіней, що громадилися в кутках кімнати, виступив Шарон і повідомив нам одну добру новину.

— Пам’ятаєш свого друзяку, якого причавило мостом? — спитав він. — Він, як виявилося, не зовсім помер. Кілька годин тому вони його виловили зі Смердючки.

— Хто «вони»? — не зрозумів я.

— Пірати. Закували в кайдани й посадили в клітку при кінці Гнійної вулиці. Він там, я чув, неабиякий переляк спричиняє.

— Отже, так і зробимо. — Емму охопило радісне збудження. — Викрадемо порожняка, приведемо його сюди, перезапустимо машину пана Бентама, відчинимо двері, які ведуть у фортецю витворів, і заберемо звідти своїх друзів.

— Раз-два й готово! — хрипко розсміявся Шарон. — Окрім того останнього моменту.

— І першого, — сказав я.

Емма підійшла до мене поближче.

— Пробач, золотце. Я пообіцяла твої послуги, не спитавши тебе самого. Як думаєш, упораєшся з тим порожняком?

Я зовсім не був у цьому впевнений. Так, справді, на річці Смердючці я примусив його виконати кілька видовищних трюків, але скомандувати йому, як цуценяті, йти поряд і довести аж до будинку Бентама вимагало занадто великих зусиль як на мої рудиментарні вміння приборкувати порожняків. А після останньої зустрічі, що обернулася катастрофою, моя впевненість у собі взагалі впала до рекордно низької позначки. Але все впиралося в те, чи зможу я впоратися з монстром.

— Звісно, зможу, — після дуже довгої паузи відповів я. — Коли нам іти?

Бентам заплескав у долоні.

— От молодець! Так тримати!

Еммин уважний погляд затримався на моєму обличчі. Вона бачила, що я прикидаюся.

— Можете йти, коли будеш готовий, — відказав Бентам. — Шарон буде вашим провідником.

— Краще не зволікати, — озвався Шарон. — Коли місцеві вдосталь набавляться з тим порожняком, я думаю, вони його вб’ють.

Емма підняла чотирма пальцями перед своєї пишної сукні.

— У такому разі я вважаю, що нам слід переодягтися.

— Звичайно, — кивнув Бентам і відправив Німа пошукати для нас одяг, що більше пасував би до нашого завдання. Той повернувся за хвилину, несучи черевики на товстих підошвах і сучасні робочі штани та куртки: чорні, водонепроникні, з матеріалу, що трохи розтягувався.

Ми розійшлися по окремих кімнатах перевдягатись, а потім зустрілися в коридорі. Тепер ми з Еммою були вбрані для пригод. Грубий і безформний, цей одяг надавав Еммі трохи чоловічого вигляду (хоча на її красі це не позначилося ніяк), але вона не нарікала. Просто зав’язала ззаду волосся, зробила стійку «струнко» й відсалютувала мені.

— Сержант Блум виконувати ваші накази готова.

— Який гарнюсінький солдатик, ще такого не бачив, — жахливо розтягуючи слова, як актор Джон Вейн, сказав я.

Між ступенем моєї знервованості й кількістю тупих жартів, якими я сипав, існувала пряма залежність. А тієї миті мене ледь не трусило; шлунок перетворився на несправний кран, з якого просто на нутрощі скрапувала кислота.

— Ти впевнена, що ми зможемо? — спитав я.

— Так.

— Ти хоч коли-небудь у чому-небудь сумніваєшся?

Емма тільки головою похитала.

— Сумнів — це гострий шпичак у надувному рятувальному човні життя.

Вона підійшла до мене впритул, і ми обійнялися. Я відчував, що вона легенько тремтить. Вона теж не була куленепробивною. І тоді зрозумів, що моя непевна віра в себе почала робити підкоп під її власну віру в мене.

А Еммина впевненість у собі була тим цементом, який тримав усе докупи. То був наш надувний рятувальний човен.

Її віру в мене я звик вважати дещо нерозважливою. Здавалося, вона гадала, що я можу клацнути пальцями й змусити порожняка танцювати під свою дудку. Що якась внутрішня слабкість блокує мої здібності. І, хоч як мене часом це обурювало, десь глибоко в душі я розумів, що вона, може, й права. Єдиним способом з’ясувати це раз і назавжди було підійти до наступного порожняка з непохитною вірою, що я здатен його приборкати.

— Якби ж я міг бачити себе таким, яким бачиш мене ти, — прошепотів я.

Вона обійняла мене ще міцніше, і я твердо постановив, що мушу спробувати.

У коридор вийшли Шарон і Бентам.

— Готові? — спитав Шарон.

Ми відпустили одне одного з обіймів.

— Готові, — кивнув я.

Бентам потиснув руки, спершу мені, потім Еммі.

— Я такий щасливий, що ви тут, — сказав він. — Гадаю, це доказ того, що зірки нарешті зійшлися на нашу користь.

— Сподіваюся, що ви маєте рацію, — озвалася Емма.

Ми вже зібралися було йти, коли мені спало на думку запитання, яке я давно хотів поставити. І тут мене осяяло, що у випадку, якщо події розвиватимуться за найгіршим сценарієм, це може стати останнім шансом дізнатися відповідь.

— Пане Бентам, — сказав я, — ми так і не поговорили про мого дідуся. Звідки ви його знали? Чому його шукали?

Брови Бентама поповзли вгору, але він одразу ж і всміхнувся, неначе хотів приховати свій подив.

— Просто я скучив за ним, от і все, — сказав він. — Ми були давніми друзями. Я сподівався, що коли-небудь ще буде нагода його побачити.

Я розумів, що це не вся правда, і з того, як Емма звузила очі, побачив, що вона теж йому не надто повірила. Але часу допитуватися в нас не було. Тієї миті майбутнє було важливішим за минуле.

На знак прощання Бентам підняв руку.

— Будьте там обережні, — попросив він. — А я пильнуватиму тут. І готуватиму свій Панконтуркон до тріумфального повернення в стрій. — На цих словах він пошкутильгав назад у бібліотеку, і ми почули, як він там волає до свого ведмедя: «Пі-Ті! Вставай! У нас є робота!»

Шарон повів нас довгим коридором, вимахуючи дерев’яним ціпком і ляскаючи босими ногами по кам’яній підлозі. Біля дверей, що вели надвір, він зупинився, нахилився до рівня наших очей і виклав свої базові правила.

— Там, куди ми зараз вирушимо, дуже небезпечно. У Диявольському Акрі лишилося всього декілька дивних дітей, які нікому не належать, тому люди вас помічатимуть. Не говорити, якщо до вас не заговорюють. Не дивитися нікому в очі. Від мене триматися на певній віддалі, але в жодному разі не губити з поля зору. Вдамо, що ви мої раби.

— Що? — не повірила Емма. — Ніколи і нізащо.

— Так буде найбезпечніше, — запевнив її Шарон.

— Це принизливо!

— Так, зате не викликатиме зайвих запитань.

— І як нам це зробити?

— Просто виконуйте все, що я вам наказуватиму, негайно і без розпитувань. І зробіть трохи скляні очі.

— Так, хазяїне, — голосом робота промовив я.

— Не те, — сказала мені Емма. — Він має на увазі, як діти в тому кошмарному закладі на Парш-провулку.

Я розслабив м’язи обличчя й рівним голосом відтарабанив:

— Привіт, ми тут дуже щасливі.

Здригнувшись, Емма відвернулася.

— Так, дуже добре, — і Шарон перевів погляд на Емму. — Тепер ти спробуй.

— Якщо без цього ніяк, — відрізала вона, — я вдаватиму з себе німу.

Шарона це цілком влаштовувало. Він відчинив двері й вигнав нас на світло дня, що догоряло.

Розділ п’ятий

Повітря надворі нагадувало отруйний жовтавий суп, і ця імла так щільно затягнула все навколо, що я не міг роздивитися, де на небі сонце, міг тільки сказати, що воно хилиться до заходу і світло дня потроху тьмяніє. Ми на кілька кроків відставали від Шарона й щодуху припускали за ним, коли він бачив на вулиці когось зі знайомих і пришвидшував ходу, щоб уникнути розмови. Схоже було на те, що тутешні люди його знають; у нього була своя добра репутація, і, я думаю, він боявся, що ми якимись необережними діями її зруйнуємо.

Ми простували на диво веселенькою Гнійною вулицею: на підвіконнях тут буяли квіти в ящиках, а будинки вигравали яскравими барвами, — а потім звернули на Барвінкову, де тротуар закінчувався й починалося болото, а замість ошатних будинків стояли пошарпані одноповерхівки. Там, де вулиця закінчувалася страшнуватим глухим кутом, товклися якісь чоловіки в низько насунутих на очі капелюхах. Видавалося, що вони охороняють двері будинку з затемненими вікнами. Шарон наказав нам не сходити з місця, й ми чекали, поки він пішов з ними переговорити.

У повітрі витав слабкий запах бензину. Десь віддалік гучні голоси та сміх наростали й гасли, наростали й гасли, немовби чоловіки в спорт-барі дивилися гру. Але цього не могло бути; тут, в Акрі, не було телевізорів, і такі звуки могли належати тільки сучасності.

З будинку вийшов чоловік у забрьоханих грязюкою штанях. Коли двері відчинилися, голоси стали гучнішими, а потім стихли, коли двері пристукнули. Чоловік пішов на інший бік вулиці. В руках у нього було відро. Ми розвернулися й спостерігали, як він іде до того, чого я раніше не помітив: пари ведмежат, прикутих ланцюгами до спиляного ліхтарного стовпа на краю вулиці. Вигляд у них був жахливо сумний. Ланцюги дозволяли відійти від стовпа всього на кілька футів, і ведмежата сиділи в грязюці, з якимось острахом прищуливши пелехаті вуха і споглядаючи, як до них наближається чоловік. Той вилив перед ними якісь гнилі помиї та без слів розвернувся й пішов. Невимовна важкість каменем лягла мені на серце від побаченого.

— Це тренувальні грими, — озвався Шарон. Обернувшись, ми побачили, що він стоїть за нашими спинами. — Тут кривавий спорт — це великий бізнес, а бої з ведмегримами — найбільші й найвидовищніші. Молодим бійцям треба якось готуватися, тому для початку вони тренуються на ведмежатах.

— Це жахливо, — сказав я.

— Але в цих ведмедиків вихідний, завдяки вашій тварючці. — Шарон показав на маленький будинок. — Він там, на задньому дворі. Але, перш ніж ми підемо, хочу вас попередити: це кубло амброзійників, там всередині — дивні з пересвіченим до божевілля мозком. Не розмовляйте з ними і в жодному разі не дивіться їм в очі. Я знаю людей, які через це осліпли.

— Тобто як це — осліпли? — не повірив я.

— Отак узяли й осліпли. А зараз ідіть за мною і більше жодних запитань. Раби не допитують своїх господарів.

Емма аж зубами заскреготіла. Ми рушили вслід за Шароном, коли він пішов до чоловіків, які купчилися біля входу в будинок.

І став про щось із ними перемовлятися. Я нашорошив вуха, щоб послухати, водночас витримуючи рабську дистанцію і відвертаючи очі. Один з чолов’яг сказав Шарону, що «вхід платний». Той витяг з кишені плаща монетку і заплатив. Інший спитав про нас.

— Я їх поки що ніяк не назвав, — відповів Шарон. — Тільки вчора купив. Ще такі зелені, поки що не спускаю з них очей.

— Що, правду каже? — спитав один з чоловіків, підходячи до нас. — У вас нема імен?

Я похитав головою, на пару з Еммою посилено вдаючи німого. Чоловік з ніг до голови нас оглянув, і під його поглядом мені стало так незатишно, що хотілося вистрибнути з власної шкури.

— А я вас ніде не міг бачити? — Він нахилився ближче.

Я мовчав.

— Може, у вітрині в Лорейн? — підказав Шарон.

— Нє, — і чоловік махнув рукою. — Та, нічо, згадаю ще.

Глянути на нього я наважився лише після того, як він відвернувся. Може, то був один з піратів Смердючки, але в такому разі не з тих, з ким у нас була шарпанина. Підборіддя в нього було перебинтоване, лоб теж. Такі самі пов’язки я помітив у кількох інших чоловіків, а в одного вона була на оці. Я подумав, що вони могли дістати поранення в боях із гримами.

Той, що мав на оці пов’язку, відчинив перед нами двері.

— Приємного відпочинку, — сказав він, — але на вашому місці я б не посилав їх сьогодні в клітку, якщо не хочете відшкрібати їх потім від підлоги.

— Ми прийшли просто подивитися й повчитися, — відповів йому Шарон.

— Це розумно.

Шарон махнув нам рукою, і ми поспішили за ним, намагаючись триматися поближче й уникати поглядів тих, що стовбичили при дверях. Височезний Шарон мусив пригнутися, щоб пройти в одвірок, і весь час, поки ми були всередині, не розгинав шиї — така низька була в тому будинку стеля. Кімната, в яку ми зайшли, була темна, в ній тхнуло димом. І поки мої очі не адаптувалися до пітьми, я бачив лише цятки оранжевих вогників, що горіли то тут, то там. Дуже повільно кімната стала видимою. Її освітлювали гасові лампи, але світла від них було трохи більше, ніж від сірників, бо їх прикрутили до мінімуму. То було вузьке й довге приміщення, з койками в стінах, як у темних трюмах кораблів, що виходили в океанські плавання.

Я через щось перечепився і мало не втратив рівновагу.

— Чому тут так темно? — пробурчав я й таким чином порушив обіцянку не ставити запитань.

— Коли ефект амброзії потроху випаровується, очі стають чутливими, — пояснив Шарон. — Навіть слабке денне світло здається нестерпним.

Отоді я й помітив на тих ліжках людей. Хтось, розкинувшись, спав, інші сиділи в гніздах із зібганих простирадл. Вони проводжали нас поглядами, апатично курили й щось бурмотіли, перемовляючись. Дехто розмовляв сам iз собою, виголошуючи незрозумілі монологи. А в деяких були на обличчях пов’язки (як у тих, біля дверей) чи маски. Мені кортіло спитати про маски, але забрати порожняка й забратися звідти хотілося ще дужче.

Ми відгорнули завісу з висячих намистин і увійшли в кімнату, де було трохи світліше й значно більше люду, ніж у попередній. На стільці біля протилежної стіни стояв дебелий мужик і скеровував людей до однієї з двох дверей.

— Бійці — наліво, глядачі — направо! — викрикував він. — Ставки робіть у салоні.

Я чув, як десь у надрах будинку, за кілька кімнат звідси, кричать люди, і вже через секунду юрба розступилася, щоб пропустити трьох чоловіків, двоє з яких тягли третього, непритомного і скривавленого. Їх супроводжували свистом і глузливими вигуками.

— Ось як виглядають невдахи! — прогорлав чолов’яга на стільці. — А так, — він показав кудись у бічну кімнату, — виглядають боягузи!

Я зазирнув у ту кімнату й побачив, що там на всезагальний огляд виставили під вартою двох бідолах, вимащених дьогтем і обваляних у пір’ї.

— Нехай будуть нагадуванням, — сказав дебелий. — Усі бійці повинні провести в клітці дві хвилини, не менше!

— То ким ти будеш? — спитав у мене Шарон. — Бійцем чи глядачем?

У мене все стислося в грудях, бо я вже зрозумів, до чого все йде. Я мусив не лише приборкати порожняка, але зробити це на очах у розгнузданої та, ймовірно, небезпечної публіки. А після цього ще й спробувати вибратися. Я сподівався, що він не дуже сильно поранений, бо передчував, що його сила мені знадобиться, щоб прокласти собі шлях на вихід. Ці дивні просто так своєї нової іграшки не віддадуть.

— Бійцем, — сказав я. — Щоб його контролювати, я повинен підійти до нього поближче.

Зловивши мій погляд, Емма мені всміхнулася. «У тебе все вийде», — ніби промовляла її усмішка. І тієї миті я знав, що так і буде. Відчувши неабиякий приплив упевненості, я широкими кроками попрямував у двері, призначені для бійців.

Та впевненість протрималася секунди чотири. Рівно стільки часу мені знадобилося, щоб зайти в проміжну кімнату й помітити кров, калюжі крові на підлозі й криваві смуги на стінах та дошках долівки. Річка крові текла по осяяному світлом коридорчику, до відчинених навстіж дверей, за якими я бачив ще один натовп, а далі — ґрати великої клітки.

Ззовні долинув пронизливий клич. Зазивайло запрошував наступного бійця.

Із затемненої кімнати праворуч від нас вигулькнув якийсь чоловік. До пояса він був оголений, обличчя прикривала проста біла маска. Він трохи постояв там, де починався коридор, неначе збирався на силі.

А потім задер голову й здійняв над нею руку. В долоні він стискав маленьку скляну пляшечку.

— Не дивіться, — попередив Шарон, відштовхуючи нас до стіни. Але я нічого не міг із собою вдіяти: цікавість переважила.

Дуже повільно чоловік перелив чорну рідину з пляшечки в очні отвори своєї маски. А після того викинув спорожнілий флакон, опустив голову і застогнав. Кілька секунд здавалося, що його паралізувало, та потім його тілом пробіг дрож і з отворів маски вистрелили два конуси білого світла. Їх добре було видно навіть у залитій світлом кімнаті.

Емма охнула від подиву. І чоловік, який думав, що він у кімнаті сам, від несподіванки повернувся до нас. Промені з його очей шугнули понад нашими головами, й засичала пропалена стіна.

— Ми йдемо далі! — вигукнув Шарон, зумівши кількома словами сказати «Здоров, друзяко!» і «Будь ласка, не вбивай нас цими своїми штуками» одночасно.

— То йдіть, — прогарчав чолов’яга.

На той час промені його очей вже потроху втрачали свою насиченість і яскравість, а коли він відвернувся, блимнули й згасли. Він пройшовся коридором і вийшов у двері, залишивши по собі два кучеряві завитки диму. Коли його вже не було, я наважився подивитися на шпалери понад нашими головами. Там, де його очі пропалили доріжки на стіні, виднілося дві відмітини карамельного кольору. Слава Богу, що він не подивився мені у вічі.

— Перш ніж ми підемо далі, — сказав я, звертаючись до Шарона, — думаю, тобі краще нам усе пояснити.

— Амброзія, — сказав Шарон. — Бійці приймають її, щоб підсилити свої здібності. Біда в тому, що її дія довго не триває і, коли закінчується, ти стаєш слабшим, ніж до того. Якщо вживати її стане для тебе звичкою, то власних сил у тебе не залишиться — вони з’являтимуться лише тоді, коли ти вливатимеш у себе амбро. І вже дуже скоро ти незчуєшся, як прийматимеш її не для того, щоб битися, а просто аби жити, як живуть дивні. Ти станеш залежним від того, хто тобі її продає. — Він кивнув на кімнату праворуч від нас, де бурмотіння голосів дивним контрапунктом зливалося з вересками, що долинали ззовні. — Винайти цю речовину… то був найбільший обман витворів. Поки людина сидить на амброзії, вона ніколи їх не зрадить.

Я зазирнув у бічну кімнату, щоб побачити, який із себе наркодилер для дивних, і помітив когось у чудернацькій масці з бородою.

Обабіч нього стояли двоє озброєних охоронців.

— А що сталося з очима того чоловіка? — спитала Емма.

— Вибух світла — побічний ефект, — відповів Шарон. — Є ще один. Коли мине певна кількість років, від амбро розплавиться обличчя. За цим можна впізнати тих, хто вживає давно, — вони носять маски, щоб приховати своє каліцтво.

Ми з Еммою обмінялися поглядами, в яких прозирала огида. І тут нас покликав голос ізсередини кімнати.

— Гей, ти, там! — гукнув дилер. — Зайди, будь ласка!

— Вибачте, — відгукнувся я, — нам треба йти…

Тицьнувши мене кулаком у плече, Шарон просичав:

— Ти раб, забув, чи що?

— А, так, сер, — і я підійшов до відчинених дверей.

Чоловік у масці сидів у маленькому кріслі в кімнаті, стіни якої прикрашали фрески. Тримався він дуже непорушно, і це нервувало. Одна рука спочивала на столику поряд, ногу він обережно тримав схрещеною на коліні іншої ноги. Його охорона займала обидва кути кімнати, а в третьому стояв дерев’яний комод на коліщатах.

— Не бійся, — дилер підкликав мене порухом руки. — Твої друзі теж можуть заходити.

Я ступив ще кілька кроків і зайшов досередини. Шарон та Емма не відставали.

— Я тебе тут раніше не бачив, — зауважив дилер.

— Я оце щойно його купив, — відповів Шарон. — Він не має…

— А я з тобою розмовляю? — відрізав дилер.

Шарон замовк.

— Ні, не з тобою. — Дилер погладив свою накладну бороду й, здавалося, уважно мене вивчав крізь прорізи в масці. Мені цікаво було б довідатися, яке в нього обличчя, а ще — скільки амброзії треба в себе влити, перш ніж воно розплавиться. Від цієї думки я здригнувся й вирішив, що мені цього краще не знати.

— Ти прийшов, щоб битися, — промовив дилер.

Я відповів ствердно.

— Що ж, тобі пощастило. Мені щойно привезли першокласне амбро, тому твої шанси вижити збільшилися багатократно!

— Дякую, мені це не потрібно.

Дилер позирнув на своїх озброєних бандитів, чекаючи їхньої реакції. Але вони й далі стояли з кам’яними обличчями, тому він просто розсміявся.

— Знаєш, там, у клітці, сидить порожняк. Ти про них чув?

Ні про що інше, крім порожняків, я й думати не міг — особливо про того, що за дверима. Мені відчайдушно хотілося вже йти далі, але цей моторошний чувак явно був тут головним, і розсердити його означало накликати на свої голови більше лиха, ніж треба.

— Так, чув, — ввічливо відказав я.

— І як ти думаєш із таким упоратися?

— Думаю, все буде нормально.

— Просто нормально? — Чоловік схрестив руки на грудях. — А мені от цікаво, чи можу я поставити на тебе гроші? Ти виграєш?

Я сказав йому те, що він хотів почути.

— Так.

— То, якщо я ставитиму на тебе гроші, тобі знадобиться сяка-така допомога. — Підвівшись, він підійшов до шафки для ліків і відчинив її дверцята. Усередині заблищали скляні пляшечки, розставлені рядами, всі по вінця повні темної рідини, шийки заткнуті крихітними корками. Одну він розкоркував і приніс мені. — Пий, — сказав, простягуючи мені пляшечку. — Усе те, що ти вмієш якнайкраще, вона підсилить удесятеро.

— Ні, дякую, — відмовився я. — Мені це не потрібно.

— Попервах усі так кажуть. А потім, коли їх переможуть — якщо виживуть, звісно, — усі погоджуються прийняти. — Він покрутив пляшечку в руці й підніс її до слабкого світла. Амброзія всередині переливалася сріблястими блискітливими часточками. Усупереч своїй волі, я дивився й не міг відвести погляду.

— З чого її роблять?

Він розсміявся.

— Сього-того потрошку, трохи равликів, трохи порошку. — Він знову запропонував мені флакончик. — Безплатно.

— Він же сказав, що не хоче, — різко нагадав Шарон.

Я думав, що дилер накинеться на нього, але той тільки закинув голову й скоса подивився на Шарона.

— Я тебе знаю?

— Навряд, — відповів Шарон.

— Ні, звісно, знаю, — кивнув дилер. — Ти був одним з моїх найкращих клієнтів. І що ж сталося?

— Я зав’язав.

Дилер підступив до нього ближче.

— Схоже, ти з цим трохи запізнився, — промовив він і, піддражнюючи, потягнув за Шаронів каптур.

Шарон його руку перехопив. Охоронці підняли зброю.

— Обережно, — застеріг дилер.

Шарон ще кілька секунд потримав його руку, та потім відпустив.

— Що ж… — дилер обернувся до мене. — Думаю, ти не відмовишся від дармового зразка. Правда?

Я не збирався взагалі відкорковувати цю лабуду, але взяти її здавалося єдиним розумним виходом із ситуації. Тому я простягнув руку і взяв.

— Хороший хлопчик, — похвалив дилер і кишнув нас із кімнати.

— Ти був наркоманом? — пошепки сердито спитала Емма в Шарона. — Чому нам не сказав?

— А вам яке до цього діло? — спитав Шарон. — Так, декілька років у мене були не найкращими. Та потім мене знайшов Бентам і вилікував від цієї залежності.

Я розвернувся до нього і спробував уявити, як це було.

— Кажеш, Бентам?

— Так. Повторюся, що цьому чоловіку я завдячую життям.

Узявши в мене пляшечку, Емма піднесла її догори. У сильніших променях світла сріблясті часточки в чорній рідині сяяли, мов крихти сонця. Видовище заворожувало. Я вже ладен був і про побічні ефекти забути — так кортіло дізнатися, як декілька крапель можуть підсилити мої здібності.

— А сказати, з чого вона, він не схотів, — нагадала Емма.

— Там — ми, — мовив Шарон. — Маленькі лусочки наших украдених душ. Витвори їх чавлять і знову згодовують нам. Частка кожного дивного, яких вони викрадають, зрештою опиняється в такій-от пляшечці.

Нажахана, Емма жбурнула флакон на підлогу, але Шарон хазяйновито його підібрав і сховав у надрах свого плаща.

— Ніколи не знаєш, коли воно може знадобитися, — пояснив він.

— Знаючи, з чого ця рідина, — сказав я, — повірити не можу, що ти її колись пив.

— А я й не казав, що пишаюся собою, — відрізав Шарон.

Тепер уся та лиха диявольська схема була зрозумілою. І досконалою у своїй огидності. Витвори зробили з дивних жителів Диявольського Акра канібалів, що мучаться від голоду за власною душею. Підсадити їх на амброзію означало здобути повний контроль і тримати населення в шорах. І якщо ми невдовзі не звільнимо своїх друзів, їхні душі стануть наступними, що заповнять ці пляшечки.

До моїх вух долинув рев порожняка — він нагадував переможний крик, — і чоловіка, який лише хвилину тому в нас на очах прийняв амбро, витягли у двері та поволокли коридором, скривавленого й непритомного.

«Моя черга», — подумав я, і тілом промчала тремка хвиля адреналіну.

* * *

В амброкублі був задній двір, зусібіч оточений стінами, а посеред нього стояла квадратна клітка площею приблизно сорок футів[11]. Її міцні ґрати, як на мій погляд, легко могли втримати порожняка. На землі, десь на відстані, на яку міг сягнути з клітки язик потвори, було проведено лінію, а за нею розважливо купчилася юрба пошарпаних на вигляд дивних — усього їх було близько сорока. Уздовж стін подвір’я кільцем тяглися менші клітки, а в них сиділи тигр, вовк і щось схоже на дорослого ведмегрима — менш цікаві тварини, принаймні якщо їх порівнювати з порожняком. Їх приберігали для боїв у інші дні.

Головний атракціон, прикутий до товстого залізного стовпа ланцюгом, що кріпився в нього на шиї, міряв кроками велику клітку. Порожняк був у такому жалюгідному стані, що я навіть відчув, як у душі ворухнулося щось подібне до жалю. Потвору забризкали білою фарбою і подекуди вимастили грязюкою, щоб усім було її видно, але заразом вигляд у нього став сміховинним — тепер порожняк нагадував далматинця чи міма. Він сильно кульгав, за ним тягнувся слід чорної крові, а м’язисті язики, що в очікуванні бою повинні були шмагати повітря, тепер в’яло волочилися позаду. Поранений, принижений, він і близько зараз не нагадував те видіння з нічних жахіть, до якого я звик. Але натовп, що раніше ніколи не бачив порожняка, здавалося, був вражений. Хоча нічого дивного: навіть знесилений, порожняк примудрився дати жару кільком бійцям поспіль. Підходити до нього досі було страшенно небезпечно — він був дуже непередбачуваний. І саме тому, здогадався я, по периметру подвір’я виставили чоловіків з рушницями. Краще перестрахуватися, ніж потім жалкувати.

Ми з Еммою і Шароном стали в коло, щоб поміркувати, як діяти далі. Усі зійшлися на тому, що найважче — не проникнути в клітку до порожняка. Вона його навіть втримати не могла, тому ми виходили з припущення, що мені все вдасться. Найважче було витягти порожняка назовні й відвести подалі від усіх цих людей.

— Як думаєш, зможеш розплавити ланцюг у нього на шиї? — спитав я в Емми.

— Днів зо два знадобиться для такого, — відповіла вона. — А ми не можемо просто пояснити всім, що нам кров з носа потрібен порожняк і ми його повернемо, коли все зробимо?

— Ти навіть усе це речення промовити не встигнеш, — озвався Шарон, напруженим поглядом озираючи бандитський натовп. — Ці покидьки вже багато років так не веселилися. Номер не пройде.

— Наступний боєць! — викрикнула жінка, яка стояла на чатах при вікні на другому поверсі.

Трохи віддалік од натовпу групка чоловіків сперечалася про те, кому наступним іти битися. Земля в клітці вже була просочена кров’ю, і ніхто особливо не поспішав здати ще трохи. Вони тягли жереб, і кремезний чолов’яга, оголений до пояса, щойно витяг коротку соломинку.

— Без маски, — відзначив Шарон, оглянувши пишні вуса цього чоловіка й обличчя майже без шрамів. — Мабуть, тільки починає.

Чоловік набрався духу й із гордовитим виглядом рушив у бік натовпу. Гучним голосом з іспанським акцентом він повідомив усім, що його ще ніхто ніколи не здолав у бою, що він прикінчить порожняка й забере його голову як трофей, і що завдяки його дивацькій здатності надзвичайно швидко зцілюватися порожняк не зможе завдати йому смертельних ран.

— Бачите ці сліди? — він розвернувся, щоб показати спину, а на ній — страшні сліди від пазурів. — Минулого тижня мене приголубив грим. Рани були глибочезні, — хизувався він, — а затяглися того ж дня! — Він тицьнув пальцем в ув’язненого порожняка. — Це старе зморшкувате нещастя не має переді мною шансів!

— Ну тепер він точно його вб’є, — зауважила Емма.

Чоловік вихлюпнув собі в очі пляшечку амбро. Усе його тіло напружилося, і з зіниць вистрілили промені сяйва, пропалюючи на землі катаракти опіків. Та за мить промені згасли. Суттєво зміцнівши, чоловік упевнено підійшов до дверцят клітки, де на нього вже чекав інший, з ключами, причепленими до великого кільця, в руках.

— Пильнуйте того, що з ключами, — сказав я. — Вони нам можуть знадобитися.

Шарон сягнув рукою в кишеню й витяг звідти за хвіст пацюка, що звивався й борсався.

— Хав’єре, ти чув? — спитав він у щура. — Принеси ключі. — На цих словах він опустив гризуна на землю, й той подріботів геть.

Боєць-хвалько зайшов у клітку й став лицем до лиця перед порожняком. З пояса він зняв невеликий ножик і зайняв позу на трохи зігнутих колінах. Але битися йому не надто хотілося — це було помітно. Натомість він тягнув час, плещучи язиком і штовхаючи промову, балаболив, мов той професійний рестлер.

— Ну давай, підходь, ти, тварюко! Я тебе не боюся! Я повирізаю тобі язики й зроблю з них ремінь, щоб штани не спадали! Я копирсатимуся в зубах твоїми кігтями й повішу твою голову собі на стіну!

Порожняк дивився на нього знуджено.

Але на цьому боєць вирішив не зупинятися — влаштував виставу. Він черкнув ножем по передпліччю, і коли потекла кров, виставив рану напоказ. І вона затягнулася ще до того, як одна-єдина крапля крові впала на землю.

— Я непереможний! — загорлав він. — Я не боюся!

Та зненацька порожняк зробив обманний випад у бік войовника і заревів; його супротивник так перелякався, що впустив на землю ножа й рвучко затулив обличчя руками. Здавалося, порожняку він почав набридати.

Юрба гучно розреготалася (та й ми не відставали), і боєць, побуряковівши від сорому, нахилився підняти ніж. А порожняк рушив у його бік; він ішов, подзенькуючи ланцюгами й скрутивши язики так, що вони нагадували стиснуті кулаки.

Боєць зрозумів, що для порятунку гідності йому терміново потрібно відвернути увагу монстра, тому обережно зробив кілька кроків у бік порожняка, погрозливо розмахуючи ножем. Порожняк ляснув одним з пофарбованих язиків; боєць махнув на нього ножем — і поцілив. Діставши поріз, потвора заверещала й прийняла язика, засичавши на супротивника, мов розлючений кіт.

— А, знатимеш, як нападати на Дона Фернандо! — переможно закричав чолов’яга.

— Цей так нічого й не навчиться, — сказав я. — Дражнити порожняків — невдала ідея.

Скидалося на те, що він змусив порожняка кинутися навтьоки: наступав на нього, розмахуючи ножем, а монстр задкував і шипів. Та коли спина порожняка вперлася у ґрати й шляху для відступу вже не лишалося, чоловік здійняв ножа.

— Готуйся до смерті, виплодок пекла! — закричав він і кинувся на потвору.

На мить мені здалося, що треба втрутитися і врятувати порожняка, але одразу ж стало зрозуміло, що то була пастка. Під ногами в бійця зміївся товстий металевий ланцюг; підхопивши його, порожняк люто смикнув убік, і Дон Фернандо головою вгатився в металевий стовп. Бам… і ось він, непритомний, лежить на підлозі. Знову нокаут.

Співчувати цьому безсоромному чванькові ніхто не збирався; натовп радісно зареготав.

У клітку забігла група чоловіків зі смолоскипами й тейзерами — довгими-довгими палицями-електрошокерами: одні відганяли порожняка, а інші тим часом витягали назовні непритомного бійця.

— Хто наступний? — вигукнула жінка-рефері.

Решта бійців перезирнулися тривожно, та й продовжили сперечатися. Заходити в клітку ніхто не хотів.

Крім мене.

Жалюгідна вистава, яку влаштував той чоловік, і порожнякові підступи наштовхнули мене на думку. То був не стопудово крутий план, він навіть хорошим не був. Але принаймні то було щось, а щось завжди краще, ніж нічого. Ми (тобто порожняк і я) розіграємо його смерть.

* * *

Я згріб у купку жалюгідні рештки своєї хоробрості й раптом збагнув, що мій мозок відділився від тіла, як це часто буває, коли я збираюся зробити щось або хоч віддалено хоробре, або надзвичайно дурне. Я наче спостерігав за собою на відстані, коли махнув рукою до рефері й крикнув:

— Я піду!

Доти я був невидимкою, але після цього до мене повернулися всі голови: і бійців, і натовпу.

— Який у тебе план? — пошепки спитала Емма.

План у мене був, але мене так поглинуло його обдумування, що я не встиг поділитися ним з Еммою і Шароном, а тепер уже не було часу посвячувати їх у деталі. Хоча це, напевно, було й на краще. Якби я розповів про нього вголос, то це могло прозвучати смішно, ба гірше — нереально, і тоді я б точно втратив мужність.

— Думаю, буде краще, якщо я просто вам покажу, — відповів я. — Але треба дістати ключі, інакше нічого не вийде.

— Без паніки, Хав’єр цим займається, — заспокоїв мене Шарон. І тут ми почули пискіт. На землі, у нас під ногами, сидів згаданий щур зі шматком сиру в зубах. Піднявши, Шарон його висварив. — Ключі, я сказав, не сир!

— Я їх добуду, — запевнила мене Емма. — Тільки пообіцяй повернутися цілим і неушкодженим.

Я пообіцяв. Вона побажала мені удачі й поцілувала в губи. Я перевів погляд на Шарона, але той тільки схилив убік голову, наче хотів сказати: «Від мене поцілунку не дочекаєшся». І я просто засміявся та пішов до бійців.

Вони обдивилися мене з ніг до голови. Я не сумнівався, що мене прийняли за психа, але зупинити мене ніхто навіть не намагався. Зрештою, якщо цей погано підготовлений малий, що навіть пляшечки амбро перед боєм не схотів прийняти, хоче кинутися на звірюку й трохи її подратувати, то від такого подарунка не відмовляються. А якщо я загину, то кому яке діло? Усе одно я раб. І за це я їх зненавидів, бо згадав також і про бідолашних викрадених дивних, чиї вичавлені душі плавали в тих флаконах, які вони стискали. Від цих думок я розлютився ще сильніше. Докладав усіх зусиль, аби всю цю лють перетворити на непохитну рішучість і зосередженість, але безуспішно — вона тільки заважала.

Та все ж. Поки ключник вовтузився, відмикаючи клітку, я оцінив свій внутрішній стан і, на власний подив і втіху, побачив, що мене не гризуть сумніви, не переслідують видіння неминучої смерті, не знесилюють хвилі жаху. Я вже двічі зустрічався з цим порожняком, і щоразу вдавалося його приборкати. Цей раз буде третім. І, попри весь свій гнів, я був спокійним і мовчав, а в цій мовчанці я відкрив для себе, що потрібні слова чекають на мене, готові до того, щоб я їх вимовив.

Чоловік відчинив двері, і я увійшов досередини. Не встигли двері клітки зачинитися за мною, як порожняк кинувся до мене, брязкаючи ланцюгами, немов розлючений привид.

Язик, тільки не підведи.

Долонею я прикрив рота й заговорив — гортанною порожнячою мовою:

— Стій.

Порожняк спинився.

— Сядь, — сказав я.

Він сів.

І тут на мене накотила хвиля полегкості. Більше нема про що хвилюватися; відновити зв’язок виявилося так само легко, як підхопити віжки старої слухняної кобили. Процес керування монстром трохи нагадував боротьбу з кимось набагато меншим за мене: порожняк був прикутий і звивався, щоб вивільнитись, але сила мого впливу на нього була такою великою, що особливої загрози він не становив. Проте та легкість, з якою я контролював порожняка, сама з себе стала проблемою. Його просто неможливо буде витягнути з клітки, якщо всі не повірять, що він мертвий і більше не цікавий, а якщо перемога дістанеться мені надто легко, ніхто й нізащо не повірить, що він мертвий. Я був щуплявий, не накачаний амброзією підліток; я не міг просто дати порожняку ляпаса, щоб він беркицьнувся. Щоб моя військова хитрість спрацювала, треба було влаштувати шоу.

Як же мені його «вбити»? Авжеж, не голими руками. У пошуках натхнення я оглянув клітку, і мій погляд натрапив на ніж, що лишився від попереднього бійця — той упустив його біля металевого стовпа. Додаткові перепони створювало те, що порожняк сидів поряд зі стовпом. Тому я зачерпнув у жменю гравію, рвонув до порожняка й кинув у нього.

— У куток, — наказав я, затуляючи рота. Порожняк розвернувся й кинувся у куток, і збоку виглядало це так, ніби його схарапудила жменя каміння. Я підбіг до стовпа, підхопив із землі ножа й відступив. За таку відвагу я навіть заробив від когось із натовпу підбадьорливий свист.

— Розізлися, — наказав я, і порожняк заревів та змахнув язиками, немов розлючений моїм безмежним нахабством. Я кинув погляд через плече і в натовпі знайшов Емму: вона саме підбиралася до чоловіка з ключами.

Добре.

Треба було ускладнити собі ситуацію.

— Пiдходь, — наказав я i, тiльки-но порожняк зробив кiлька хитких крокiв у мiй бiк, сказав, щоб він ляснув язиком і вхопив мене за ногу.

Монстр слухняно вчепився в мою ногу й двічі обкрутив язиком мою литку. Далі я наказав йому збити мене з ніг і потягнути до себе по землі, а я вдаватиму, що відчайдушно прагну за щось ухопитися.

Коли я, їдучи по землі, проминав металевий стовп, то вчепився в нього руками.

— Піднімай, — сказав я, — але не рви.

Попри те, що мої слова не надто чітко все описували, порожняк, здавалося, дуже добре зрозумів, що я маю на увазі, — так, ніби, подумки змальовуючи якусь дію і вимовляючи вголос слово-два, я передавав йому інформації на цілий абзац. Тож коли порожняк потягнув мене вгору, поки я тримався за стовп, і моє тіло піднялося в повітря, усе відбувалося точнісінько так, як я собі уявляв.

А я потроху набиваю руку, втішено подумав я.

Кілька секунд я борсався і стогнав, сподіваючись, що це нагадує справжній біль, а потім відпустив стовпа. Юрба, розраховуючи на те, що мене вб’ють і цей раунд стане найкоротшим в історії цих боїв, заулюлюкала й почала мене обзивати всякими словами.

Настав час усіх здивувати

— Ногу, — сказав я. Порожняк знову обвив мою ногу язиком.

— Тягни.

Він потягнув мене, а я відбрикувався й розмахував руками.

— Паща.

Він розкрив пащеку, широко, наче хотів заковтнути мене цілком. Я швидко крутонувся всім тілом і змахнув ножем над язиком, що оповивав мою гомілку. Насправді я порожняка лезом не торкався, але наказав йому швидко мене відпустити й закричати, щоб усі подумали, що я його поранив. Порожняк послухався: заверещав і прийняв язика, заховавши їх усі до рота. Мені це все нагадувало погану пантоміму (між моєю командою та реакцією порожняка був секундний проміжок), але натовп явно купився. Глум швидко переріс у підбадьорливі крики, бо ж поєдинок ставав дедалі цікавішим, і вже здавалося, що в невдахи є шанс вибратися.

Ми з порожняком стали у відповідні пози й обмінялися кількома стусанами; мені дуже хотілося сподіватися, що збоку це не виглядало як сцена бійки в низькопробному кіно. Я побіг на нього, і він збив мене з ніг. Я махнув на нього ножем, і він позадкував. Зайшовся виттям і помахав язиками в повітрі, поки ми тупцяли по колу лицем до лиця. Я навіть примусив його схопити мене язиком, підняти в повітря і (обережно) струсонути, тим часом як я (удавано) різонув язик ножем, і потвора (мабуть, занадто обережно) кинула мене на землю.

Я ще раз ризикнув глянути на Емму. Вона стояла посеред гурту бійців коло чоловіка з ключами. І, дивлячись на мене, провела ребром долоні по горлу.

Закругляйся.

Справді. Пора з цим закінчувати. Я вдихнув повні легені повітря, набрався сміливості й розпочав грандіозний фінал.

Здіймаючи ножа догори, я помчав на порожняка. Той змахнув язиком, ніби хотів схопити мене за ноги, але я цю перепону перестрибнув. Ще один язик просвистів у мене над головою, і я пригнувся.

Усе за планом.

А далі за моїм задумом я повинен був знову перестрибнути через язик, потім удати, що б’ю порожняка ножем у серце. Але натомість той язик ударив мене прямісінько в груди — гупнув із силою боксера-важковаговика, перекинув мене на спину й вибив дух. Так я й лежав, приголомшений, не міг дихати, а натовп розчаровано ухкав.

— Назад, — намагався промовити я, але для цього не вистачало повітря.

І тут порожняк вискочив на мене, з широко роззявленою пащею, ревучи від люті. Хай навіть ненадовго, та він скинув із себе моє ярмо і тепер сердився. Мені треба було чимшвидше відновити контроль, але язики пришпилили мої руки й одну ногу до землі, а до обличчя наближався арсенал блискучих зубів. Я спромігся лише трохи вдихнути повітря — набрав у легені гидючого смороду порожняка, — та, замість заговорити, задихнувся.

Там мені міг бути й гаплик, якби не дивна анатомія порожняків: на щастя, він не міг зімкнути щелепи довкола моєї голови з висолопленими язиками. Спочатку він мусив їх прийняти, а отже, звільнити мої кінцівки, й тільки потім відкусити мені голову. І щойно я відчув, як його язик відпускає мою руку — руку, яка досі тримала ніж, — я зробив єдине, що міг у тій ситуації, аби врятуватися. Завдав вертикального удару ножем.

Лезо увійшло порожняку глибоко в горло. Той хрипко заверещав і відкотився вбік, вимахуючи язиками й стискаючи лапами ножа.

Натовп на радощах оскаженів.

Врешті я зміг набрати повні легені чистого повітря і сів. Монстр звивався на землі за кілька ярдів від мене, і з розрізаної шиї фонтаном струмувала чорна кров. І тут до мене дійшло (але без крихти задоволення, яке я міг відчути, якби обставини складалися інакше), що я, скоріше за все, вбив потвору. Реально вбив, а це навіть віддалено не входило в мої плани. Краєм ока я побачив, як Шарон розводить руками і потрясає ними. Універсальний жест. Що ти накоїв?

Сповнений рішучості бодай трохи врятувати ситуацію, я підвівся. Відновив контроль над порожняком і наказав йому розслабитися. Сказав, що він не відчуває болю. Поступово той перестав сіпатися; язики безвільно опустилися на землю. Я підійшов до нього, витяг скривавленого ножа й продемонстрував його публіці. Відповіддю мені були крики радості, тож я з усіх сил намагався виглядати переможцем, хоча насправді почувався страшним невдахою, який скоїв велетенську помилку. Я до смерті боявся, що через мене тепер наших друзів не врятувати.

Ключник відчинив двері клітки, й досередини забігло двоє — подивитися, що з порожняком.

— Не ворушися, — пробурмотів я, поки вони його оглядали. Один наставив йому на голову дробовик, а інший штрикав палицею і потім приклав руку до ніздрів.

— І не дихай теж.

Порожняк не дихав. Власне, він так чудово вдавав із себе мертвого, що я б теж був повірив, якби між нами досі не тривав відчутний зв’язок.

А перевіряльники купилися. Один викинув палицю, узяв мене за руку, підняв її догори, як після перемоги в боксерському поєдинку, й оголосив мене переможцем. Юрба знову радісно загукала, і я побачив, як із рук до рук переходять гроші. Розчаровані люди, які ставили проти мене, бурчливо витягали з кишень купюри.

Невдовзі глядачі стали потроху заходити до клітки, щоб роздивитися нібито мертвого порожняка. Серед них були й Емма з Шароном.

Емма рвучко мене обійняла.

— Нічого страшного, — заспокоїла вона. — Ти не мав іншого вибору.

— Він не мертвий, — пошепки сказав я їй. — Але поранений. Треба його звідси витягти.

— Тоді добре, що я ними розжилася, — і вона опустила мені в кишеню кільце з ключами.

— Ха! Ти геній!

Та коли я розвернувся, щоб розімкнути порожнякові ланцюги, виявилося, що мене вже відтіснило юрмище людей, які, галдикаючи, рвалися підійти поближче. Усім кортіло добре роздивитися потвору, торкнутися її, вирвати жмут волосся чи взяти на пам’ять грудку просоченої кров’ю землі. Я хотів прокласти собі шлях уперед, але мене перепиняли люди — охочі потиснути мені руку й поплескати по спині.

— Це було надзвичайно!

— Малий, тобі пощастило.

— А ти точно не вживав амбро?

Весь цей час я мимрив собі під носа накази порожняку — лежати сумирно, вдавати мертвого, — бо відчувалося, що він уже починає соватися, мов мала дитина, яка занадто довго просиділа на одному місці. Він непокоївся, потерпав від болю, і мені знадобилася вся моя здатність до концентрації, щоб утримувати його на місці, аби він не зірвався, мов пружина, й не набив собі пащеку спокусливим м’ясцем дивних, що над ним посхилялися.

Врешті я дістався до ланцюга і вже шукав на ньому замок, аж раптом до мене озвався амбродилер. Обернувшись, я ледь не вперся носом у його стрьомну бородату маску.

— Ти думаєш, я не знаю, що ти робиш? — спитав він. Обабіч нього стояли озброєні охоронці. — Думаєш, я сліпий?

— Не розумію, про що ви, — відповів я. На одну мить мені аж недобре стало: я подумав, що він мене розкусив і знає, що порожняк насправді не мертвий. Але його люди навіть не дивилися на монстра.

Дилер ухопив мене за комір куртки.

— Я нікому не дозволяю тут махлювати! — заявив він. — Це моя територія.

Люди почали задкувати. У цього типа явно була погана репутація.

— Тут ніхто не махлює, — почув я десь іззаду примирливий Шаронів голос. — Спокійно.

— Не дури дурисвіта, — відрубав дилер. — Ти приходиш сюди й кажеш, що він новачок, ніколи ні з ким не бився, навіть із ведмежатами малими, а тоді він отакі фортелі показує? — Він махнув рукою на поваленого порожняка. — Та в житті не повірю!

— Він мертвий, — сказав я. — Хочете — самі перевірте.

Дилер відпустив мою куртку й натомість ухопив мене за горло.

— ГЕЙ! — почув я обурений Еммин вигук.

Охоронці націлили на неї зброю.

— Я спитаю тільки одне, — сказав дилер. — Що ти продаєш?

І почав стискати пальці.

— Продаю? — прохрипів я.

Роздратований тим, що доводиться пояснювати, він зітхнув.

— Ти приходиш на мою територію, вбиваєш мого порожняка і втираєш моїм клієнтам, щоб вони не купляли мого товару?

Він вирішив, що я його конкурент у наркоторгівлі, прийшов його покупців переманювати. Божевілля.

Він стиснув ще сильніше.

— Відпусти хлопця, — благально попросив Шарон.

— Якщо ти не на амбро, то на чому тоді? Що ти продаєш?

Я намагався відповісти, але не міг. Опустив погляд на його руки. Він натяк зрозумів і трохи послабив хватку.

— Говори, — великодушно дозволив він.

Мої наступні слова, мабуть, прозвучали для нього як здавлений кашель.

— Той, що зліва, — сказав я порожнячою мовою. Після цього порожняк сів, рівно й непорушно, наче ожив монстр Франкенштейна, а ті кілька дивних, що над ним нависали, заверещали й розбіглися. Щойно дилер розвернувся, щоб глянути в той бік, я зацідив йому кулаком у маску; охоронці не знали, в кого першого стріляти — в мене чи в порожняка.

Та частка секунди, яку вони згаяли на нерішучість, виявилася для них вирішальною. Поки вони розвертали голови, порожняк сягнув своїми трьома язиками до найближчого охоронця. Один язик позбавив його зброї, а інші два ухопили за талію, підняли в повітря й, немов тараном, збили з ніг іншого.

Так ми з дилером лишилися на рівних. І, здавалося, йому сяйнуло, що я — той, хто контролює порожняка. Він упав на коліна і став благати.

— Може, це й твоя територія, — сказав йому я. — Але це мій порожняк.

Я примусив його обкрутити язик довкола дилерової шиї. Сказав чоловіку, що ми зараз підемо і заберемо з собою порожняка і житиме дилер лише в тому випадку, якщо дасть нам спокійно піти.

— Так, так, — дрижачим голосом погодився він. — Так, авжеж…

Я відімкнув замок і зняв з порожняка ланцюг. На очах у купи людей ми з Еммою та Шароном повели монстра, що накульгував, до відчинених дверей клітки. Дилер ішов попереду.

— Не стріляти! Ніхто не стріляє! — попереджав він, як міг, бо з язиком, обкрученим навколо горла, не дуже поговориш.

Ми замкнули за собою клітку, залишивши всередині більшість глядачів, вийшли з амброкубла тим же шляхом, яким потрапили на подвір’я, і на вулицю. Дорогою мені так і кортіло зробити зупинку, щоб знищити дилерів запас амбро, але я вирішив, що воно не варто ризику. Та хай їх удавить. До того ж, мабуть, краще не знищувати цю речовину, якщо існує бодай крихітний шанс, що ці вкрадені душі одного дня возз’єднаються зі своїми власниками.

Ми залишили дилера повзати навкарачки в канаві й хапати ротом повітря. Маска злетіла з його обличчя й теліпалася на вусі. І коли ми вже збиралися покинути цей гидкий пейзаж, я почув тихеньке гарчання й згадав про ведмежат.

Я озирнувся на них й побачив, як вони, напинаючи ланцюги, рвуться слідом за нами.

— Не можна, — застеріг мене Шарон і підштовхнув: мовляв, іди далі.

Я міг їх так і покинути, якби Емма не спіймала мій погляд. «Давай», — самими губами промовила вона.

— Секунда, не більше, — сказав я.

Зрештою це забрало п’ятнадцять секунд: я примусив порожняка видерти з землі стовпи, до яких були прикуті ведмежата. Але на той час перед кублом уже зібралася зграя сердитих наркоманів. Утім, наші зусилля виправдалися: ведмежата бігли слідом за нами, тягнучи за собою ланцюги й стовпчики, повільно й незграбно, аж поки мій порожняк з власної волі не підхопив їх на руки й поніс.

* * *

Досить-таки швидко стало зрозуміло, що в нас проблеми. Не встигли ми й кількох кварталів пройти, а люди на вулиці вже угледіли порожняка. Для всіх, крім мене, він був лише наполовину видимим набором плям фарби, та все одно привертав до себе увагу. А оскільки ми не хотіли, щоб хтось помітив, куди ми йдемо, треба було вигадати якийсь менш помітний спосіб повернутися до Бентама.

Ми пірнули в завулок. І щойно я перестав змушувати порожняка йти, він змучено опустився навпочіпки. Там, на землі, він виглядав таким тендітним і вразливим, скривавлений, увесь скоцюрблений, сховавши язики до рота. Відчуваючи його втому, ведмежата, яких він урятував, почали ніжно тицятися в нього мокрими пичками, і порожняк відповів їм тихим гарчанням, що прозвучало майже лагідно. Це було так зворушливо, що я мимоволі відчув до них симпатію — усі троє здавалися братами, яких розлучили колись давно.

— Дивно таке казати, але, по-моєму, це навіть мило якось, — зауважила Емма.

Шарон пирхнув.

— Можеш на нього хоч рожеву балетну пачку надіти, від цього нічого не зміниться. Це машина для вбивства.

Ми швидко обмінялися думками щодо того, як нам пошвидше дістатися до Бентама, щоб порожняк дорогою не вмер.

— Можу закрити йому рану на шиї, — запропонувала Емма. Її рука вже трохи світилася червоним.

— Ризиковано, — похитав головою я. — Коли відчує сильний біль, він може вирватися з-під мого контролю.

— Бентамова цілителька може його врятувати, — сказав Шарон. — Треба тільки пошвидше до неї дійти.

Першою мені сяйнула думка побігти по дахах. Якби тільки в порожняка були сили, він би нас усіх підняв по стіні й непомітно переніс до Бентама. Але в той момент я навіть не мав певності щодо того, чи зможе він іти. Тож натомість запропонував змити з порожняка білу фарбу, щоб, окрім мене, його ніхто не бачив.

— Про це не може бути й мови. Ні, сер, — рішучо затряс головою Шарон. — Я цій потворі не довіряю. Хочу за нею наглядати.

— Я тримаю його в шорах, — трохи образився я.

— Поки що, — не вгавав Шарон.

— Я погоджуюся з Шароном, — сказала Емма. — У тебе чудесно виходить, але що буде, коли ти вийдеш у сусідню кімнату чи заснеш?

— А чого б то я виходив з кімнати?

— У туалет, наприклад, — відповів Шарон. — Чи ти збираєшся й туди свого ручного порожняка за собою водити?

— Е-е, — протягнув я. — А можна я подумаю про це, коли настане час?

— Фарба залишиться, — невблаганно мовив Шарон.

— Гаразд, — роздратовано кинув я. — То що нам робити?

Трохи далі в провулку грюкнули двері, й з приміщення вирвалася хмарка пари. Якийсь чоловік виштовхав надвір візок на колесах, поставив його в завулку і знову зайшов досередини.

Я підбіг, щоб подивитися, що там. То були двері пральні, й у візку лежала брудна постільна й столова білизна. Його розміри дозволяли вміститися всередині мініатюрній людині чи скоцюрбленому порожнякові.

Так, визнаю: я вкрав той візок. Підкотив його до своїх, повикидав білизну й наказав порожнякові залазити всередину. Потім ми притрусили його зверху брудними простирадлами, підсадили ведмежат і покотили все це вулицею.

Ніхто більше на нас уваги не звертав.

Розділ шостий

До будинку ми дійшли, коли вже майже споночіло. Нім швиденько провів нас у вестибюль, де вже чекав знервований Бентам. Він навіть не завдав собі клопоту привітатися.

— Навіщо ви привели цих гримів? — зиркнувши на візок, запитав він. — Де істота?

— Тут, — сказав я. І, висадивши ведмежат, почав вигрібати білизну.

Бентам спостерігав за моїми діями, але волів триматися віддалік. Нагорі простирадла були білі, але поступово ставали все більш скривавленими, а вже коли я докопався до дна, то побачив чорний кокон. Зняв останні ганчірки, й під ними показалося нещасне скорчене в позі ембріона створіння. Аж не вірилося, що ця жалюгідна подоба могла колись бути монстром з моїх нічних жахіть.

Бентам приступив ближче.

— О Господи, — видихнув він, роздивляючись криваві шмати. — Що вони з ним зробили?

— Насправді це я зробив. Але в мене особливого вибору не було.

— Він збирався відкусити Джейкобу голову, — пояснила Емма.

— Ти ж його не вбив? — спитав Бентам. — З мертвого нам ніякої користі не буде.

— Думаю, що ні. — Я наказав порожнякові розплющити очі, й той підкорився, хоч і дуже повільно. Досі живий, проте кволий. — Правда, не знаю, скільки він ще протримається.

— У такому разі не можна гаяти ні секунди, — рішучо промовив Бентам. — Потрібно негайно послати по мою цілительку і молитися небесам, щоб її пилок діяв і на порожняків.

Нім бігцем подався шукати цілительку. А поки ми чекали, Бентам запросив нас на кухню й пригостив печивом та консервованими фруктами. Ані в Емми, ані в мене апетиту не було (може, давалися взнаки нерви або ж і все те гидке, що ми бачили), тому ми просто жували із ввічливості та слухали, як Бентам розповідає, що відбувалося за нашої відсутності. Він наладнав свою машину, і тепер усе було готово — бракувало тільки під’єднати до неї порожняка.

— А ви точно знаєте, що вона запрацює? — спитала Емма.

— Я, звісно, ще не пробував, але знаю точно, — відповів той.

— А йому це не зашкодить? — Бажання захистити порожняка мені й самому видалося дивним, але з іншого боку, я на такі жертви пішов, щоб його врятувати, що інакше й бути не могло.

— Звісно, ні, — заперечно махнув рукою Бентам.

І тут підійшла цілителька. Побачивши її, я мало не скрикнув від подиву. Не тому, що в неї був екзотичний вигляд (хоч і не без цього), а тому, що я вже точно десь її бачив, але де чи за яких обставин — сказати не міг. Хоча як можна забути про зустріч з такою незвичайною людиною, теж у голові не вкладалося.

Видимими в неї були тільки ліве око й ліва рука. Решта тіла ховалася під акрами тканини: шалі, шарфики, сукня, кринолін у формі дзвона. Правої руки в неї, здавалося, не було, а за ліву її тримав юнак із коричневою шкірою та великими осяйними очима, вбраний у вишукану шовкову сорочку й крислатий капелюх. Він вів цілительку за собою, так, ніби вона була сліпа чи мала якесь інше каліцтво.

— Я Рейналдо, — відрекомендувався він, з французьким акцентом карбуючи кожне слово, — а це Матінка Пилок. Я говоритиму за неї.

Матінка Пилок нахилилася до Рейналдо і щось прошепотіла йому на вухо. А він глянув на мене й сказав:

— Сподіваюся, тобі вже краще.

Отоді я й зрозумів, де її бачив: у своїх сновидіннях (принаймні я їх такими вважав), коли одужував після нападу.

— Так, значно краще, — збентежено відповів я.

Бентам вирішив обійтися без люб’язностей.

— Можете зцілити такого? — підвівши Рейналдо та Матінку Пилок до візка, поцікавився він. — Це порожняк, ми бачимо його тільки в тих місцях, де його зафарбували.

— Вона може зцілити всіх, у кого в грудях б’ється серце, — відповів Рейналдо.

— Тоді прошу, — сказав Бентам. — Дуже важливо, щоб ми врятували цьому створінню життя.

Матінка Пилок через Рейналдо видала розпорядження. Витягніть звіра з візка, сказали вони, тож ми з Еммою нахилили візок, щоб порожняк випав на підлогу. Покладіть його в раковину, сказали вони, тож Емма й Шарон допомогли мені перемістити його в довгасту глибоку кухонну раковину. Ми промили його рани водою з крана, обережно, щоб не змити забагато білої фарби. Далі Матінка Пилок оглянула порожняка, а Рейналдо попросив мене показати, в яких місцях у нього рани.

— Меріон, — по-свійському звернувся Бентам до Матінки Пилок, — не треба йому загоювати всі до одного порізи й подряпини. Нам не потрібна ця істота при повному здоров’ї; треба тільки, щоб воно було живе. Розумієш?

— Так, так, — відмахнувся Рейналдо. — Ми знаємо, що робимо.

Бентам форкнув і відвернувся, всім своїм виглядом показуючи, який він незадоволений.

— Зараз вона виготовить пилок, — сказав Рейналдо. — Відійдіть подалі. Тільки дивіться, не вдихайте, бо тут-таки на місці й позасинаєте.

Ми позадкували. Рейналдо натягнув на носа й рот протипилкову маску, а потім зняв шаль, в яку було загорнуто те, що лишилося від правої руки Матінки Пилок. Культя під нею була завдовжки всього кілька дюймів, і закінчувалася вона високо над тим місцем, де мав би починатися лікоть жінки.

Правою рукою Матінка Пилок стала терти обрубок, з якого посипався дрібний білий порох, що повисав у повітрі. Затамувавши подих, Рейналдо рукою загріб повітря й зібрав пилок. Заворожено й трохи з огидою ми спостерігали за всім цим, поки він не зібрав близько унції[12] речовини, і приблизно настільки ж укоротилася культя Матінки Пилок.

Рейналдо передав пилок господарці, а вона схилилася над порожняком і дмухнула ним йому в обличчя. Так само, пригадав я, вона робила зі мною. Порожняк трохи вдихнув і раптово сіпнувся. Усі, крім Матінки, відскочили.

— Лежи, не вставай, — промовив я, але насправді це було не потрібно. Так тіло автоматично реагує на той порошок, пояснив Рейналдо, перемикається на нижчу передачу. Поки Матінка Пилок притрушувала різану рану на шиї в порожняка, Рейналдо нам повідомив, що порошок може загоювати рани й навіювати сон. Усе залежить від того, скільки його використати. Він говорив і говорив, а довкола рани тимчасом зашумувала і засвітилася біла піна. Матінчин Пилок, як пояснив нам Рейналдо, складався з неї самої. І його кількість була обмеженою. Бо щоразу, коли когось зцілювала, вона віддавала частку себе.

— Я сподіваюся, це не дуже нетактовне запитання, — сказала Емма, — але, якщо вам це шкодить, навіщо ви це робите?

На мить Матінка Пилок перестала зцілювати порожняка. Вона розвернулася до Емми єдиним видющим оком і заговорила так голосно й розбірливо, як тільки могла людина без язика. Проте все одно прозвучало це як мішанина звуків.

— Я це роблю, — переклав Рейналдо, — бо мене обрано для такого служіння.

— Тоді… спасибі вам, — знітилася Емма.

Матінка Пилок кивнула й повернулася до своєї праці.

* * *

Зцілення порожняка миттєвим бути не могло. Він поринув у міцний сон і прокинутися мав лише після того, як загояться найтяжчі його рани, а це, скоріше за все, могло розтягнутися на цілу ніч. Оскільки порожняк мав бути притомним, коли Бентам «під’єднає його» до своєї машини, то етапом номер два в нашому плані порятунку мало стати кількагодинне очікування. А доти майже всі ми зависали на кухні: Рейналдо та Матінка Пилок, яка вряди-годи повинна була притрушувати своїм порошком порожнякові рани, і ми з Еммою, бо мені не хотілося залишати звіра самого, хай там він навіть міцно спав. Тепер відповідальність за нього лягла на мої плечі. Так відповідає за улюбленця, не привченого дотримуватися чистоти в домі, той, хто його в цей дім приніс. Емма теж трималася поблизу, бо в певному розумінні почувалася відповідальною за мене (як і я — за неї). Тож коли я починав клювати носом, вона лоскотом будила мене й розказувала історії про старі добрі часи в домі пані Сапсан. Час від часу до кухні застромлював носа Бентам, але переважно він був відсутній — разом з Шароном і Німом вони прочісували будинок на предмет безпеки, боячись, що посіпаки його брата нападуть будь-якої миті.

Поки ніч прямувала до ранку, ми з Еммою розмовляли про те, що може таїти в собі прийдешній день. Якщо Бентам зможе розігнати свою машину, то була ймовірність, що за лічені години ми можемо опинитися всередині фортеці витворів. Можемо знову побачити друзів. І пані Сапсан.

— Якщо будемо дуже обережні і якщо дуже-дуже пощастить, — сказала Емма. — А ще, якщо…

Вона завагалася. Ми сиділи поруч на довгій дерев’яній лавці, попритулявшись спинами до стіни. Емма поворухнулася й зробила так, щоб я перестав бачити її обличчя.

— Що? — спитав я.

З болем у очах вона знову подивилася на мене.

— Якщо вони ще живі.

— Вони живі.

— Ні, мені набридло вдавати. Уже стільки часу минуло, що витвори могли забрати їхні душі на амброзію. Чи зрозуміти, що імбрини ні до чого не придатні, й замучити їх, чи видоїти з них душі, чи влаштувати показову екзекуцію, щоб була наука тим, хто намагався втекти…

— Годі, — зупинив її я. — Ще не стільки часу минуло.

— Сорок вісім годин буде, коли ми туди потрапимо. Як мінімум. А за сорок вісім годин може статися багато жахливого.

— Нам не треба уявляти нічого жахливого. Ти вже як Горацій з його найгіршими прогнозами. Нема сенсу мучити себе, поки не дізнаємося напевно, що з ними сталося.

— Ні, є сенс, — правила своєї Емма. — Причина мучити себе в нас є, і дуже вагома. Якщо ми зважимо всі найгірші можливості й одна з них виявиться правдивою, то ми вже будемо до неї готові.

— Я не думаю, що зможу до чогось такого хоч якось підготуватися.

Вона охопила голову руками й важко, слізно зітхнула. Думати про таке було понад її силу.

Я хотів їй сказати, що кохаю. Подумав, що це допоможе, замість невизначеності дасть нам якийсь ґрунт під ногами, бо це те, в чому ми можемо бути впевнені. Але ми не повторювали цих слів одне одному багато разів, а наважитися промовити її перед двома абсолютно незнайомими людьми я не міг.

Що більше я думав про своє кохання до Емми, то більше неспокою і тривоги воно в мені будило. Власне, через те, що наше майбутнє було таким невизначеним. Мені потрібно було намалювати в уяві майбутнє, в якому буде Емма, але неможливо було уявити наше життя бодай на день наперед, що вже й казати про якісь віддалені дні. Не знати, що мене чекає завтра, було дуже важко, я постійно відчував цю напругу. Від природи я обережний, люблю все планувати заздалегідь — із тих, хто хоче точно знати, що чекає на нього за цим поворотом дороги й за наступним теж, — тому для мене вся ця пригода з тієї миті, як я зайшов у напівзруйновану шкаралупу будинку пані Сапсан, і дотепер була одним суцільним вільним падінням у безодню. Щоб у ньому вижити, мені потрібно було стати іншою людиною, гнучкою, такою, що твердо стоїть на ногах, сміливою. Стати таким, щоб мій дід міг мною пишатися. Але моя трансформація була неповною. Цей новий Джейкоб міцно зрісся з попереднім, тож у мене досі бували моменти (багато моментів) принизливого страху: я бажав узагалі ніколи нічого не знати про жодну кляту пані Сапсан і відчайдушно потребував, щоб світ перестав крутитися в мене перед очима, аби я міг бодай за щось на кілька хвилин ухопитися. Із пронизливим болем я думав про те, котрий же Джейкоб кохає Емму. Новий, до всього готовий, чи старий, якому просто хочеться мати бодай якусь опору під ногами?

Я вирішив, що не хочу про це зараз думати (хоча це був виразно староджейкобівський спосіб розбиратися з негараздами), і натомість зосередився на проблемі, що була напохваті: порожняк і що з ним буде, коли він прийде до тями. Схоже було на те, що мені доведеться його віддати.

— Шкода, що не можна нам узяти його з собою, — сказав я. — З ним було б дуже легко знищувати всіх ворогів, які нам перешкоджатимуть. Але він, мабуть, повинен залишатися тут, щоб машина працювала.

— Тепер ти про нього говориш як про людину. — Емма підняла брову. — Тільки не прив’язуйся. Не забувай, якби цій потворі хоч половину шансу дали, вона би зжерла тебе живцем.

— Та я знаю. Знаю, — і я зітхнув.

— І потім: навряд чи так легко буде там усіх знищити. Витвори точно знають, як поводитися з порожняками. Зрештою, вони й самі колись були порожняками.

— У тебе унікальний дар, — озвався Рейналдо вперше за годину чи навіть більше. Він відірвався від спостереження за порожняком, щоб понишпорити в Бентамових шафках на предмет чогось їстівного, тож тепер вони з Матінкою Пилком сиділи за маленьким столиком і ласували сиром з синіми прожилками.

— Але це дивний дар, — відповів я. Розмірковував я над його дивністю вже досить давно, але дотепер ніяк не міг чітко оформити це в слова. — В ідеальному світі порожняків би просто не було. А якби їх не було, то я б своїм особливим зором нічого не бачив і ніхто б не розумів тої дивної мови, якою я говорю. Ви б навіть не здогадувалися, що в мене є ця дивна здібність.

— Тоді добре, що зараз ти тут, — сказала Емма.

— Так, але… хіба тобі не здається, що це все трохи занадто випадково? Я міг народитися в будь-який час. І мій дідо також. Порожняки існували тільки останні сто років чи десь так, але вийшло так, що ми обидва народилися тепер, якраз тоді, коли ми найбільше потрібні. Чому?

— Думаю, так судилося, — відповіла Емма. — А може, завжди були люди, які вміють робити те саме, що й ти, але вони про це не знали. Може, багато людей живуть собі й не знають, що в них є якісь особливі здібності.

Нахилившись до Рейналдо, Матінка Пилок щось йому прошепотіла.

— Вона каже, що все не так, — розтлумачив Рейналдо. — Твій істинний дар, імовірно, полягає не в тому, щоб керувати порожняком. Просто це найочевидніше його застосування.

— Що ви маєте на увазі? — спитав я. — А яким ще він може бути?

Матінка Пилок знову зашепотіла.

— Усе значно простіше, — сказав Рейналдо. — Як обдарований віолончеліст народжується не зі здатністю панувати лише над цим інструментом, а з даром до музики в цілому, так і ти народився не лише для того, щоб керувати порожняком. І ти теж, — звернувся він до Емми, — не тільки вогонь можеш робити.

Емма спохмурніла.

— Мені більше сотні років. Думаю, я вже досить добре вивчила свої особливі здібності. Водою, повітрям чи землею я керувати не можу. Повірте, я пробувала.

— Але це не значить, що ти не можеш, — відповів їй Рейналдо. — На ранніх етапах життя ми розпізнаємо в собі певні таланти і зосереджуємося на них, відсікаючи інші. Річ не в тому, що більше нічого неможливо, а в тому, що більше нічого не розвивали.

— Цікава теорія, — сказав я.

— Головне тут, що ти не так уже й випадково вмієш керувати порожняком. Твій дар розвинувся в цьому напрямку, бо саме це тобі було потрібно.

— Якщо це правда, то чому всі ми не можемо контролювати цих істот? — спитала Емма. — Кожному дивному не завадило б те, що вміє Джейкоб.

— Бо лише його основний талант дав змогу розвинути це вміння. У часи, коли порожняків ще не існувало, таланти дивних із такою душею, як у нього, певно, виявляли себе якось по-іншому. Кажуть, що в Бібліотеці душ працювали люди, які вміли читати душі дивних, як книгу. Якби ці бібліотекарі жили в нашу епоху, то, напевно, вони були б такими, як він.

— Чому ви це кажете? — спитав я. — Невже в здатності бачити порожняків є щось споріднене з читанням душ?

Рейналдо порадився з Матінкою Пилком.

— Ти здаєшся читачем сердець, — відповів зрештою він. — У Бентамі ти роздивився іскру добра. І вирішив йому простити.

— Простити? — здивувався я. — За що мені йому прощати?

Матінка Пилок зрозуміла, що сказала зайвого, але забирати слова назад було вже запізно. І вона знову щось прошепотіла до Рейналдо.

— За те, що він заподіяв твоєму дідові, — розтлумачив той.

Я подивився на Емму, але вона, здавалося, була так само збентежена, як і я.

— А що він заподіяв моєму дідові?

— Я їм розкажу, — промовив голос із дверей, і до кухні, кульгаючи, увійшов сам Бентам. — Це моя ганьба, тож і признаватися в ній мушу я сам.

Він прочовгав повз раковину, витягнув із-за стола стілець і всівся на нього обличчям до нас.

— Під час війни твого діда дуже високо цінували за його особливе вміння поводитися з порожняками. У нас був таємний проект. Ми з одним технологом подумали, що зможемо відтворити його вміння й передати його іншим дивним. Зробити їх невразливими проти порожняків, щось на зразок щеплення. Якби ми всі могли їх бачити й відчувати, вони б перестали нести в собі загрозу, і війну проти їхнього виду було б невдовзі виграно. Благородство твого діда не знало меж: він часто йшов на жертви. Але жодна доти не була такою великою. Він погодився взяти участь.

Емма слухала з напруженим обличчям. Я бачив, що вона цього ще ніколи не чула.

— Ми взяли зовсім трохи, — вів далі Бентам. — Лиш невеликий шматочок його другої душі. Думали, вона запасна чи її можна потім відновити, як тоді, коли людина здає кров.

— Ви забрали в нього душу, — тремким голосом промовила Емма.

Бентам на сантиметр відставив великий палець від вказівного.

— От стільки. Той зразок ми розділили й прищепили кільком піддослідним. І хоча бажаний ефект виник, але він був нетривким. А повторне щеплення почало позбавляти їх вроджених здібностей. То був повний провал.

— А як же Ейб? — у Емминому голосі лунали лихі нотки, які вона завжди приберігала спеціально для тих, хто завдавав болю дорогим їй людям. — Що ви з ним зробили?

— Він заслаб, і його талант розпорошився, — відповів Бентам. — Перед процедурою він дуже нагадував молодого Джейкоба. У нашій війні з порожняками його здатність їх бачити відігравала вирішальну роль. Але після процедури він виявив, що більше не може їх контролювати, і його другий зір став нечітким, розмитим. Мені сказали, що невдовзі він взагалі покинув царство дивних. Боявся, що замість допомагати своїм ближнім дивним він становитиме для них загрозу. Відчував, що більше не зможе їх захищати.

Я подивився на Емму. Але вона втупилася в підлогу, і на її обличчі годі було щось прочитати.

— Про невдалий експеримент не варто шкодувати, — сказав Бентам. — Зрештою, тільки так і досягають прогресу в науці. Але про те, що сталося з твоїм дідом, я, мабуть, шкодуватиму довіку.

— Ось чому він поїхав, — дивлячись у стелю, промовила Емма. — Ось чому подався в Америку. — Вона повернулася до мене. Погляд у неї був не сердитий, але в ньому світився промінець полегкості. — Йому було соромно. Одного разу він так і написав у листі, а я так і не зрозуміла чому. А він просто відчував сором. І думав, що перестав бути дивним.

— У нього забрали його дивацтво, — сказав я. Ось вона, відповідь на інше запитання: як порожняку вдалося перемогти мого діда на задньому дворі його власного будинку. Старечої слабкості він ще не відчував, та й на здоров’я не скаржився. Але здібності, що допомагали йому захищатися від порожняків, було втрачено, причому давно.

— Це не те, про що тобі варто жалкувати. — у дверях виріс Шарон; руки він тримав схрещеними на грудях. — Одній людині тієї війни було не виграти. Справжня ганьба — це те, що витвори зробили з вашою технологією. Ви створили попередника амброзії.

— Я намагався повернути борг, — відказав на це Бентам. — Хіба я не допоміг тобі? А вам? — він глянув на Шарона й перевів погляд на Матінку Пилок. Здавалося, що вона, як і Шарон, була амброзійною наркоманкою. — Багато років я хотів попросити вибачення, — звернувся він до мене. — Хотів спокутувати провину перед твоїм дідом. Ось чому я весь цей час його шукав. Сподівався, він повернеться, щоб побачитися зі мною, і я знайду спосіб відновити його талант.

Емма гірко розсміялася.

— Після всього, що ви з ним зробили, ви сподівалися, що він повернеться?

— Я думав, що ймовірність дуже низька, але надіявся. Та, на щастя, спокута буває різною. У цьому випадку вона прийшла в подобі онука.

— Я прийшов не для того, щоб відпускати вам гріхи, — сказав я.

— Нехай навіть так. Я твій слуга. Якщо я можу щось зробити, тільки скажи.

— Просто допоможіть нам витягти наших друзів. І вашу сестру.

— З радістю. — Здавалося, йому полегшало від того, що я не попросив чогось іще чи не встав і не накричав на нього. А я міг би — голова йшла обертом, і я ще не визначився з тим, як мені реагувати. — А що ж до того, як нам чинити далі…

— А можна нам поговорити? — спитала Емма. — З Джейкобом, наодинці.

Ми вийшли в коридор, щоб побалакати — порожняк зник з поля зору, але все ж був недалеко.

— Давай складемо перелік усіх жахливих вчинків, до яких доклав руку цей чоловік, — запропонувала Емма.

— Давай. По-перше, він створив порожняків. Ненароком, звісно.

— Але створив. І амброзію теж створив, і в Ейба силу забрав майже всю.

«Ненароком», хотів було повторити я. Але проблема була не в Бентамових намірах. Я розумів, до чого вона хилить. Після всіх цих відкриттів я вже не знав, чи можемо ми впевнено довірити свої долі й долі наших друзів цій людині… чи покластися на його плани. Нехай наміри в нього були добрі, але хвіст нещасть за ним тягнувся чималий.

— Йому можна вірити? — спитала Емма.

— А в нас є вибір?

— Я не про це питала.

На мить я замислився.

— Думаю, можна, — відповів трохи згодом. — Але сподіватимемося, що в нього вже настала хороша смуга.

* * *

— ІДІТЬ СЮДИ, ШВИДКО! ВІН ПРОКИДАЄТЬСЯ!

З кухні долинуло відлуння криків. Ми з Еммою метнулися в двері й побачили, що всі втислися в куток, налякані слабким спросоння порожняком, який силкувався сісти, але спромігся лише перегнутися через край раковини. Лише мені було видно його роззявлену пащу. Язики мляво розтяглись по підлозі.

— Закрий рота, — наказав я порожнячою. З таким звуком, наче всьорбує спагетті, звір втягнув їх до рота. — Сядь рівно.

На це порожняк ще був не здатен, тож я взяв його за плечі й допоміг зайняти положення сидячи. А втім, оклигував він навдивовижу швидко, і вже через кілька хвилин оволодів своєю моторикою настільки, щоб з моєю допомогою вилізти з мийки й стати на ноги. Він уже не кульгав. Від різаної рани на шиї залишилася тільки ледь помітна біла лінія, схожа на ті, що швидко розсмоктувалися й на моєму обличчі. Коли я про це розповідав, Бентам не зміг приховати свого роздратування через те, що Матінка Пилок так ретельно підійшла до справи зцілення порожняка.

— Чим я можу зарадити, коли мій пилок такий сильний? — спитала вона через Рейналдо.

Змучені, вони пішли шукати ліжка. Ми з Еммою теж потомилися — вже наближався світанок, а ми ще не спали, але в нас відкрилося друге дихання, бо такий стрімкий прогрес подарував надію.

Бентам розвернувся до нас; його очі палали.

— Момент істини, друзі. Перевіримо, чи моя старенька знову запрацює?

Він мав на увазі свою машину, і запитувати було зайвим.

— Не будемо гаяти ні секунди, — вирішила Емма.

Бентам підкликав свого ведмедя, я підбадьорив свого порожняка. Пі-Ті проліз у двері, підхопив господаря, і разом вони повели нас углиб будинку. Якби хтось тієї миті на нас дивився, то міг би тільки зачудуватися з такого видовища: елегантний джентльмен, якого ніс ведмідь, Шарон у своїй неозорій чорній мантії, Емма, що позіхала в кулачок, з якого курився дим, і старий добрий я бурмотів до помальованого білою фарбою порожняка, який навіть у доброму здоров’ї човгав ногами під час ходи, так, наче кістки в нього не вміщувалися в тіло.

Ми йшли крізь коридори й донизу сходами, в самісіньке нутро будинку, в кімнати, де громадилася гримка машинерія, і розміри приміщень неухильно зменшувалися, аж поки не прийшли до дверей, у які не пролізе ведмідь. Ми зупинилися. Пі-Ті поставив господаря на підлогу.

— Ось воно, — мов гордий батько, просяяв Бентам. — Серце мого Панконтуркону.

Він прочинив двері. Пі-Ті залишився чекати зовні, а ми всі пішли слідом за господарем.

Майже всю маленьку кімнату займала грізна на вигляд машина з заліза й сталі. Від стіни до стіни тяглися її дивовижні нутрощі — численні маховики, поршні, клапани, що блищали від мастила. Складалося враження, що цей механізм може оглушити пекельним шумом, але він стояв холодний і мовчазний. Між двох велетенських трибів затягував щось гайковим ключем чоловік у перемащеному одязі.

— Це мій помічник, Кім, — представив його Бентам.

І я впізнав: то був чоловік, який біг за нами в Сибірській кімнаті.

— А я — Джейкоб. Ми вас учора налякали в снігах.

— А що ви там робили? — поцікавилась Емма.

— Замерзав до напівсмерті, — бурчливо відповів Кім і взявся затягувати далі.

— Кім допомагає мені шукати шлях до братового Панконтуркону, — пояснив Бентам. — Якщо в Сибірській кімнаті такий прохід існує, то найімовірніше, що він на дні глибокої розколини. Я певен, що Кім буде вдячний, якщо ваш порожняк допоможе оживити інші наші кімнати, де вже напевно виявляться двері до більш доступних місцин.

Кім щось буркнув і скептично окинув нас із ніг до голови поглядом. Мені стало цікаво, скільки років він воював з обмороженнями й прочісував розщелини.

Бентам одразу перейшов до справи. Уривчасто видав накази своєму помічникові, той повернув кілька циферблатів і потягнув за довгий важіль. Шиплячи й плюючись, триби машини трохи провернулися.

— Підведіть істоту, — тихо скомандував Бентам.

Порожняк чекав за дверима, тож я його покликав. Човгаючи, він зайшов у двері й низько утробно загарчав, неначе зрозумів, що зараз з ним робитимуть щось неприємне.

Помічник упустив на долівку ключ, але швидко його підхопив.

— Ось акумуляторна, — показав Бентам на велику коробку в кутку. — Ти повинен загнати істоту туди, й там вона сидітиме.

Акумуляторна нагадувала телефонну будку без вікон, тільки чавунну. З її даху стирчали різні трубки, з’єднані з трубами, що тяглися вздовж стелі.

Узявшись за ручку важких дверей, Бентам зі скрипом їх відчинив. Я зазирнув досередини. У гладеньких металевих стінах, ніби в духовці, були маленькі отвори. А на задній стіні висіли товсті шкіряні паси.

— А йому не буде боляче? — спитав я.

Це запитання мене самого здивувало, а вже Бентама й поготів.

— Хіба це важливо? — сказав він.

— Я б не хотів, щоб йому було боляче. Якщо в нас є вибір.

— Вибору нема, — відповів Бентам, — але болю воно не відчує. Камера наповниться наркотичним газом, і тільки потім усе станеться.

— А що буде далі? — не вгавав я.

Усміхнувшись, він погладив мою руку.

— Далі — справа техніки. Досить буде сказати, що твоя істота покине камеру неушкодженою, більш-менш у такому стані, в якому туди й зайшла.

Я не надто йому повірив. І чому це для мене важливо, теж до кінця не розумів. Порожняки змусили нас пережити пекло, і будь-які почуття для них, здавалося, були такі чужі, що я мав би радіти нагоді завдати одному з них болю. Але радості я не відчував. Убивати порожняка мені хотілося не більше, ніж яку-небудь дивну тварину. Поки я водив істоту на прив’язі за носа, то зблизився з нею настільки, що розумів — у неї всередині є щось більше, ніж порожнеча. Там жевріла крихітна іскорка; на дні глибокого колодязя лежав маленький камінець душі. Порожняк насправді був не порожній.

— Підійди, — наказав я йому, і порожняк, що доти сором’язливо м’явся в кутку, обійшов Бентама і став перед будкою.

— Усередину.

Я відчував його вагання. Він уже повністю зцілився, до нього повернулася сила, і якби моя влада над ним бодай на секунду похитнулася, то я знав, на що він здатен. Але я був сильнішим, і змагатися, чия воля переважить, сенсу не було. Мабуть, він вагався, відчуваючи мою нехіть.

— Мені шкода, — сказав я йому.

Порожняк не ворухнувся; що робити з наказом «шкода», він не знав. Мені просто потрібно було це сказати.

— Усередину, — повторив я, і цього разу порожняк послухався — зайшов у камеру. Торкатися його більше ніхто не хотів, тож надалі Бентам казав мені, що робити. Виконуючи його вказівки, я підштовхнув істоту до дальньої стіни й хрест-навхрест закріпив на ній пряжками шкіряні паси: на руках і грудях. Було очевидно, що призначено ці ремені для людини, а це породжувало запитання, на які я ще не був готовий відповідати. Тієї миті мало значення тільки одне — щоб усе йшло далі за планом.

Я вийшов з будки, відчуваючи, як від тих кількох секунд, які я провів усередині, горло стискає паніка.

— А зараз зачини двері, — сказав Бентам.

Коли я завагався, помічник виступив наперед, щоб зробити це замість мене, але я перегородив йому шлях.

— Це мій порожняк, — сказав я. — Я сам.

Я вперся ногами, взявся за ручку, а потім, хоч як намагався цього не робити, подивився порожняку в обличчя. У чорних очах, непропорційно великих порівняно з тілом, крихітним і зіщуленим, як жменька інжиру, стояв страх. Створіння було й завжди буде огидним, але тієї миті в нього був такий жалюгідний вигляд, що я відчув незбагненний жах, неначе збирався приспати пса, який не розумів, за що його карають.

Усі порожняки повинні померти, вперто сказав я собі. Знаючи, що це правильно. Однак легше від цього не ставало.

Я наліг на двері, й вони зі скреготом зачинилися. Бентамів помічник почепив на ручки велетенський навісний замок, повернувся до панелі керування і став крутити на ній різні ручки.

— Ти правильно вчинив, — прошепотіла Емма мені на вухо.

Триби почали обертатися, поршні — качати, а сама машина загула в ритмі, що струсонув усю кімнату. Сплеснувши в долоні, Бентам розплився в усмішці — до вух, як школяр. І тут із кабіни почувся розривний крик. Такого я ще в житті не чув.

— Ви ж сказали, йому не буде боляче! — визвірився я на Бентама.

Той повернувся до помічника.

— Газ! Ти забув про анестезію!

Асистент поспіхом потягнув на себе ще один важіль. Гучно засичало стиснуте повітря. Зі шпарини в дверях камери просочився вус білого диму. Мало-помалу порожнякові крики стихли.

— Ну от, — мовив Бентам. — Тепер він нічого не відчуває.

На якусь мить мені захотілося, щоб у кабіні замість мого порожняка сидів Бентам.

Поступово оживали й інші частини машини. У трубах понад нашими головами забулькотіла рідина. Кілька маленьких клапанів під самою стелею задзеленчали, ніби дзвоники. З нутра машини почала крапати чорна рідина. Не мастило, а щось іще темніше й з різкішим запахом — та рідина, яку порожняк виділяв майже постійно, яка сочилася з його очей і скрапувала з зубів. Його кров.

Я побачив достатньо. І, змагаючись із нудотою, рушив до дверей. За мною слідом вийшла Емма.

— Що з тобою?

Я не сподівався, що вона зрозуміє мою реакцію. Бо я й сам до кінця її не розумів.

— Усе буде нормально, — сказав я. — Це правильний вчинок.

— Єдино можливий, — запевнила вона. — Ми вже так близько.

З машинної зали, накульгуючи, вийшов Бентам.

— Пі-Ті, нагору! — скомандував він і заліз ведмедю на лапи, які той йому дбайливо підставив.

— Тепер працює? — спитала Емма.

— Зараз дізнаємося, — відповів їй Бентам.

Мій порожняк був замкнений у залізній кабіні на прив’язі й під наркозом, тож і особливої небезпеки в тому, щоб його залишити, не було. Але я все одно ненадовго затримався коло дверей.

— Спи, — наказав я. — Спи й не прокидайся, поки все це не скінчиться.

Слідом за Бентамом, його ведмедем та Еммою я вийшов з машинного відділення й піднявся якимись сходами. Ми потрапили в довгий коридор з килимовим покриттям на долівці, уздовж якого тяглися низкою кімнати з екзотичними назвами. Стіни аж бриніли енергією; будинок, здавалося, став живим.

Пі-Ті поставив Бентама на підлогу.

— Момент істини! — проголосив той, бадьоро покрокував до найближчих дверей і рвучко їх розчахнув.

У коридор вирвався вологий бриз.

Я підійшов поближче, щоб зазирнути досередини. І від побаченого поза шкірою пробіг мороз. Як і Сибірська кімната, то був портал в інший час і місце. На всіх предметах невибагливого умеблювання кімнати — на ліжку, гардеробі, нічному столику, — лежав щільний шар піску. Дальньої стіни не було взагалі. Замість неї у далечінь простягався вигин пляжу, прикрашеного по краю пальмами.

— Ось вам Раротонґа зразка тисяча сімсот п’ятдесят другого року! — гордо оголосив Бентам. — Здоров, Семмі! Давно не бачились!

Неподалік від дверей сидів навпочіпки й чистив рибу невисокий на зріст чоловік. Наша поява його трохи здивувала, проте вже за мить він помахав нам рибою.

— Давненько! — погодився він.

— То все добре? — спитала в Бентама Емма. — Це те, чого ви прагнули?

— Чого я прагнув, про що мріяв… — Зі сміхом Бентам поквапився розчинити наступні двері. А за ними виявилася поросла деревами прірва каньйону, над яким висів вузенький місток. — Британська Колумбія, тисяча дев’ятсот двадцять дев’ятий! — торжествував він.

Навшпиньках, описуючи піруети, Бентам підбіг до третіх дверей — ми вже насилу за ним встигали, — і в кімнаті я побачив громаддя кам’яних колон, вкриті пилюкою руїни стародавнього міста.

— Пальміра! — закричав він і від емоцій, що затоплювали його, плеснув долонею по стіні. — Ура! Клята машинерія працює!

* * *

Бентам уже не стримував почуттів.

— Мій коханий Панконтуркон! — викрикнув він, широко розкинувши руки. — Як же я за тобою скучив!

— Мої вітання, — озвався Шарон. — Я радий, що мені довелося стати свідком цієї події.

Заразлива Бентамова радість швидко передалася й нам. То була приголомшлива річ, та його машина: цілий усесвіт, що вмістився в межах одного коридору. Я вдивлявся в його глибини й уже бачив, як звідти прозирають інші світи — за одними дверима стогнав вітрюган, у шпарину під іншими надмухало трохи піску. У будь-який інший час, за будь-яких інших обставин, я б побіг і повідчиняв їх геть усі. Але тієї миті мене цікавили тільки одні двері.

— Які з них ведуть до фортеці витворів? — спитав я.

— Так, так, до справи, — беручи себе в шори, кивнув Бентам. — Прошу вибачення, якщо я трохи захопився. Але я в цю машину все своє життя вклав, тож так приємно бачити, що вона знову працює.

Враз усі сили наче полишили його, і він привалився до стіни.

— Провести вас у фортецю — доволі простий замір. Поза цими дверима щонайменше дюжина пунктів перетину. Питання лише в тому, що ви робитимете, коли там опинитеся?

— Усе залежить від обставин, — відповіла Емма. — А що ми побачимо, коли там опинимося?

— Минуло вже чимало часу, відколи я там був востаннє, — сказав Бентам, — тож мої знання застаріли. Панконтуркон мого брата не схожий на мій — він збудований вертикально, у високій вежі. В’язнів утримують десь у іншому місці. Вони повинні сидіти в окремих камерах під надійною охороною.

— От ця охорона й буде для нас найбільшою проблемою, — визнав я.

— З вартовими спробую допомогти я, — сказав Шарон.

— Ти підеш з нами? — здивувалась Емма.

— У жодному разі! — обурився Шарон. — Але свою частку роботи можу виконати. З мінімальним ризиком для себе, звісно. Я влаштую безладдя під стінами фортеці, і це відверне увагу вартових. А ви тим часом зможете пробратися непоміченими.

— І яким же буде це безладдя? — поцікавився я.

— Із тих, які найменше люблять витвори. Громадське заворушення. Я примушу тих ледарів з Кіптявої вулиці катапультувати в стіни фортеці всякий огидний підпалений непотріб, поки вся сторожа не побіжить від них відбиватися.

— А навіщо їм тобі помагати? — уточнила Емма.

— Бо там, звідки я це взяв, є ще багато, — він сягнув у свою мантію і витяг звідти пляшечку амбро, яку раніше забрав у Емми. — Якщо їм пообіцяти побільше, вони підуть на все.

— Сер, негайно це приберіть! — гаркнув Бентам. — Ви ж знаєте, що в моєму будинку ця гидота заборонена.

Попросивши вибачення, Шарон сховав флакончик у складках мантії.

Бентам подивився на циферблат свого кишенькового годинника.

— Ще тільки пів на п’яту ранку. Шароне, я так думаю, що твої порушники громадського спокою бачать десятий сон. Зможеш їх до шостої розбурхати й підготувати?

— Авжеж, — кивнув Шарон.

— Тоді подбай про це.

— Радий прислужитися. — Шелестко змахнувши полами мантії, Шарон розвернувся і почимчикував далі по коридору.

— Отже, у вас півтори години на підготовку, — сказав нам Бентам. Хоча в чому полягатиме ця підготовка, мені було не зовсім ясно. — Усе, що я маю, у вашому розпорядженні.

— Думай, — сказала Емма. — Що може знадобитися під час набігу?

— У вас є зброя? — спитав я.

На це Бентам похитав головою.

— Мій Пі-Ті — ото й увесь захист, який мені потрібен.

— Вибухівка? — ризикнула Емма.

— На жаль, ні.

— І армагеддонських курей, я думаю, теж, — напівжартома-напівсерйозно сказав я.

— Тільки опудала, в експозиції.

Я уявив собі, як жбурляю опудало курки у витвора, що цілиться в мене з пістолета, і не знав, сміятися мені чи плакати.

— Я, може, не до кінця розумію, — сказав Бентам, — але навіщо вам зброя і вибухівка, якщо ти можеш контролювати порожняків? Усередині фортеці їх повно. Приборкай їх, і вважай, битву виграно.

— Це не так просто, — втомившись пояснювати, відповів я. — Щоб загнуздати бодай одного, потрібно багато часу…

«Мій дід міг би з цим упоратись, — хотів сказати я. — До того, як ти його зламав».

— Що ж, діло ваше. — Бентам вочевидь відчув, що наступив мені на мозоль. — На першому місці для вас мають бути імбрини, а як ви їх звільните — це вже другорядне. Спочатку поверніть їх, і щоб їх було якомога більше, починаючи з моєї сестри. Вони — найголовніше, найбільший приз, і їм загрожує найбільша небезпека.

— З цим я згодна, — сказала Емма. — Спочатку імбрини, а потім наші друзі.

— А далі що? — спитав я. — Щойно вони помітять, що ми викрадаємо своїх дивних, то кинуться нас переслідувати. Куди ми звідси подамося? — То було наче пограбування банку: забрати гроші — лише половина справи. Далі треба було ще з цими грішми втекти.

— Ідіть, куди забажаєте, — Бентам змахнув широким жестом на всю довжину коридору. — Вибирайте будь-які двері, будь-який контур. Лише в цьому коридорі у вас вісімдесят сім потенційних шляхів до відступу.

— Він має рацію, — кивнула Емма. — Хіба вони зможуть нас відшукати?

— Я думаю, вони примудряться, — заперечив я, — а це тільки ненадовго затримає, от і все.

Бентам застережно підняв указівний палець.

— Саме тому я влаштував для них пастку. Все виглядатиме так, наче ми сховалися в Сибірській кімнаті. У Пі-Ті там велика родина, тож одразу за дверима на них чекатиме ватага голодних ведмегримів.

— А якщо ведмеді не зможуть їх уколошкати? — висловила припущення Емма.

— Тоді, напевно, доведеться це зробити нам, — відказав Бентам.

— І Боб — ваш дядько, — сказала Емма. Нікому, крім британців, цей вислів був би не зрозумілий, якби не саркастичний тон, яким його було промовлено. Переклад: ваша недбалість здається мені божевіллям. Бентам говорив так, ніби вся ця розвага була не складнішою за похід у бакалійну крамницю: влетіли, всіх порятували, сховалися, прикінчили поганців, і Боб — твій дядько. Тобто, авжеж, божевілля.

— Ви розумієте, що нас лише двоє? — спитав я. — Двоє дітей.

— Саме так, — енергійно закивав Бентам. — Це якраз ваша перевага. Якщо витвори і чекатимуть якогось опору, то у формі війська під стінами фортеці, а не пари дітлахів на її території.

Його оптимізм почав підважувати мої сумніви. Можливо, подумав я, у нас і справді є шанс.

— Агов!

Розвернувшись на звук голосу, ми побачили, що до нас, засапавшись, на всіх парах летить Нім.

— Птах для містера Джейкоба! — вигукнув він. — Поштовий птах… для містера Джейкоба… щойно влетів… чекає внизу! — Досягши нас, він зігнувся навпіл і зайшовся затяжним кашлем.

— Як мені хтось міг прислати звістку? — здивувався я. — Хто взагалі знає, що я тут?

— То ходімо довідаємося, — запропонував Бентам. — Німе, веди нас.

Але тут Нім послизнувся і важко гепнувся на долівку.

— Ой, божечку, — забідкався Бентам. — Німе, ми знайдемо тобі тренера з ритмічної гімнастики. Пі-Ті, підніми бідаху!

* * *

Посланець — великий зелений папуга, чекав у фойє на першому поверсі. Він залетів у будинок крізь відчинене вікно за кілька хвилин до того й застрекотів моє ім’я. Отоді Нім його зловив і посадив у клітку.

Там він і далі стрекотів.

— Джжей-коб! Джжей-коб!

Голос у нього рипів, як іржаві петлі.

— Він не хоче розмовляти ні з ким, крім тебе, — пояснив Нім, підштовхуючи мене до клітки. — Ось він, дурна ти птахо! Перекажи йому свою звістку!

— Здрастуй, Джейкобе, — сказав папуга. — З тобою говорить пані Сапсан.

— Що? — шоковано перепитав я. — Вона стала папугою?

— Ні, — сказала Емма, — це повідомлення від пані Сапсан. Кажи, папуго, що вона передала?

— Я жива й здорова, сиджу у вежі у свого брата, — проговорив папуга моторошно людським голосом. — Інші теж тут: Мілард, Оливка, Горацій, Брантлі, Єнох та решта.

Ми з Еммою зачудовано перезирнулись. Брантлі?

А папуга, мов автовідповідач, знай собі торочив далі:

— Пес пані Королик сказав мені, де я можу вас знайти, тебе та панну Блум. Я хочу відрадити вас від будь-яких спроб нас урятувати. Нам тут нічого не загрожує, не потрібно ризикувати життям, викидаючи нерозумні коники. Натомість мій брат пропонує вам таке: здайтеся його охороні біля мосту на Кіптявій вулиці, і ви не постраждаєте. Я закликаю вас послухатися. Іншого вибору в нас нема. Ми знову будемо разом і під захистом та опікою мого брата станемо частиною нового царства дивних.

Папуга присвиснув, повідомляючи, що запис скінчився.

Емма недовірливо похитала головою.

— На пані Сапсан це зовсім не схоже. Хіба що їй промили мозок.

— А ще вона ніколи не називає дітей на ім’я чи прізвище, — додав я. — Вона б сказала «панна Брантлі», а не «Брантлі».

— Тобто ви не вірите, що це повідомлення автентичне? — спитав Бентам.

— Я не знаю, що то було, — відповіла Емма.

Нахилившись ближче до клітки, Бентам наказав:

— Перевірка справжності!

Птах нічого не відповів. Тоді Бентам обережно повторив команду і нашорошив вухо до птаха. Та враз він випростався.

— От чорт.

І тут я теж це почув. Цокання.

— БОМБА! — пронизливо закричала Емма.

Пі-Ті відкинув клітку в куток, згріб нас у захисні обійми й розвернувся до птаха спиною. А потім був сліпучий спалах і оглушливий вибух, але болю я не відчув: усе найгірше прийняв на себе ведмідь.

А ми не постраждали, тільки ударною хвилею мені заклало вуха й здмухнуло з Бентама капелюх, та ще була пекуча, хоч і, на щастя, нетривка спека.

Під дощем із клаптів фарби й папугового пір’я ми вийшли, спотикаючись, із кімнати. Ми були цілі й неушкоджені — всі, крім ведмедя. Той упав на всі лапи й, схлипуючи від болю, показав нам спину, обпалену, без шерсті. Побачивши це, Бентам розлючено закричав і обійняв тварину за шию.

Нім щодуху помчав будити Матінку Пилок.

— Ти розумієш, що це означає? — спитала Емма. Її всю трясло, очі були широко розплющені від жаху. Напевно, в мене вигляд був такий самий; після вибуху бомби людина інакшою бути не може.

— Точно я знаю одне: цього папугу прислала до нас не пані Сапсан.

— Очевидно…

— І Коул знає, де ми.

— Якщо раніше не знав, то тепер знає. Поштові птахи навчені розшукувати людей, навіть якщо відправник не знає їхньої точної адреси.

— А це означає, що Едисон у нього, — сказав я, і від цієї думки душа пішла в п’яти.

— Так… але тут є один нюанс. Коул нас боїться. Інакше не намагався б убити.

— Можливо, — погодився я.

— Та не можливо, а точно. А якщо він, Джейкобе, нас боїться… — Вона звузила очі. — Значить, у нас є щось лячне.

— Він не боїться, — озвався Бентам, підводячи голову зі складок на шиї в Пі-Ті. — Варто було б, та не боїться. Той папуга не повинен був вас знищити, а тільки знешкодити. Здається, моєму братові юний Джейкоб потрібен живим.

— Я? Навіщо?

— Мені на думку спадає лише одна причина. До нього дійшли чутки про твою виставу з порожняком, і це його переконало, що ти особливий.

— У чому особливий? — спитав я.

— Здогадуюся, що він може вважати тебе останнім ключем до Бібліотеки душ. Вбачає в тобі того, хто може бачити глечики з душами й користуватися ними.

— І Матінка Пилок таке казала, — прошепотіла Емма.

— Це божевілля, — сказав я. — Хіба так може бути?

— Важливо тільки те, що він у це вірить, — відповів Бентам. — Але це нічого не міняє. Ви проведете порятунок за планом, а потім ми відправимо вас, ваших друзів і наших імбрин щонайдалі від мого брата і його божевільних задумів. Але треба поквапитися. Джекові посіпаки простежать папугу й вибух до цього будинку. Вони вже скоро сюди нагрянуть, тому вам треба піти до їхньої появи. — Він звірився з кишеньковим годинником. — До речі, вже майже шоста.

І коли ми вже збиралися йти, до кімнати поспіхом увірвалися Матінка Пилок і Рейналдо.

— Матінка Пилок хоче тобі щось дати, — повідомив юнак, і жінка простягла мені маленький предмет, загорнутий у тканину.

Бентам сказав їм, що зараз не час для подарунків, але Рейналдо наполягав.

— Якщо потрапите в неприємності, — вклав він ту річ Еммі в долоню, — відкрийте.

Емма відгорнула цупку тканину. Та маленька річ, що лежала всередині, спочатку видалася шматком крейди. Аж поки Емма не покатала її на долоні.

На ній було дві кісточки й маленький пофарбований ніготь.

Мізинець.

— Даремно ви це, — похитав головою я.

Рейналдо побачив, що ми не зрозуміли.

— Це Матінчин палець, — пояснив він. — Розітріть його і використовуйте, коли знадобиться.

Еммині очі стали круглими від подиву, а рука трохи опустилася, неначе палець раптом поважчав утричі.

— Я не можу прийняти, — мовила вона. — це занадто.

Матінка Пилок простягнула руку (вона вже стала меншою, ніж раніше, і ту кісточку, біля якої раніше був мізинець, вкривала пов’язка) і зімкнула Еммині пальці на подарунку. Потім щось пробурмотіла, а Рейналдо переклав:

— Можливо, ви з ним — наша остання надія. Якби могла, я б віддала вам хоч усю руку.

— Не знаю, що й сказати, — мовив я. — Дякую.

— Використовуйте ощадливо, — застеріг Рейналдо. — Помалу їдеш — на довше вистачить. А, ще вам знадобиться оце. — Із задньої кишені джинсів він витяг дві маски від пилу і підняв їх за поворозки. — Інакше поснете разом із ворогами.

Я знову йому подякував і маски взяв. Матінка Пилок злегка нам уклонилася; її неосяжна спідниця замітала підлогу.

— А тепер нам справді час іти, — нагадав Бентам, і ми залишили Пі-Ті в товаристві цілителів та двох ведмежат, які прибігли ніжно тулитися до свого старшого родича, що занедужав.

Ми повернулися нагору, в коридор із контурами. А коли перетнули сходовий майданчик, я відчув секундне запаморочення — раптово накотила хвиля млості, як на краю урвища, бо до мене дійшло, де я стою, і за вісімдесятьма сімома дверима — вісімдесят сім різних світів і всі вони відкриті для нас, тягнуться в нескінченність і з’єднуються з цим коридором ниточками, ніби нерви — зі стовбуром мозку. У найближчі хвилини ми зайдемо до одного з них і, можливо, ніколи не вийдемо. Я відчував, як борються в мені через це старий і новий Джейкоби, жах і збудження напливали на мене упереміж.

Бентам швидко крокував, спираючись на ціпок, і говорив, говорив, говорив. Казав, якими дверима скористатися і де знайти двері за тими дверима, які ведуть на Коулів бік контуру, і як знову вибратися в машину Панконтуркону всередині твердині. Усе це було дуже складно й заплутано, але Бентам божився, що маршрут короткий і на ньому повно дороговказів. А щоб стовідсотково гарантувати, що ми не заблукаємо, він відправить з нами свого помічника. Того викликали з машинного відділення, і він стояв, поки ми прощалися, насуплений і мовчазний.

Бентам потис нам руки.

— Бувайте, хай щастить і дякую, — сказав він.

— Не дякуйте завчасно, — відповіла Емма.

Помічник відчинив одні двері й чекав біля них.

— Поверніть мою сестру, — попросив Бентам. — А коли знайдете тих, хто її утримує у неволі… — Здійнявши руку, він так стиснув кулак, аж зарипіла шкіра його рукавички. — Не щадіть їхніх почуттів.

— Не будемо, — пообіцяв я і зайшов у двері.

Розділ сьомий

Слідом за Бентамовим асистентом, повз звичайне умеблювання, крізь четверту стіну, якої не було і назовні, в густі непролазні хащі вічнозелених дерев. Була середина дня пізньої осені чи ранньої весни, у прохолодному повітрі розливалися пахощі деревного диму. Під ногами в нас похрускувала вторована стежка, насвистував птах, і тихо, проте наполегливо піднімався шум води, що десь падала. Помічник Бентама говорив мало, і нас це цілком влаштовувало; ми з Еммою були дуже напружені й не хотіли ні з ким базікати ні про що.

Пройшовши стежкою крізь зарості дерев, ми вийшли на дорогу, яка завертала за гору. Виснажений ландшафт із сірого каміння та клаптів снігу. Далекі сосни скидалися на ряди настовбурченої щетини в зубній щітці. Ми припустили підтюпцем, обережно, щоб не втрачати сили завчасно. За кілька хвилин ми обігнули поворот і опинилися перед стіною води, що з гуркотом падала донизу.

Тут стояв один з дороговказів, які обіцяв Бентам. «СЮДИ» було написано на ньому — чітко і ясно.

— Де ми? — спитала Емма.

— В Аргентині, — відповів помічник.

Виконуючи вказівки, ми пішли стежиною, що поступово заростала деревами й чагарниками. Ми прокладали собі шлях крізь зарості ожини й насилу йшли далі, і в міру нашого просування стихав і гуркіт води. Біля маленького струмка стежка закінчувалася. За течією струмка ми пройшли кількасот ярдів, поки й він не урвався. Вода стікала у низовину, вхід до якої губився в папоротях і моху. Помічник уклякнув на березі струмка і відгорнув запону бур’янів — та й застиг нерухомо.

— Що це? — пошепки спитав я.

Помічник дістав з-за пояса пістолет і тричі вистрелив у просвіт. А відповіддю на це був крик, від якого холола в жилах кров. В струмок викотилась якась потвора. Мертва.

— Що це таке? — перепитав я, витріщившись на істоту. Здавалося, що вона всуціль складається з шерсті й пазурів.

— Не знаю, — відповів асистент. — Але вона вас підстерігала.

Раніше я нічого подібного не бачив. У потвори було пухке тіло, зуби-ікла і велетенські вибалушені очі, та навіть вони здавалися волохатими. Я подумав, що, мабуть, її туди посадив Коул. Можливо, він очікував, що його брат діятиме за таким планом, і влаштував пастки на всіх коротких шляхах, які вели до його Панконтуркону.

Води струмка забрали з собою тіло.

— Бентам казав, що в нього нема зброї, — відзначила Емма.

— У нього й нема, — відповів помічник. — Це мій пістолет.

Емма подивилася на нього з надією.

— А можна, ми позичимо?

— Ні. — Він сховав зброю. І вказівним пальцем показав на печеру. — Ідіть через неї. А далі підете тим самим шляхом, яким ми сюди прийшли. І опинитеся у витворів.

— А де будете ви?

Він сів у сніговий замет.

— Тут.

Я подивився на Емму, вона відповіла таким самим поглядом; ми обоє щосили намагалися приховати свою вразливість. Намагалися наростити довкола серця броньований щит. Від того, що ми можемо побачити. Зробити. Що можуть заподіяти нам.

Я спустився течією струмка і допоміг зійти Еммі. Від крижаної води німіли ноги. Нахилившись, щоб зазирнути в печеру, я побачив, як углибині тьмяно зблискує світло. Ще один перехід із темряви на світло, псевдонародження.

Скидалося на те, що інші зубаті потвори всередині не чигають, тому я обережно спустився у воду. І одразу ж від крижаної температури перехопило подих. Я почув, як охнула від того самого в мене за спиною Емма, ухопився за край входу в печеру і ковзнув досередини.

Коли ти занурений у холодну стрімку воду, то відчуваєш такий біль, ніби все твоє тіло колють голками. Будь-який біль спонукає йти вперед, а такий — і поготів; я спритненько проштовхався крізь водяний тунель, дряпаючись по слизькому гострому камінні й низьких виступах. Вода заливала мені обличчя, я мало не похлинувся. Та потім нарешті вибрався і допоміг Еммі.

Удвох ми вистрибнули з крижаного струмка й роззирнулися навколо. Тут усе було точнісінько таким самим, як і на тому боці печери. От тільки помічника вже не було, і гільз на снігу, і відбитків ніг. Ми неначе увійшли в дзеркало й потрапили до світу, який у ньому відображувався, за винятком кількох деталей.

— Ти весь посинів, — сказала Емма, підтягла мене на берег і міцно пригорнула до себе. По тілу розлилося її благодатне тепло, і в занімілі кінцівки поволі поверталися відчуття.

Ми пішли, тим самим шляхом, яким прийшли до печери. Відшукали дорогу крізь колючі зарості ожини, нагору пагорбом, повз водоспад — усе в ландшафті залишалося незмінним, от тільки «СЮДИ», дороговказу, який для нас поставив Бентам, тут не було. Контур йому не належав.

Ми знову потрапили в лісочок. Перебігали від дерева до дерева, ховалися за стовбурами, поки не дійшли до того місця, де доріжка закінчувалася й переходила в долівку, а потім — у кімнату, що ховалася за переплетеним віттям пари ялин. Але ця кімната відрізнялася від Бентамової. У ній усе було по-спартанському: без меблів, жодних шпалер у маки, а підлога й стіни виявилися гладенькими бетонними. Ми ступили досередини й навпомацки пошукали в темряві двері. Я вів по стіні руками, аж поки не зачепився за маленьку вкорочену ручку.

Ми попритулялися вухами до дверей і послухали, чи не звучать за дверима голоси або кроки. Але я чув лише притлумлені відлуння.

Повільно, обережно, я прочинив у дверях шпарину. Помалу висунув у отвір голову і визирнув назовні. Та побачив широкий вигнутий хол, лікарняно чистий й сліпучо яскравий. У його гладеньких стінах випиналися високі чорні, немов у склепі, двері; десятки дверей карколомно завертали за вигин стін.

Ось вона, витвірська вежа. Ми все-таки проникли в печеру до лева.

* * *

Я почув наближення кроків. Швидко втягнув голову в кімнату. Зачиняти двері часу вже не було.

Крізь щілину я помітив білий спалах, коли повз нас пройшов чоловік. Рухався він швидко, вбраний був у білий лабораторний халат і йшов, уткнувшись носом у папірець, який тримав у руці.

Мене він не помітив.

Я дочекався, поки віддаляться його кроки, а потім протиснувся в хол. Одразу ж за мною вийшла Емма і причинила за нами двері.

Ліворуч чи праворуч? Зліва підлога забирала трохи вгору, справа — опускалася донизу. Якщо вірити Бентамові, ми перебували в Коуловій вежі, а от його полонених утримували не тут. Нам потрібно було вибратися назовні. Отже, вниз. Униз і праворуч.

Ми повернули направо, обіймаючи внутрішню стіну, бо коридор спіраллю спускався донизу. Гумові підошви моїх черевиків порипували. Доти я цього звуку просто не помічав, але в тяжкій тиші коридору з товстими стінами кожен крок змушував зіщулюватися.

Ми трохи просунулися вперед, та раптом Емма напружилася й притулила мені руку до грудей, щоб зупинити.

Ми прислухалися. Тепер, коли наші кроки стихли, ми почули інші — вони долинали спереду й були вже близько. Ми притьмом кинулися до найближчих дверей. Ті відчинилися дуже легко, ми пірнули всередину, зачинилися й спинами попритулялися до дверей.

Стіни і стеля в кімнаті, до якої ми потрапили, були круглі. Виявилося, що ми всередині велетенської дренажної труби, ще до кінця не змонтованої, тридцять футів завширшки. І ми там були не самі. На тому місці, де труба закінчувалася і розливалося дощове денне світло, на довгих ремонтних козлах сиділи з десяток чоловіків і ошелешено на нас витріщалися. Своїм вторгненням ми перебили їм обід.

— Ви як сюди потрапили? — закричав один.

— Та це ж малі, — заспокоїв його інший. — Слухайте-но, це вам не дитячий майданчик!

То були американці. Здавалося, вони геть не розуміють, звідки ми взялися. Але відповісти ми не наважилися, зі страху, що почують витвори в коридорі, а ще я переживав, що крики робітників теж приваблять їхню увагу.

— Той палець у тебе? — пошепки спитав я в Емми. — Здається, саме час його випробувати.

Тож ми показали їм палець. Тобто начепили протипилові маски (вологі після струмка, однак досі придатні), Емма розтерла крихітний шматочок пальця Матінки Пилок, і ми рушили вздовж труби до чоловіків та спробували кинути в них порошком. Спочатку Емма спробувала здмухнути його з долоні, складеної ківшиком, але порох лише здійнявся понад нашими головами, і від нього в мене защипало та трохи заніміло обличчя. Потім я спробував його кинути, але це взагалі не мало жодного ефекту. Скидалося на те, що цей порошок — погана зброя для нападу. На той момент робітникам уже почав уриватися терпець, і один зістрибнув з козел, щоб витягти нас із труби силоміць. Емма миттю сховала палець і розпалила рукою вогонь. Її полум’я підпалило порох, що завис був у повітрі, й зі звуком «пуф!» він зайнявся, враз перетворюючись на дим.

— Ого! — промовив чоловік. Він зайшовся кашлем і майже одразу, міцно заснувши, повалився на землю. Декілька його друзів підбігли допомогти, але теж полягли поряд із ним на землю жертвами хмари анестезійного диму.

Робітники, які ще не поснули, були налякані, сердиті й розкричалися на нас. Тож, перш ніж ситуація перейде на інший виток, ми помчали назад до дверей. Я перевірив, чи горизонт чистий, і ми вислизнули в коридор.

Коли я зачинив позаду нас двері, звук чоловічих голосів повністю стих, так, неначе двері не просто відокремили їх всередині, а якось вимкнули.

Ми трохи пробігли, а потім зупинилися й стали наслухати: чи не долинуть кроки. Потім бігли, зупинялися й слухали, по спіралі спускаючись униз уривками просування й дослухання. Ще двічі ми чули, що наближаються люди, й притьмом ховалися за дверима. Одні відчинялися в паркі джунглі, наповнені лункими вересками мавп; за іншими була кімната зі стінами з невипаленої цегли, а далі починалась утрамбована земля й громаддя гір, що невиразно вимальовувалися на тлі.

Підлога вирівнялася, й коридор став прямим. За останнім поворотом нас чекали подвійні двері, а за ними сяяло денне світло.

— А хіба тут не повинно бути більше охоронців? — знервовано спитав я.

Знизавши плечима, Емма кивком показала на двері, які видавалися єдиним виходом з вежі. Я вже збирався їх штовхнути, коли почув знадвору голоси. Якийсь чоловік розповідав анекдот. Усе, що я чув, — жебоніння його голосу, не слова, але то явно був анекдот, бо, коли він договорив, люди вибухнули сміхом.

— Твоя охорона, — промовила Емма тоном офіціанта, що пропонує вишукану страву.

Ми могли або чекати й сподіватися, що вони десь подінуться, або відчинити двері й зустрітися з ними лицем до лиця. Останній варіант був відважнішим і швидшим, тож я прикликав Нового Джейкоба і сказав йому, що ми зараз розчахнемо двері й будемо битися, і щоб він, коли його ласка, не обговорював цього зі Старим Джейкобом, бо той неминуче скиглитиме й опиратиметься. Але на той час, коли я все владнав, Емма вже діяла.

Мовчки й спритно вона відчинила одну стулку поворотних дверей. Перед нами низкою вишикувалися п’ятеро витворів у різномастих уніформах, і у всіх на поясах теліпалася поліцейська табельна зброя. Вони стояли в розслаблених позах і дивилися в протилежний од нас бік. Ніхто не помітив, що двері відчинилися. Перед ними лежало подвір’я, оточене приземкуватими баракоподібними будівлями, а віддалік здіймалася догори фортечна стіна. Я вказав пальцем на мізинець, захований у Емминій кишені, — сон, губами промовив я, маючи на увазі, що треба цих витворів зробити непритомними, а потім затягнути їх у вежу, бо це здавалося найбільш доцільним з практичного погляду. Вона зрозуміла, причинила двері лише наполовину й почала викопувати з кишені палець. А я потягнувся до протипилових масок, які запхав був за пояс.

І тут над фортечним муром удалині пролетіла якась полум’яна маса. Вона описала елегантну дугу і жвакнула посеред двору, плюючись навсібіч краплями вогню. Вартові забігали: двоє наважилися підійти поближче, щоб глянути, що ж воно впало, і коли вже посхилялися над вогненною кашею, через мур перелетів ще один кім’ях і влучив у одного вартового, аж той розпластався на землі, і зайнялося все його тіло. (Судячи з різкого запаху, що швидко поширювався, прилетіла суміш бензину й екскрементів.)

Решта вартових підбігли, щоб його загасити. Задзеленчала лунка сигналізація. Кілька секунд — і з будинків, що стояли довкола подвір’я, висипали витвори й помчали до муру. Розпочалася Шаронова атака, дай йому Бог здоров’я, і хвилина в хвилину вчасно. Якщо пощастить, у нас буде нормальне прикриття, аби безперешкодно пошукати друзів, хоч кілька хвилин. Навряд чи у витворів піде більше часу на те, щоб придушити кількох амброманів, озброєних катапультами.

Ми окинули поглядами подвір’я. З трьох боків його обступали невисокі будівлі, всі більш-менш однакові. І ніде не було ні підсвічених стрілок, ні неонових вивісок, які б сигналізували, що тут утримують імбрин. Доведеться шукати якнайшвидше і сподіватися на удачу.

Троє витворів побігли до стіни, а двоє лишилися гасити того, якого накрили палаючі випорожнення. Спинами до нас вони викочували його по землі.

Ми навмання вибрали будівлю — ту, що стояла ліворуч, — і помчали до її дверей. Усередині очам відкрилася кімната, напхана, судячи з вигляду й запаху, одягом із секонд-хенду. Ми побігли проходом, обабіч якого тяглися вішаки з найрізноманітнішим одягом, з різних епох і культур, усі впорядковані та з бирочками. Напевно, то був гардероб для всіх контурів, до яких проникали витвори. Я подумав, що той кардиган, який доктор Ґолан вбирав на наші сеанси, цілком міг колись висіти в тій кімнаті.

Але наших друзів тут не було, імбрин теж, тому ми продиралися проходами, шукаючи виходу до сусідньої будівлі, щоб не довелося знову виходити на подвір’я, де ми неодмінно трапимося на очі витворам.

Виходів не знайшлося. Треба було ризикувати і знову вискакувати надвір.

Ми підійшли до дверей і виглянули в шпарку. Довелося перечекати, поки подвір’ям із запізненням, на ходу натягаючи форму, біг ще один охоронець. Коли горизонт очистився, ми вибігли на видноту.

Довкола нас падали катапультовані предмети. Коли в Шаронової імпровізованої армії закінчилися екскременти, вона почала запускати інші речі — цеглу, сміття, маленьких дохлих тварин. Я почув, як один із цих снарядів брудно лаявся в польоті, а потім гепнувся, покотився по землі, і я впізнав обриси поморщеної зсохлої голови з мосту. Якби моє серце не калатало так швидко, я б гучно розсміявся.

Ми перебігли через подвір’я до споруди навпроти. Її двері обіцяли багато: важкі, металеві, їх би неодмінно охороняли, якби вартовому не довелося покинути свій пост і бігти до муру. Авжеж, усередині тримали щось важливе.

Відчинивши їх, ми прослизнули в маленьку лабораторію, стіни якої було обкладено білими кахлями. Тут сильно пахло хімікатами. Мій погляд одразу привернула до себе шафка, в якій було повно жахливих хірургічних інструментів, всуціль сталевих і блискучих. Крізь стіни пробивався низький гул, нерівне серцебиття машин, але також іще дещо…

— Ти це чуєш? — напружено вслухаючись, спитала Емма.

Я чув. Неперервний і деренчливий, але виразно людський звук. Хтось сміявся.

Ми з Еммою обмінялися спантеличеними поглядами. Емма віддала палець Матінки Пилок мені й засвітила в руці вогник. І ми обоє наділи маски. Ми думали, що готові до чого завгодно, хоча тоді навіть не підозрювали, які кошмари чекають на нас у цьому будинку.

Ми рушили в обхід кімнат, які я зараз ледве можу описати, бо я щосили намагався викинути їх із пам’яті. Кожна наступна кімната була страхітливішою за попередню. У першій розташувалася маленька операційна для показових операцій; стіл тут було зміцнено шкіряними пасками й обмежувачами. Керамічні ванни уздовж стін стояли напоготові — збирати висмоктані з тіла рідини. Далі розташовувалася дослідницька, де від крихітних черепів та інших кісток тяглися дроти до електричного обладнання й вимірювальних приладів. Стіни були обклеєні полароїдними знімками, що документували експерименти, які проводилися на тваринах. Коли дійшла черга до них, ми вже тремтіли й затуляли очі.

Але найгірше чекало попереду.

У наступній залі відбувався експеримент. Ми налякали двох медсестер і лікаря, які саме виконували якусь страшну процедуру над дитиною. Між двома столами в них був розтягнутий маленький хлопчик, а під ним лежали постелені газети, щоб на них скрапувало. Медсестра тримала його за ноги, а лікар узяв за голову й холодним поглядом дивився в очі.

Побачивши нас у масках і з вогнем у руках, вони закричали «На поміч!», але до них ніхто не прийшов. Лікар кинувся до столика, що вгинався під ріжучими інструментами, але Емма його випередила, і після недовгої шарпанини він здався та підняв руки догори. Ми затисли дорослих у кутку й поставили вимогу — сказати нам, де утримують полонених. Але відповідати вони відмовилися, я дмухнув порошку їм в обличчя, і вони звалилися на підлогу.

Малий був сторопілий, але, поза тим, неушкоджений. Здавалося, він не може видати нічого, крім скигління, у відповідь на нашу автоматну чергу запитань — Як ти? Такі, як ти, ще є? Де? — тож ми вирішили, що найкраще буде його поки що сховати. Загорнувши його в простирадло, щоб зігріти, ми відправили його в тісну комірчину, пообіцявши повернутися. І я мав надію, що ми цю обіцянку зможемо виконати.

Наступна зала була широка й відкрита, як лікарняна палата. Тут до стіни було прикуто ланцюгами двадцять чи більше ліжок, а на них лежали, прив’язані, дивні люди: дорослі й діти. Притомних серед них, здавалося, не було. З підошов їхніх ніг стирчали голки, й до пакетів, що поволі наповнювалися чорною рідиною, зміїлися трубки.

— Їх спустошують, — тремким голосом промовила Емма. — Витягають з них душі.

Я не хотів дивитися на їхні обличчя, але це було необхідно.

— Хто тут, хто тут, хто ви, — бурмотів я, поки ми квапливо ходили від ліжка до ліжка.

На власний сором, я сподівався, що серед цих нещасних не виявиться нікого з наших друзів. Але декількох ми все-таки впізнали. Меліну, дівчину з даром телекінезу. Блідих братів Джоела-і-Пітера, відокремлених один від одного, щоб більше не могли влаштувати руйнівного вибуху. Обличчя в них були спотворені, м’язи напружені, а кулаки вони стискали навіть уві сні, так, неначе їх мучили невимовні жахіття.

— Господи, — мовила Емма. — Вони намагаються боротися.

— Тоді допоможімо їм. — Я підійшов до Меліниного ліжка й обережно витяг з її стопи голку. Крихітна крапелька чорної рідини просочилася з рани. А за мить обличчя дівчини розслабилося.

— Здоров, — сказав голос десь із протилежного боку кімнати.

Ми розвернулися круто, мов вихор. У кутку сидів чоловік із кайданами на ногах. Скрутившись у клубок, він погойдувався і сміявся без усмішки; очі в нього були мов уламки чорної криги.

То його холодний сміх ми чули, коли він розлягався залами й проходив крізь стіни.

— Де тримають інших? — спитала Емма, опускаючись перед ним на коліна.

— Та ж вони всі тут! — відповів їй чоловік.

— Ні, інші, — заперечив я. — Їх має бути більше.

Той знову розсміявся, і від його подиху в повітрі зависали маленькі хмарки замерзлої пари, хоча це було дивно, бо в кімнаті не було холодно.

— Ви на них стоїте, — сказав реготун.

— Кажи зрозуміліше! — закричав на нього я, втрачаючи терпець. — У нас немає часу!

— Будь ласка, — слізно попросила його Емма. — Ми дивні. Ми прийшли вам допомогти, але спершу нам потрібно знайти своїх імбрин. У якій вони будівлі?

— Ви. Стоїте. На. Них, — дуже повільно повторив чоловік. — На них. — Струмінь крижаного повітря від його дихання холодив нам обличчя.

Та коли я вже збирався вхопити його й добряче потрусити, він здійняв руку й показав на щось поза нашими спинами. Розвернувшись, я помітив замасковану в кахляній підлозі ручку. І квадратний обрис ляди.

На них. У буквальному розумінні.

Ми підбігли до ручки, повернули її й підняли кришку люка. Униз у темряву спіраллю звивалися металеві сходи.

— А звідки нам знати, що ви не обманюєте? — засумнівалася Емма.

— Нізвідки, — відповів чоловік, і саме лише це було правдою.

— Спробуймо, — вирішив я. Зрештою, відступати нам не було куди, лишалося хіба що повернутися тим шляхом, яким ми сюди прийшли.

Змучений Еммин погляд перебіг зі сходів, що вели донизу, на ліжка довкола нас.

Я знав, про що вона думає, але вона навіть не спитала — часу на те, щоб обійти всі ліжка й від’єднувати всіх від трубок, не було.

Нам доведеться до них повернутися. Я лише сподівався, що на той час буде до чого повертатися.

* * *

Емма поставила ногу на металевий східець і стала спускатися в темну діру в підлозі. Перед тим, як піти за нею, я зустрівся поглядом із безумцем і приклав указівний палець до губ. Розплившись в усмішці, той повторив мій жест. Лишалося тільки сподіватися, що він зробив це серйозно. Невдовзі мали надійти вартові, і якщо він триматиме рота на замку, то, може, вони не полізуть за нами в люк. Я рушив униз сходами й зачинив над нами ляду.

Попритулявшись одне до одного на верхівці вузького циліндра гвинтових сходів, ми з Еммою подивилися вниз. Наші очі помалу пристосовувалися до переходу між яскраво освітленою кімнатою вгорі й темрявою, що панувала в цій майже неосвітлюваній темниці зі стінами з грубого каменю.

Емма взяла мене за руку й прошепотіла на вухо:

— Камери.

Вона показала пальцем. Потроху вигляд увиразнився, і я побачив ґрати тюремної камери.

Ми, скрадаючись, пішли униз сходами. Мало-помалу очам відкривався простір: ми опинилися на краю довгого підземного коридору, вздовж якого тяглися камери. І хоча ми не бачили, хто в них сидів, та в мені раптом стрепенулася надія. Так, це було воно — те місце, яке ми сподівалися знайти.

Та раптово в коридорі загупали чоботи. Мене прошила хвиля адреналіну. Камери стеріг вартовий, з рушницею через плече і пістолетом у кобурі. Поки що він нас не бачив, але побачить, будь-якої миті побачить. Ми вже задалеко відійшли від люка, щоб порятуватися втечею через нього, і ще занадто високо над поверхнею землі, щоб легко зістрибнути й прийняти бій, тому ми присіли навпочіпки і, зіщулившись, відхилилися назад, сподіваючись на те, що веретеноподібні поручні сходів зможуть нас сховати.

Але це було неможливо. Ми опинилися майже на рівні його очей. Від нас його відділяло двадцять кроків. П’ятнадцять. Треба було терміново щось робити.

Отож я й зробив.

Підвівся й пішов донизу сходами. Помітив він мене, звісно, одразу, але не встиг ще добре роздивитися, як я заговорив. Голосно і владно в нього запитав:

— Ви не чули сигналу тривоги? Чому ви не надворі, де всі повинні захищати мур?

На той час, коли до нього дійшло, що я не та людина, чиїм наказам він повинен підкорюватись, я був уже на підлозі; а коли він потягнувся до пістолета, я вже подолав половину відстані, що нас розділяла, кулею несучись на нього, наче квотербек в американському футболі. Я врізався в нього плечем тієї ж миті, як він натиснув на гачок. Прогримів постріл, куля зрикошетила десь у мене за спиною. Ми розтягнулися на землі. Я зробив одну помилку: спробував завадити йому вистрелити ще раз, одночасно намагаючись «показати палець» (тепер він був у мене, схований глибоко в правій кишені). Для того, щоб виконати обидва ці трюки, в мене не вистачило кінцівок, тож вартовий скинув мене з себе на землю і встав. Я точно знаю, що там би мені настав і каюк, якби він не побачив тієї миті Емму, яка щодуху летіла до нього, і розвернувся, щоб у неї вистрелити.

Він випустив кулю, але вона полетіла занадто високо, і це дало мені якраз ту необхідну перевагу, щоб зіп’ястися на ноги й знову на нього кинутися. Я обхопив його обома руками, й ми полетіли через увесь коридор — вартовий гепнувся спиною об ґрати однієї з камер. Він ударив мене — сильно, в обличчя, ліктем, я крутнувся і впав. Отоді він і навів на мене пістолет, і ми з Еммою обоє були надто далеко, щоб йому завадити.

Та раптом із темряви камери крізь ґрати вистромилася пара дужих рук і вхопила вартового за волосся. Його голова відкинулась назад і лунко, наче об дзвін, вдарилася в ґрати.

Обм’якнувши, вартовий сповз на підлогу. З темряви камери вийшла наперед Бронвін. Вона притислася обличчям до ґрат і всміхнулася нам.

— Пане Джейкобе! Панно Еммо!

Ніколи в житті я ще так не радів, когось побачивши. Її великі добрі очі, її міцне підборіддя, пряме м’яке волосся — то була Бронвін! Як могли, ми обійнялися крізь ґрати, відчуваючи таку радість і полегкість, що забелькотіли: «Бронвін, Бронвін», а Емма охнула:

— Це справді ти?

— Панно, а це справді ви? — спитала Бронвін. — Ми молилися і надіялися, і, ох, я так хвилювалася, що вас могли схопити витвори…

Бронвін так міцно притискала нас до себе крізь ґрати, що я злякався — раптом зараз мене розчавить? Ґрати були товстенні, як цегла, й виготовлені з чогось міцнішого, ніж залізо, і я зрозумів, що це єдина причина, чому Бронвін досі не вирвалася з камери.

— Не можу… дихати, — простогнала Емма, і Бронвін, перепросивши, нас відпустила.

Тепер, коли я міг її гарненько роздивитися, в очі впадав синець на щоці у Бронвін і темна пляма на блузці, що могла бути кров’ю.

— Що вони з тобою зробили? — спитав я.

— Нічого страшного. Хоча погрожували.

— А решта? — раптом запанікувала Емма. — Де всі наші?

— Тут! — пролунав голос десь із глибин коридору. — Я тут! — вигукнув інший.

Отоді ми й побачили обличчя наших друзів, що попритискалися до ґрат камер уздовж коридору. То були вони: Горацій та Єнох, Г’ю та Клер, Оливка, що з розкритим ротом дивилася на нас крізь ґрати своєї камери, притулившись спиною до стелі, під якою висіла в повітрі. Усі були там, усі дихали й жили, крім бідолашної Фіони, яка загубилася, коли впала з кручі у звіринці пані Королик. Але оплакувати її було розкішшю, якої ми поки що дозволити собі не могли.

— О, слава птахам, чудодійним клятим птахам! — вигукнула Емма й підбігла до Оливчиної камери, щоб узяти дівчинку за руку. — Ви уявити собі не можете, як ми хвилювалися!

— Та навіть наполовину не так сильно, як ми, — озвався десь далі по коридору Г’ю.

— А я їм казала, що ви нас визволите! — давлячись слізьми, промовила Оливка. — Я казала їм і казала, але Єнох мене обзивав пришелепою, якщо я так думаю…

— Та забудь, вони ж прийшли! — вигукнув Єнох. — Де вас носило?

— Але як, в ім’я Перплексуса, ви нас розшукали? — спитав Мілард. Він був єдиний, кого витвори вбрали в тюремну робу — смугастий костюм робив його видимим.

— Ми вам усе-усе розкажемо, — запевнила Емма, — але спочатку треба знайти імбрин і всім разом вибратися звідси.

— Вони далі по коридору, — сказав Г’ю. — За великими дверима.

У кінці коридору виднілися велетенські металеві двері. На вигляд вони були такі солідні, наче за ними крилося банківське сховище чи сидів ув’язнений порожняк.

— Вам знадобиться ключ, — і Бронвін показала на низку, що висіла у непритомного наглядача на поясі. — Великий золотистий. Я за ним спостерігала!

Я підповз до вартового й зірвав з його пояса ключі. А потім підвівся, та так і застиг із ними в руках; мій погляд із дверей камери перебігав на Емму й назад.

— Швидше, давай випускай нас! — нетерпеливився Єнох.

— Яким ключем? — спитав я. На низці їх висіли дюжини, і всі, крім великого золотистого, були однакові.

Еммине обличчя витягнулося.

— О, ні.

Сюди от-от мали нагрянути інші вартові, а на те, щоб відімкнути кожну камеру, підуть дорогоцінні хвилини. Тож ми підбігли до кінця коридору, відімкнули двері й передали ключі Г’ю, чия камера була найближчою.

— Виходь сам, а потім звільняй інших! — гукнув йому я.

— А потім залишайтеся тут, поки ми по вас не повернемося, — додала Емма.

— Е ні! — похитав головою Г’ю. — Ми з вами!

Часу на суперечки не було, але, правду кажучи, мені аж відлягло на душі, коли я це почув. Ми так довго боролися самі, без будь-якої підтримки, що тепер я всі обіцянки допомогти сприймав з радістю.

Ми з Еммою насилу відчинили великі й важкі, мов у бункері, двері, ще раз подивилися на друзів і прослизнули всередину.

* * *

На протилежному боці дверей виявилася довга прямокутна зала, обставлена простими меблями й освітлювана зеленкавими лампами денного світла під стелею. Кімната справляла щонайкраще враження й скидалася на кабінет, але обдурити мене було не так легко. Стіну було обкладено губчастим звукоізоляційним матеріалом. Товстелезні двері могли витримати ядерний вибух. То був не кабінет.

Ми чули, що на дальньому кінці зали хтось ворушиться, але побачити щось заважала масивна шафа-картотека. Я торкнувся Емминої руки й кивнув — ходімо. Ми стали тихо просуватися вперед, сподіваючись непомітно підкрастися до того, хто був у цій залі разом з нами.

Я мигцем помітив край білого халата й лисувату голову чоловіка. Точно не імбрина. Невже він не чув, як відчинилися двері? Ні, не чув, і я зрозумів, чому: він слухав музику. Жіночий голос виспівував м’яку звабливу рок-пісню, стару, я вже колись її чув, але назву забув. Так дивно, так не до речі почути її тут, зараз.

Ми скрадалися вперед. Пісня звучала якраз на такій гучності, щоб заглушити звук наших кроків, коли ми проминали столи, захаращені паперами й картами. На стелажі, прикріпленому до стіни, містилися сотні скляних лабораторних посудин, а всередині виблискувала чорна поцяткована сріблом рідина. Трохи затримавшись коло них, я побачив, що на кожній мензурці є наклейка, на якій дрібним шрифтом надруковано імена жертв, чиї душі містилися всередині.

Визирнувши з-за картотеки, ми побачили чоловіка в лабораторному халаті, що сидів за столом спиною до нас і шурхотів паперами.

А довкола нього була анатомічна виставка з нічних жахіть. Рука, з якої здерли шкіру й оголили м’язи. Хребет, повішений на стіну, мов трофей. Кілька знекровлених органів, розкиданих по письмовому столі, як загублені шматки пазла. Чоловік щось писав і кивав, мугикаючи в такт пісеньці, — щось про кохання, щось про дива.

Ми обійшли шафу й рушили до нього. Я згадав, де востаннє чув цю пісню: у стоматолога, коли металевий гачок копирсався в м’якій рожевій плоті моїх ясен.

«З тобою кохання — це весело».

Тепер нас від нього відділяло лише кілька ярдів. Емма простягнула руку, готова її запалити. Але буквально за секунду до того, як ми опинилися в межах досяжності, він до нас заговорив.

— Привіт-привіт. А я вас чекав.

Вкрадливий слизький голос, якого я ніколи не забуду. Коул.

Емма викликала полум’я, що з виляском батога вистрілило з її долонь.

— Кажи, де імбрини, і я, може, збережу тобі життя!

Чоловік налякано крутнувся в кріслі. Те, що ми побачили, і нас перелякало не на жарт: нижче широко розплющених очей обличчя в нього було руїною розплавленої плоті. Це був не Коул і навіть не витвір, та й говорити він ніяк не міг. Губи в цього чоловіка зрослися. У двох руках він тримав механічний олівець і маленький пульт дистанційного керування. На халаті в нього був бейджик.

Воррен.

— Ой, ви ж не зробите боляче старенькому Ворренові? — знову Коулів голос, звідти ж, звідки й музика: з гучномовця у стіні. — Хоча можете робити, мені байдуже. Це всього-на-всього мій інтерн.

Воррен втиснувся в поворотне крісло, перелякано зиркаючи на полум’я в Емминій долоні.

— Де ти? — роззираючись, закричала вона.

— Про це не думайте! — через гучномовець сказав Коул. — Зараз важливо тільки те, що ви прийшли до мене в гості. Я щасливий! Це ж набагато простіше, ніж полювати на вас по всіх усюдах.

— До нас на підмогу йде ціла армія дивних! — блефуючи, викрикнула Емма. — Юрба біля ваших воріт — це лише кінчик списа. Кажи нам, де імбрини, і тоді ми, так уже й бути, домовимося про мирне вирішення!

— Армія! — розсміявся Коул. — У Лондоні боєздатних дивних і на пожежну бригаду не назбирається, не кажучи вже про армію. А що стосується ваших жалюгідних імбрин, залиште свої порожні погрози собі. Я радо вам покажу, де вони. Воррене, допоможеш мені?

Воррен натиснув на кнопку пульта дистанційного керування, який тримав у руці, й з гучним шерехом у бічній стіні від’їхала панель. За нею виявилася друга стіна, з товстого скла, що відкривалося у простору кімнату, яка потопала в мороці.

Ми попритискалися обличчями до скла й затулилися долонями з боків, щоб краще роздивитися, що всередині. Перед нашими очима поволі увиразнювався простір, схожий на покинутий підвал, захаращений меблями. На стінах були важкі драпірування, і повсюди проглядали обриси людей, що застигли в неприродних позах. Багато з них, як і запчастини на Ворреновому письмовому столі, здавалося, були без шкіри.

О Господи, що він з ними зробив…

Мій погляд метався темним приміщенням, серце калатало.

— Це пані Дзюб! — вигукнула Емма. І тоді я теж її побачив. Вона сиділа в кріслі трохи збоку, мужоподібна, з пласким обличчям, і на плечі їй спускалися дві досконало симетричні кіски. Ми гупали у скло, гукали її, але вона, немов у півсні, просто вдивлялася поперед себе і не реагувала на наші волання.

— Що ви з нею зробили? — закричав я. — Чому вона не відповідає?

— У неї забрали частку душі, — пояснив Коул. — Від цього мозок тупішає.

— Ти виродок! — Емма щосили вдарила кулаком у скло. Воррен відкотився у кріслі в куток. — Ти, нікчемний боягуз із чорною душею, ти…

— Ой, та вгамуйся, — обірвав її Коул. — Я лише дрібку її душі взяв, а решта ваших нянечок у доброму здоров’ї, якщо не гуморі.

У засміченому приміщенні заблимала лампочка, її світло різало очі, і зненацька стало чітко видно, що більшість фігур — просто манекени, вочевидь, не живі люди. Манекени чи якісь анатомічні моделі, що застигли у певних позах, як статуї, із напнутими сухожиллями та напруженими м’язами. Але серед них, із кляпами в ротах, прив’язані до стільців і дерев’яних стовпчиків, кривлячись і мружачи очі від того, що раптово увімкнулося світло, сиділи справжні, живі люди. Жінки. Вісім, десять… на те, щоб порахувати їх усіх, не вистачило часу. Переважна більшість із них були старі, з розкуйовдженим волоссям, проте водночас мали тонкі аристократичні риси обличчя.

Наші імбрини.

— Джейкобе, це вони! — вигукнула Емма. — Ти бачиш пані…

Та, перш ніж ми побачили пані Сапсан, світло блимнуло і згасло, і моїм очам уже нічого не було видно в темряві.

— Вона теж там, — стомлено зітхнувши, сказав Коул. — Ваша обожнювана пташка, ваша нянечка…

— Ваша сестра, — нагадав я, сподіваючись, що це вдихне в нього трохи людяності.

— Дуже не хочу її вбивати, — признався Коул. — Але, думаю, і не доведеться… звісно, якщо ви дасте мені те, що я хочу.

— І що ж це таке? — Я відійшов від скла.

— Та нічого особливого, — недбалим тоном промовив він. — Просто шматочок твоєї душі.

— Що?! — гаркнула Емма.

Я голосно розсміявся.

— Ну, ну, спершу вислухайте! — закликав нас Коул. — Мені вона вся не потрібна. Краплина з піпетки, не більше. Менше навіть, ніж я взяв у пані Дзюб. Так, ти ненадовго станеш причмелений, немов у дурмані, але за кілька днів повністю відновишся.

— Тобі моя душа потрібна, бо ти думаєш, що це допоможе тобі скористатися Бібліотекою, — сказав я. — І здобути всю ту могутність.

— Я так бачу, ви спілкувалися з моїм братиком, — відповів Коул. — Тоді, напевно, знаєте: я вже близько до мети. Майже все моє життя минуло в пошуках, але я нарешті знайшов Абатон, і ці імбрини, досконале поєднання імбрин, відімкнули переді мною його двері. Але, на жаль, тоді ж я дізнався, що мені бракує ще одного-єдиного складника. Дивного з дуже особливим талантом, який нечасто трапляється у світі в наші дні. Я вже майже до розпачу дійшов, думав, ніколи не знайду такої людини, коли раптом збагнув, що параметрам відповідає онук одного дивного, а ці імбрини, вже не потрібні мені, стануть гарною приманкою. Так і вийшло! Хлопчику мій, це доля, я вірю. Ти і я — ми увійдемо в історію дивних людей разом.

— Нікуди ми разом не увійдемо, — сказав я. — Якщо ти здобудеш таку велику владу, то перетвориш світ на справжнє пекло.

— Ти не зрозумів мене, — вів далі Коул. — Але це не дивно; мене більшість людей не розуміє. Так, мені довелося перетворити світ на пекло для тих, хто стояв у мене шляху, але тепер, коли я майже дійшов до мети, я готовий бути щедрим. Великодушним. Усепрощаючим.

Музика, що дотепер слугувала тлом для Коулового голосу, змінилася тихою інструменталкою, і вона так разюче контрастувала з панікою і жахом, які мене охопили, що мене аж мороз пробрав.

— Нарешті ми житимемо в мирі й злагоді, — м’яко й переконливо говорив він, — я буду вашим королем, вашим богом. Це природна ієрархія царства дивних. Ми не повинні були жити отак, децентралізовано, без влади. Щоб над нами верховодили жінки. Коли я очолю царство, ховатися більше нікому не доведеться. Не буде більше жалюгідного трепету перед спідницями імбрин. Наше законне місце — на чолі людського столу. Ми правитимемо на всій землі, усіма її народами. Нарешті ми успадкуємо те, що наше за правом!

— Якщо ти думаєш, що ми погодимося брати в цьому участь, — сказала Емма, — ти остаточно з’їхав з глузду.

— Дівчино, нічого іншого я від тебе й не чекав, — відповів на це Коул. — Типова представниця вихованих імбринами дивних: жодних амбіцій, ні краплини розуму і впевненість у тому, що тобі всі винні. Заспокойся. Я розмовляю з чоловіком.

Еммине обличчя почервоніло, як вогонь у її руці.

— Давай ближче до діла, — відрубав я, думаючи про вартових, які от-от мали повернутися, і наших друзів, що вовтузилися з ключами в коридорі.

— Ось що я пропоную, — сказав Коул. — Дозволь моїм фахівцям провести маніпуляції з тобою, і коли я здобуду те, що мені потрібно, я тебе й твоїх друзів відпущу. І ваших імбрин теж. Після цього вони не становитимуть для мене загрози.

— А якщо я відмовлюся?

— Якщо ти не дозволиш мені вийняти з тебе душу легко й безболісно, то це залюбки зроблять мої порожняки. Хоча вони не надто вміють марципани розводити з пацієнтами. Тож коли вони з вами покінчать, то, боюсь, я не зможу їх спинити, і вони перейдуть до ваших імбрин. Тому те, що мені потрібно, я одержу так чи інакше.

— Це не спрацює, — сказала Емма.

— Ти про маленький трюк цього хлопця? Я чув, що він зміг приборкати одного порожняка. Але як щодо двох одночасно? Чи трьох? А п’ятьох?

— Скільки схочу, стільки й буде, — впевнено й незворушно спробував відповісти я.

— Дуже б я хотів на це подивитися, — сказав Коул. — Тобто можна вважати це твоєю відповіддю?

— Чим хочеш, тим і вважай, — відрізав я. — Я тобі не допомагатиму.

— Божечку, — сказав Коул. — То це ж у тисячу разів веселіше буде!

Ми почули, як він сміється у гучномовці, а тоді я мало не підскочив від гучного гудка.

— А тепер ти що зробив? — спитала Емма.

Мій живіт прохромила стріла різкого болю, і я навіть без Коулових пояснень зрозумів, що відбувається: у тунелі під кімнатою імбрин, з нутра будівлі, звільнили порожняка. Він уже наближався, підповз до зливних ґрат у підлозі, які зі скрипом піднімалися. Зовсім скоро він опиниться серед імбрин.

— Він відправив туди порожняка! — вигукнув я. — Зараз він вибереться в кімнату.

— Почнемо з одного, — сказав Коул. — Зможеш прикрутити йому хвоста — познайомишся з його друзяками.

Я загупав у скло.

— Впусти нас!

— Із задоволенням. Воррене.

Воррен натиснув другу кнопку на пульті. Секція скляної стіни завбільшки з двері від’їхала вбік.

— Я заходжу! — крикнув я Еммі. — А ти лишайся тут і охороняй його.

— Якщо пані Сапсан там, я теж заходжу.

І було очевидно, що відрадити її не вдасться.

— Тоді ми візьмемо його з собою, — сказав я.

Воррен спробував дати драпака, але Емма встигла схопити його за халат.

Я побіг через двері в темну захаращену кімнату, а Емма позаду тягла за шкірку безротого інтерна, що борсався і опирався.

Я почув, як стукнули, зачиняючись за нами, двері.

Емма вилаялася.

Я розвернувся, щоб подивитися.

На протилежному боці дверей, на підлозі, лежав пульт. Ми опинилися в пастці.

* * *

Не минуло й кількох секунд, як інтерн примудрився вивільнитися з Емминої хватки й рвонув кудись у темряву. Емма хотіла побігти за ним, але я завадив — він зараз був неважливий. Значення мав лише порожняк, котрий от-от мав виповзти з ями й потрапити до кімнати.

Він був виснажений, він помирав. Його гризучий голод я відчував, наче власний. Ще кілька секунд — і він почне ласувати імбринами, якщо ми його не зупинимо. Якщо я не зупиню. Однак спершу мені треба його знайти, а кімната була така засмічена й темна, що моя здатність бачити порожняків нічим особливим не допомагала.

Я попросив Емму дати більше світла. Вона, як могла, розрівняла язики полум’я, але було таке враження, ніби тіні від них тільки довшають.

Щоб її уберегти, я попросив її триматися поближче до дверей. Вона відмовилася.

— Триматимемося разом, — сказала вона.

— Тримайся разом позаду мене, будь ласка. Далеко позаду.

Принаймні в цьому вона зі мною погодилася. Коли я проходив повз кататонічну пані Дзюб і далі в кімнату, Емма відстала на кілька кроків і здійняла руку високо над головою, щоб освітити нам шлях. Те, що ми могли роздивитися, скидалося на безкровний військово-польовий шпиталь — усюди лежали розібрані людські фігури.

Носком ноги я штовхнув якусь руку, та глухо бамкнула і відкотилася. Гіпсова. То тут, то там траплялися різні органи: на столі стояв торс, у банці, наповненій рідиною, плавала голова з широко розплющеними очима й розкритим ротом, майже напевно справжня, але не надто свіжа. Скидалося на те, що це Коулова лабораторія, кімната тортур і комора для зберігання речей — усе в одному. Як і його брат, він любив накопичувати різний непотріб, дивні й відразливі речі. От тільки Бентам був організований до нутра кісток, а Коулу дико потрібна була прибиральниця.

— Ласкаво прошу до ігрової кімнати порожняка, — прокотився Коулів голос із гучномовця. — Ми тут проводимо над ними досліди, годуємо, дивимось, як вони розчленовують свій харч. Цікаво, за які ваші органи він візьметься насамперед? Деякі порожняки починають з очей… з маленької закуски…

Я перечепився через тіло, і від удару моєї ноги воно жалібно скрикнуло. Опустивши погляд, я побачив до смерті перелякане обличчя немолодої вже жінки, що дикими очима дивилася на мене. Незнайома імбрина.

Не зупиняючись, я нахилився і прошепотів: «Не бійтеся, ми вас витягнемо звідси», — але сам подумав, що ні, не витягнемо. «Цей хаос фігур і божевільних тіней стане місцем нашої погибелі», — підняв голову невгамовний Старий Джейкоб, завжди радий віщувати смерть.

У глибині кімнати щось заворушилося, і одразу ж волого плямкнув, розтуляючись, рот порожняка. Він уже був тут, серед нас. Я націлився на нього й побіг — спотикаючись, відновлюючи рівновагу, Емма теж бігла й кричала: «Джейкобе, швидше!»

— Джейкобе, швидше! — передражнив через гучномовець Коул.

І зробив гучніше музику: драйвову, життєрадісну, божевільну.

Ми пробігли повз трьох, чотирьох інших імбрин (усі вони, зв’язані, борсалися, силкуючись звільнитися від пут), і лише тоді я нарешті його побачив.

Я різко загальмував, й мені забракло повітря. Порожняк був такий величезний, що голова пішла обертом. Гігант, на кілька голів вищий за того, якого я приручив; попри згорбленість, його череп майже черкав по стелі. Нас від нього відділяло двадцять футів. Язики з розверстих щелеп загрібали повітря. За кілька кроків попереду Емма спіткнулася й рукою показала на щось, освітлюючи.

— Он там! Дивись!

Вона, звісно, побачила не порожняка, а те, до чого він прямував: жінку, що висіла догори ногами, як шмат яловичини, й звивалася, а чорна спідниця опустилася їй на голову. Та навіть у такому вигляді, навіть у темряві я її впізнав. Пані Королик.

Поряд із нею висів Едисон. Вони борсалися, з кляпами в ротах, і порожняк уже був за кілька кроків од них, простягав язики, обвивав їх довкола плечей пані Королик, підтягував її до своїх щелеп.

— СТІЙ! — заволав я, спочатку рідною мовою, а потім рипучими словами мови, яку порожняк міг зрозуміти. І кричав я знову і знову, аж поки він не спинився — але не тому, що підкорився мені. Просто я раптово став для нього значно цікавішою жертвою.

Він відпустив імбрину, і вона, як маятник, гойднулася в протилежний бік. Язики порожняка розвернулися до мене.

— Відріж мотузку пані Королик, поки я відволікатиму порожняка, — сказав я Еммі.

Безперестанку розмовляючи з порожняком, сподіваючись відвернути його увагу від пані Королик і натомість сфокусувати її на собі, я відійшов убік.

— Закрий рота. Сядь. Лягай.

Я рухався, і потвора відвернулася від пані Королик, — хороший, хороший, — а коли я позадкував, вона рушила вперед.

Так. Гаразд. І що далі?

Я засунув руки в кишені. В одній лежали залишки пальця Матінки Пилок. А в другій був секрет — пляшечка амбро, яку я потайки від Емми, коли вона дивилася в інший бік, прихопив у іншій залі. Я взяв її в момент невпевненості в собі. На випадок, якщо я самотужки не впораюся. Якщо знадобиться стимул.

— Сядь, — сказав я. — Спинися.

Порожняк ляснув у мій бік язиком. Я рвучко присів за манекеном, і язик, немов ласо, захопив його, підняв у повітря й жбурнув об стіну, де той розлетівся на друзки.

Від другого язика я теж ухилився. І боляче вдарився гомілкою об перевернуте крісло. Язик шмагнув порожню підлогу в тому місці, де щойно був я. Поки що порожняк зі мною бавився, але зовсім скоро йому захочеться вбивати. Треба було терміново щось робити, і варіантів було тільки два.

Пляшечка чи палець.

Запанувати над цим порожняком без підсилення здібностей, яке давала пляшечка амбро, я б не зміг у жодному разі. Розтертий палець Матінки Пилок я б не зміг розпорошити в повітрі далеко від себе, а маску я загубив. Якби я спробував ним скористатися, то лише заснув би сам, а це було навіть гірше, ніж не зробити нічого.

Коли в землю позаду мене врізався інший язик, я ковзнув під стіл і витяг з кишені пляшечку. Руками, що сильно тремтіли, я намагався витягти корок. Ким я після цього стану: героєм чи рабом? Чи одна пляшечка зробить мене наркоманом на все життя? І що гірше: бути наркоманом і рабом чи бути мертвим у шлунку цього монстра?

Стіл полетів геть, і я залишився незахищеним. Скочив на ноги.

— Стiй, стiй! — заволав я, відступаючи маленькими стрибками, а порожнякові язики цілилися в мене й лише на якісь дюйми промазували.

Спиною я вперся в стіну. Відступати далі не було куди.

Я прийняв удар в живіт, а потім язик, що по мені шваркнув, обвився довкола моєї шиї. Треба було бігти, але я стояв, приголомшений, склавшись навпіл, не дихаючи, бо порожняк вибив з мене дух. І тут я почув сердите гарчання — не від порожняка, та рішучий лункий гавкіт.

Едисон.

Раптом язик, що тягнувся до моєї шиї, напружився, неначе від болю, і шугнув назад через усю кімнату. Пес, маленький хоробрий боксер, укусив порожняка. Із гарчанням і дзявкотом він вступив у бій з невидимою істотою, що була удвадцятеро більшою за нього.

Я сповз на підлогу спиною по стіні й відчув, як легені знову наповнюються повітрям. Мною опанувала рішучість, і я підніс пляшечку догори. Переконаний, що без неї не маю жодних шансів. Витяг корок, підняв флакончик вище рівня очей і відхилив назад голову.

Та почув своє ім’я.

— Джейкобе, — тихо покликав хтось із темряви, за кілька кроків од мене.

Я розвернувся на звук голосу і побачив, що на підлозі, серед безладно накиданих на купу частин тіла, лежить пані Сапсан. Уся в синцях, зв’язана, намагаючись говорити крізь дурман від болю чи наркотиків, та все одно поряд. Вона дивилася на мене пронизливим поглядом зелених очей.

— Не треба, — тихо сказала вона. — Не роби цього. — Її голос було ледве чути, він ледве пробивався до моїх вух.

— Пані Сапсан!

Я опустив флакончик, закоркував його й навкарачки поліз туди, де лежала вона. Моя друга мати, свята серед дивних. На підлозі, поранена. Імовірно, вона помирала.

— Будь ласка, скажіть, що з вами все гаразд, — попросив я.

— Поклади це, — відповіла вона. — Тобі воно не потрібне.

— Ні, потрібне. Я не такий, як він.

Ми обоє знали, кого я маю на увазі. Не такий, як мій дідо.

— Ні, ти такий, — заперечила вона. — Усе, що тобі необхідно, вже є в тебе всередині. Поклади це й натомість скористайся оцим. — І вона кивком показала на якусь річ, що лежала між нами. Гострий дерев’яний кілок — ніжка поламаного стільця.

— Я не можу. Цього не досить.

— Досить, — запевнила вона. — Ціль межи очі.

— Я не можу, — повторив я. Але послухався. Поставив пляшечку на підлогу і взяв кілка.

— Ти молодець, — прошепотіла вона. — А тепер іди й зроби з ним щось бузувірське.

— Добре, — кивнув я, і вона з усмішкою опустила голову на підлогу.

Я підвівся, рішуче стискаючи в руці дерев’яний кілок. Едисон на протилежному боці кімнати глибоко вгородив зуби в порожняків язик і осідлав його, наче ковбой бика на родео. Він безстрашно і впевнено тримався на ньому, а порожняк тріпав язиком вперед і назад, силкуючись скинути пса. Емма вже перерізала мотузку, на якій висіла пані Королик, і стояла над нею, охороняючи й наосліп розмахуючи полум’яними руками.

Порожняк хряснув Едисона об стовпчик, і собака нарешті його відпустив та обм’якнув.

Я помчав до монстра, так швидко, як тільки дозволяла смуга перешкод з розкиданих кінцівок. Але тварюку, як метелика на вогонь, більше притягувала до себе Емма. Порожняк уже наближався до неї, тож я закричав, спочатку англійською: «Гей! Сюди! — а потім порожнячою: — Іди мене візьми, виродку!»

Я підняв найближче, що було напохваті і що виявилося рукою, і жбурнув. Кінцівка відскочила від порожнякової спини, й потвора розвернулася обличчям до мене.

— Іди мене візьми, іди мене візьми.

Це на секунду спантеличило монстра, але цього часу мені вистачило, щоб підібратися до нього, не наражаючись на його язики. Я вдарив його кілком — один раз, двічі — просто в груди. Відреагував він так, наче його вжалила бджола, не більше, а потім повалив мене на землю язиком.

— Стій, стій, стій, — кричав я порожнячою, відчайдушно шукаючи бодай що-небудь, чим можна було б до нього достукатися, але звір видавався непробивним, цілковито невразливим до моїх наказів. Отоді я й згадав про палець, крихітний шматочок завбільшки з крейду в кишені. Поки я його діставав, язик обкрутився довкола мене й підсмикнув у повітря. Я чув, як кричить на нього Емма, щоб поставив мене на землю. І Коул теж.

— Не здумай його їсти! — хрипко заверещав він через гучний зв’язок. — Він мій.

Поки я витягав палець Матінки Пилок із кишені, порожняк укинув мене собі в пащеку.

Від колін до грудей я опинився у пастці між його зубів. Допомагаючи собі ними, він заштовхував мене глибше в горлянку, вони вже вгризалися в мою плоть, а щелепа розкривалася ширше, щоб мене заковтнути.

Це стане моїм останнім вчинком. Останнім моментом. Я розчавив палець у руці й запхнув глибоко в те місце, де, за моїми здогадами, було порожнякове горло. Емма била його руками, палила його… і раптом, якраз за мить перед тим, як його щелепи мали зімкнутися й перерізати мене навпіл, потвора стала задихатися. Присмалена, вона п’яно позадкувала від Емми, кашляючи й відступаючи в бік заґратованої ями в підлозі, звідки раніше виповзла. Поверталася до свого лігва, де в неї буде повно часу на те, щоб мене зжерти й перетравити.

Я намагався спинити порожняка, намагався кричати (Пусти мене!), але він вгризався глибше, біль уже затьмарював собою все, і я вже не міг думати. Та ось ми опинилися біля ґрат і прослизнули донизу. Рот у порожняка був набитий мною, тому він не міг хапатися за щаблі драбини, пригвинченої до стіни, і падав, падав і душився, а я чомусь досі був живий.

Невдовзі ми вдарилися об дно. Пролунав гучний тріск, наче ламалися кістки, і в легенях раптом не стало повітря, а весь седативний пилок, який я увіпхав до стравоходу порожняка, вилетів назовні й повис навколо нас. Його сніжинки поволі опускалися, і я відчував його дію — він полегшував мій біль і притуплював мозок, і з порожняком, напевно, була та сама історія, бо він більше не кусав мене, щелепи поволі розслаблялися.

Ми лежали купою, приголомшені, під дією заспокійливого, і швидко поринали в сон, але я встиг побачити, як перед очима, крізь усі ці білі димні часточки, вимальовується вологий темний тунель, завалений кучугурами кісток. Останнім, що я побачив перед тим, як пилок поглинув мою свідомість, був гурт порожняків, згорблених і зацікавлених. Човгаючи ногами, вони підходили до нас.

Розділ восьмий

Я прокинувся. А за обставин, що склалися, це вже само із себе не абищо.

Я лежав у порожнячій норі, й навколо мене громадилися тіла безлічі потвор. Вони могли бути мертвими, але більше скидалося на те, що вони повдихали рештки мізинця Матінки Пилок, і результатом стало перемішане спагеті зі смердючої, хроплячої, непритомної порожнякової плоті.

Я подумки подякував Матінці Пилок, а потім з дедалі більшим неспокоєм став думати, скільки часу я вже тут, унизу, провів. Годину? День? Що сталося з усіма, хто був нагорі?

Час був іти. Деякі порожняки вже ворушились, як і я, хоч були ще трохи окосілі. З величезним зусиллям я встав. Очевидно, мої рани були не такими вже й важкими, а кістки не такими вже й поламаними. Від запаморочення я похитнувся, потім таки відновив рівновагу й узявся прокладати собі шлях крізь місиво тіл порожняків.

І, пробираючись, ненароком копнув одного з них у бік. Тварюка, невдоволено буркнувши, розплющила очі. Я застиг, бо подумав: якщо я побіжу, вона кинеться за мною. Схоже було на те, що вона мене помітила, але не сприйняла ні як загрозу, ні як потенційний харч, — а потім знову заплющила очі.

Я рушив далі, обережно переставляючи ноги, аж поки не проминув килим із порожняків і дістався стіни. Тут тунель закінчувався. Вихід був наді мною: похилий жолоб, що тягнувся футів зі сто і вів нагору, до відчинених ґрат і тієї захаращеної кімнати. По всій довжині жолоба були ручки, але відстань між ними призначалася для акробатичних трюків язикатих порожняків, а не для ніг і рук людини. Я стояв і вдивлявся в коло тьмяного світла далеко вгорі, сподіваючись, що там з’явиться чиєсь дружнє обличчя, але крикнути й покликати на допомогу не наважувався.

У відчаї я підскочив, шкрябнув нігтями тверду стіну, тягнучись до першого держака. І якось мені вдалося за нього вхопитися. Я підтягнувся. Раптово виявилося, що я вже на висоті десяти футів над землею. (Як у мене так вийшло?) Я знову підстрибнув і вчепився в наступний держак… і в наступний. Я вибирався нагору жолобом, ноги самі несли мене все вище, а руки могли дотягтися далі, ніж це було можливо — божевілля якесь, — і ось я вже нагорі, вистромив голову в дірку й виліз у кімнату.

Я навіть не захекався.

Я роззирнувся, побачив Еммин вогник і побіг на нього по засміченій підлозі. Спробував погукати, але чомусь не міг видобути з себе ні звуку. Але байдуже — вона була там, на іншому боці відчинених скляних дверей, у кабінеті. А Воррен був на цьому боці, прив’язаний до крісла, в якому сиділа пані Дзюб, і коли я наблизився, він перелякано застогнав та перекинувся в кріслі. Вони всі підбігли до дверей і підозріливо стали вдивлятися в темряву — Емма, і пані Сапсан, і Горацій, і решта імбрин і друзів. Усі разом, живі, прекрасні. Вони звільнилися зі своїх камер, та натомість опинилися тут, за бункерними дверима Коула, що здатні були витримати вибух бомби, у безпеці від витворів (поки що), але ув’язнені в пастці.

На їхніх обличчях застиг вираз переляку, і що ближче я підходив до скляних дверей, то більший жах на них відбивався. Це я, намагався сказати я, але слова застрягали в горлі. А мої друзі сахнулися.

Це я, Джейкоб!

Та замість рідної мови назовні вирвалося хрипке гарчання, і в повітрі переді мною замайоріли три довгі товсті язики. А потім я почув, як один з моїх друзів (Єнох, то був Єнох) сказав уголос жахливі слова, які й мені самому щойно спали на думку:

— Це порожняк!

— Неправда, — хотів сказати я, — не порожняк я, — хоча все про це свідчило. Чомусь я перетворився на одного з них, мене вкусили й обернули, як на вампіра, чи вбили, пожерли, перетравили, реінкарнували… о господи, господи, господи, не може бути…

Коли вже мова мене підвела, я спробував простягнути руки, показати знак, який можна було прийняти за людський, але вперед знову потяглися язики.

— Пробачте, пробачте, я не знаю, як цю штуку водять.

Емма наосліп махнула на мене рукою — і влучила. Мене шмагнув раптовий пронизливий біль.

І тут я прокинувся.

Знову.

Чи, скоріше, від раптового больового поштовху повернувся у своє тіло — зранене людське тіло, що досі лежало в пітьмі, між ослаблих щелеп сплячого порожняка. Та водночас я залишався тим порожнім, що нагорі сховав пораненого язика в рот і пошкандибав геть од дверей. Чомусь я був присутній і в своїй свідомості, і в порожняковій та, як виявилося, міг контролювати обох — повертав і свою, і його голову, міг підняти свою руку і порожнякову — і все це я робив без жодного слова, просто силою думки.

Не розуміючи цього, без жодних свідомих зусиль, я опанував порожняка настільки (дивився його очима, відчував його шкірою), що на якийсь час мені стало видаватися, ніби я сам — порожняк. Але різниця стала помітною тепер. Я був усього-на-всього недосконалим, вразливим хлопчиком з переламаними кістками, що лежав у глибокій ямі, оточений сп’янілими від порошку монстрами. Вони прокидалися, всі, крім того, який приніс мене сюди в пащі (йому в організм потрапило стільки пилку, що він, певно, спатиме роками), і потроху сідали рівно, струшуючи з кінцівок занімілість.

Але скидалося на те, що вбивати мене їм не цікаво. Тихі й уважні, вони мене натомість роздивлялися. Посідавши півколом, наче слухняні дітки, коли їм розказують казку. Чекаючи наказів.

Я викотився з порожнячої пащі на підлогу. Сісти рівно я міг, але не встати, бо стояти було б надто боляче. Зате встати могли вони.

Встати.

Уголос я цього не промовив, насправді навіть не подумав про це. Те відчуття нагадувало дію, та тільки виконував її не я, а вони. Одинадцятеро порожніх з досконалою синхронністю звелися переді мною на ноги. Це, звісно, було дивовижно, та все ж я відчував, як тілом розливається глибинний спокій. Я навіть не підозрював за собою здатність аж так розслабитися. Ми всі разом виконали щось подібне до вимикання мозку, а потім увімкнули себе всі одночасно — відбулося колективне перезавантаження, і після цього запанувала така гармонія, що я зміг скористатися підсвідомим джерелом своєї сили і з’єднатися зі свідомостями порожняків якраз тоді, коли захисні механізми їхньої психіки не діяли.

Тож тепер вони були моїми. Маріонетками, яких я міг контролювати, смикаючи за невидимі мотузочки. Але що я міг собі дозволити? До якої межі? Скількох я міг контролювати одночасно й зокрема?

Щоб це з’ясувати, я почав гру.

Порожняка, що був у кімнаті нагорі, я змусив лягти.

Він підкорився.

(Вони всі були чоловічої статі, як я зрозумів.)

Я наказав тим, що стояли переді мною, підстрибнути.

Вони підстрибнули.

Тепер вони розділилися на дві окремі групи — одинокий порожняк угорі й ті, що були переді мною. Я спробував контролювати кожного окремо, так, щоб один підняв руку, але решта цього не повторювали. Це трохи нагадувало спроби поворухнути одним пальцем на нозі — важко, але нічого неможливого нема. І вже зовсім скоро я збагнув, що до чого. Що менше свідомих зусиль я докладав, то легше в мене виходило. Найприродніше вдавалося керувати порожняками, коли я просто уявляв ту дію, яку вони мали виконати.

Я відправив їх у тунель, до кістяних кучугур, змусив язиками підіймати кістки й перекидати один одному: спершу одного, потім двох, потім трьох і чотирьох, нагромаджуючи дію за дією, аж поки не дійшов так до шести. І лише коли я примусив горішнього порожняка підвестися й пострибати, ті, що перекидалися кістками, стали промазувати.

Навряд чи буде занадто нескромним сказати, що я досягнув у цьому неабиякого успіху. Керувати порожняками тепер виходило природно. Я вже бачив, що трохи практики — і я стану в цьому ділі справжнім майстром. Я міг би зіграти баскетбольний матч із двома командами порожняків. Я міг змусити їх станцювати всі партії «Лебединого озера». Але часу для практики не лишалося, тож треба було задовольнитися цим. Я зібрав їх довкола себе, наказав найдужчому підняти мене язиком і посадити собі на загривок, і так моє маленьке монстряче військо жолобом полізло догори, в кімнату.

* * *

У засміченій кімнаті горіли лампочки під стелею, і в їхньому різкому світлі я побачив, що тут залишилися тільки манекени й моделі, а всіх імбрин забрали. Скляні двері, що вели в Коулову оглядову кімнату, були зачинені. Наказавши всім порожнякам (крім того, на якому їхав) триматися позаду, я підійшов до дверей сам і погукав своїх друзів. Цього разу своїм голосом, своєю мовою.

— Це я! Джейкоб!

Вони всі підбігли до дверей. Еммине обличчя з’явилося в оточенні інших.

— Джейкоб! — Товсте скло приглушувало її голос. — Ти живий! — Але поки вона мене роздивлялася, обличчя в неї поволі видовжувалося, наче вона не розуміла, що перед собою бачить. Оскільки я їхав на шиї в порожняка, то Еммі здавалося, ніби я ширяю в повітрі.

— Усе гаразд, — запевнив її я. — Я осідлав порожняка! — і я поплескав його по плечі, щоб довести, що піді мною є істота з твердої плоті. — Він у мене повністю під контролем. І ці теж.

Я вивів одинадцятьох порожняків наперед і змусив погупати ногами, щоб виявити себе. У моїх друзів аж повідвисали щелепи.

— Джейкобе, невже це справді ти? — не вірила своїм очам Оливка.

— А як це ти їх контролюєш? — спитав Єнох.

— У тебе на сорочці кров! — вигукнула Бронвін.

Вони прочинили скляні двері — зовсім трохи, тільки щоб можна було розмовляти. Я розповів, як утрапив у порожнячу яму, як мене мало не перекусили навпіл, про порошок і сон, і про те, як прокинувся, а дванадцятеро монстрів — під моєю владою. Щоб показати більше, я наказав порожнякам підняти Воррена, тобто те крісло, до якого він був прив’язаний, і поперекидати його трішки. Стілець тільки мелькав у повітрі, й так тривало, поки діти не розвеселилися, а Воррен застогнав так, наче його от-от знудить. Зрештою я наказав поставити його на підлогу.

— Якби я не бачив на власні очі, то нізащо б не повірив, — заявив Єнох. — У житті б не повірив, хай би навіть і мільйон років минув.

— Ти такий надзвичайний, — почув я тихий голосочок. І побачив Клер.

— Дай я на тебе подивлюся! — Я рушив до дверей, та коли підійшов, вона сахнулася. Так, їх вразили мої здібності, але подолати природний жах дивного перед порожняком — справа не з легких. Та й сморід навряд чи був у цьому дуже помічним.

— Ви в безпеці, — запевнив я. — Даю слово.

До дверей підійшла Оливка.

— А я не боюся.

— Я теж, — сказала Емма, — і піду перша.

Переступивши через поріг, вона вийшла в кімнату, щоб зустріти мене. Я змусив порожняка стати на коліна, нахилився вбік і незграбно пригорнув до себе Емму.

— Вибач, я не можу твердо стояти на ногах. — Я притисся щокою до її щоки й потерся об її м’яке волосся заплющеними повіками. Цього було не досить, але поки що довелося задовольнитися.

— Ти поранений. — Вона відсторонилася, щоб на мене подивитися. — У тебе скрізь порізи. Глибокі.

— Я їх не відчуваю. Весь пилком засипаний…

— То він лише позбавив тебе від болю, але не зцілив.

— Я подумаю про це пізніше. Скільки я там пробув?

— Багато годин, — прошепотіла вона. — Ми вже думали, ти загинув.

Я притулився лобом до її чола.

— Я дав слово, ти забула?

— Дай мені ще одне слово. Пообіцяй, що перестанеш до смерті мене лякати.

— Я дуже постараюся.

— Ні. Пообіцяй.

— Коли все це закінчиться, я пообіцяю тобі все, що забажаєш.

— Я запам’ятаю, — сказала вона.

У дверях виникла пані Сапсан.

— Вам двом краще вийти сюди. І прошу, цього звіра залиште зовні, якщо не важко.

— Пані Сапсан! — вигукнув я. — Ви вже на ногах!

— Так, мені вже краще. Мені пощастило, що мене пізно сюди доправили, а ще завдяки якомусь непоясненному протекціонізму з боку мого брата. Іншим імбринам поталанило менше.

— Я, сестро, не пошкодував тебе, — загримів голос із гучномовця над нашими головами. Знову Коул. — Просто найсмачнішу страву приберіг наостанок.

— Заткнися! — викрикнула Емма. — Коли ми до тебе доберемося, Джейкобів порожняк на сніданок тебе з’їсть!

Коул розсміявся.

— Я в цьому сумніваюся, — сказав він. — Ти, хлопче, могутніший, ніж я думав, але не тіш себе марними надіями. Ви оточені, виходу немає. Своїми діями ви лише відтягуєте неминуче. Але якщо здастеся зараз, я ще можу передумати й когось із вас помилувати…

Я примусив порожніх блискавичним порухом язиків видерти гучномовці зі стелі й розбити об землю. Навсібіч полетіли шматки пластмаси та дроти, і Коулів голос змовк.

— Коли ми до нього доберемося, — сказав Єнох, — я хочу спершу повисмикувати йому нігті, а тільки потім убити. Хтось щось проти цього має?

— Головне, щоб я встиг йому в ніздрі запустити бджолиний рій, — сказав Г’ю.

— Це не наш метод, — застерегла пані Сапсан. — Коли все це закінчиться, то за імбринічними законами його буде засуджено до гниття в каральному контурі до кінця його неприродного життя.

— А в чому тут прикол? — обурився Єнох.

Пані Сапсан змірила його суворим поглядом.

Я наказав порожнякові мене відпустити, а потім за Емминою допомогою пошкутильгав у двері й вийшов у оглядову кімнату. Там були всі мої друзі — всі, крім Фіони. З офісних крісел, вишикуваних уздовж стіни, на мене дивилися бліді, перелякані обличчя. Імбрини.

Та щойно я схотів до них підійти, друзі перегородили мені шлях. Вони налетіли на мене з обіймами, охопили руками моє хитке тіло й міцно стисли. Я не витримав і здався. Нічого приємнішого я не відчував за дуже довгий час. Та потім до мене підійшов Едисон, тримаючись якнайшляхетніше з двома пораненими лапами, і я розірвав обійми, щоб з ним привітатися.

— Ти вже вдруге мене рятуєш. — Я поклав руку на його пухнасту голову. — Не знаю, чи зумію я колись тобі віддячити.

— Щоб віддячити, можеш просто витягти нас із цього клятого контуру, — пробурчав він. — Як же я шкодую, що взагалі на той міст зайшов!

Усі, хто його чув, розсміялися. Можливо, річ була в його собачій натурі, але Едисон ніколи не фільтрував — завжди казав тільки те, що думає.

— Той твій фокус із вантажівкою… один з найхоробріших учинків, які я бачив, — сказав я йому.

— Мене схопили тієї ж хвилини, як я потрапив за фортечний мур. На жаль, я вас усіх підвів.

На протилежному боці дверей щось раптово й дуже гучно бахнуло, аж здригнулася вся кімната. З полиць попадали дрібні речі.

— Витвори підривають двері, — пояснила пані Сапсан. — Вони вже певний час цим займаються.

— Ми з ними розберемося, — пообіцяв я. — Але спершу я хочу дізнатися, кого ми недорахувалися. Коли ми відчинимо ці двері, все може піти шкереберть, тому якщо в цьому поселенні є дивні, яких треба врятувати, то я хочу про них знати, перш ніж іти в бій.

У кімнаті було так темно й тісно, що ми вирішили обійтися перекличкою. Я двічі називав на ім’я кожного з друзів, просто щоб пересвідчитися, що всі на місці. Потім запитав про дивних, яких викрали з крижаного будинку пані Королик разом із нами: клоуна (скинули у прірву, крізь уривчасті схлипування розказала нам Оливка, за те, що відмовився виконувати накази витворів), складаного чоловіка (у тяжкому стані покинутого в підземці), телекінетичну Меліну (нагорі, непритомну, без частки душі, яку з неї вже витягли) і блідих братів (те саме). А ще були ті дітлахи, яких врятувала пані Королик: хлопчик із простим обличчям у крислатому капелюсі і дівчина — заклиначка змій з несамовито пухнастим волоссям. Бронвін сказала, що бачила, як їх вели в іншу частину поселення, де тримали під замком решту дивних.

І насамкінець ми полічили імбрин. З нами була пані Сапсан, звісно, від якої діти не відходили ні на крок, відколи її побачили. Мені так багато треба було їй сказати. Поговорити про все, що з нами сталося, відколи ми бачили її востаннє. Про все, що відбувалося з нею. Та, хоч у нас і не було часу щось казати, між нами все-таки був певний обмін, у ті коротенькі миті, коли наші погляди побіжно зустрічалися. Вона позирала на мене й Емму з гордістю і зачудуванням. «Я вам довіряю», — немовби промовляли її очі.

Але, хоч які ми були щасливі побачити пані Сапсан, вона була не єдиною імбриною з тих, про кого нам слід було подбати. Загалом їх було дванадцять. Пані Сапсан представила своїх подруг. Пані Королик, яку Емма зрізала зі стелі, була поранена, однак притомна. Пані Дзюб досі каламутним безтямним поглядом дивилася поперед себе. Найстарша ж поміж них, пані Шилодзьобка, якої ніхто не бачив, відколи їх із пані Сапсан викрали на Кернгольмі, сиділа на стільці біля дверей. Над нею клопоталися пані Вівсянка, пані Ковальчик та ще декілька, поправляли в неї на плечах ковдру.

Мало не всі вони здавалися наляканими, що загалом-то на імбрин було зовсім і не схоже. Вони мали бути нашими старійшинами, нашими провідницями, але, багато тижнів просидівши тут, у полоні, вони бачили й переживали таке, що тепер почувалися мовби контужені. (А ще вони не поділяли певності моїх друзів, що я можу контролювати дванадцятьох порожняків, і намагалися триматися якнайдалі від моїх потвор, наскільки це дозволяли стіни кімнати.)

Наприкінці залишилася одна людина, якої не назвали: мініатюрний чоловічок із бородою, який мовчки стояв серед імбрин і дивився на нас крізь сонцезахисні окуляри.

— А хто це? — спитав я. — Витвір?

Чоловічок помітно обурився.

— Ні! — Він зірвав із себе окуляри, щоб показати очі, скошені на переніссі. — Я вііін! — із сильним італійським акцентом вигукнув він і показав на великий шкіряний фоліант, що лежав поряд із ним на столі, наче це якось пояснювало, хто він такий насправді.

Я відчув, як мені на передпліччя лягла чиясь рука. Мілард, зараз невидимий, бо зняв смугастий костюм.

— Дозволь тобі представити найвидатнішого в історії світського картографа, — пишномовно проказав він. — Джейкобе, це Перплексус Аномалус.

— Buongiorno[13], — привітався Перплексус. — Здрастуйте.

— Для мене велика честь із вами познайомитися, — відповів я.

— Так, — задерши носа догори, мовив він. — Справді.

— Звідки він тут узявся? — пошепки спитав я в Міларда. — І чому він досі живий?

— Коул знайшов його в якомусь контурі чотирнадцятого століття у Венеції. Ніхто й не підозрював, що такий існує. Але він тут уже два дні, тож скоро може прискорено постаріти.

Якщо я правильно розумів такі штуки, Перплексусу загрожувало стрімке старіння, бо контур, у якому він жив, був значно старішим за той, у якому ми перебували зараз, і різниця між цими часами зрештою мала на ньому позначитися.

— Я ваш найбільший фанат! — заявив Мілард Перплексусу. — У мене є всі ваші мапи.

— Так, ти вже мені казав, — стомлено промовив Перплексус. — Grazie[14].

— Це не пояснює, чому він тут, — сказала Емма.

— У своїх щоденниках Перплексус писав про пошуки Бібліотеки душ, — пояснив Мілард, — тому Коул його вистежив, викрав і примусив розказати, де вона.

— Я поклявся на крові ніколи не казати нічого, — з нещасним виглядом промовив Перплексус. — Тепер я навіки проклятий!

— Я хочу повернути Перплексуса назад до його контуру, поки він не постарів, — сказав Мілард. — Не хочу бути винним у втраті найбільшого живого скарбу царства дивних.

З-за дверей знову почувся гуркіт, ще гучніший і сильніший, ніж до того. Кімната заходила ходором, і зі стелі посипалися уламки каменю.

— Любий, ми зробимо все від нас залежне, — запевнила його пані Сапсан. — Але спершу нам треба подбати про нагальніші справи.

* * *

Ми швиденько накидали план дій, такий уже, як був. Відчинити великі двері й пустити вперед порожняків, щоб розчистили шлях. Вони були в нормальному робочому стані, мій зв’язок з ними щохвилини міцнішав. І ними можна було пожертвувати. Про те, що все може піти не так, я навіть думати не наважувався. Якщо вдасться, ми знайдемо Коула, але найголовнішим зараз видавалося покинути цей табір живими.

Я вивів своїх порожніх у маленьку кімнату. Усі перед ними розступалися і втискалися в стіну, затуляючи руками носи, поки потвори човгали вперед і збиралися навколо важких дверей. Найбільший порожняк став на коліна, і я знову його осідлав, і враз став таким високим, що мусив згорбитися, аби голова не зачіпала стелі.

Зовні, в коридорі, лунали голоси витворів. Поза сумнівом, вони планували ще один вибух бомби. Ми вирішили спершу зачекати, коли вони її підірвуть, а потім вийти. Тож стояли й чекали. Кімнатою пливла напружена мовчанка.

Зрештою напругу розірвала Бронвін.

— Я думаю, пан Джейкоб повинен нам усім щось сказати.

— Що, наприклад? — я змусив свого порожняка розвернутися, щоб стати обличчям до всіх.

— Ну, зараз ти поведеш нас у бій, — пояснила Бронвін. — Якусь настанову від головнокомандувача.

— Щось для натхнення, — додав Г’ю.

— Щось таке, щоб ми не так сильно боялися, — озвався Горацій.

— Відчуваю великий тиск, — трохи невпевнено промовив я. — Не знаю, чи це допоможе вам боятися менше, але я ось про що думав. Я вас знаю лише кілька тижнів, але відчуття таке, ніби минуло вже набагато більше часу. Таких класних друзів, як ви, в мене в житті не було. І дивно думати, що лише кілька місяців тому я був удома і навіть не підозрював про ваше існування. І в мене ще був дідо.

У коридорі пролунав шум, заговорили приглушені голоси, щось важке й металеве впустили на землю.

Я підвищив голос.

— Я за дідом сумую щодня, але один дуже розумний друг якось мені сказав, що все в житті стається не просто так. Якби я не втратив його, то ніколи б не знайшов вас. Тож я думаю, що втратив одну частину сім’ї, щоб відшукати іншу. Ну, словом, отакі в мене почуття до вас. Ви моя сім’я. Я наче один з вас.

— Ти і є один з нас, — уточнила Емма. — Ти належиш до нашої сім’ї.

— Ми любимо тебе, Джейкобе, — запевнила Оливка.

— Пане Портман, знати вас — це надзвичайна честь, — сказала пані Сапсан. — Ваш дідусь міг би вами дуже пишатися.

— Дякую, — розчулився і трохи збентежився я.

— Джейкобе? — озвався Горацій. — Можна я тобі щось дам?

— Авжеж, — кивнув я.

Решта наших, відчуваючи, що між нами має відбутися якась приватна розмова, зашепотілися.

Горацій підійшов до порожняка так близько, як тільки міг витримати, і, злегка тремтячи, простягнув складений квадрат тканини. Я потягнувся зі свого підвищення на спині в порожняка і взяв його.

— Це шарф, — пояснив Горацій. — Пані Сапсан контрабандою пронесла мені пару спиць, і я сплів його у своїй камері. Я вважаю, що це допомогло мені там не збожеволіти.

Подякувавши йому, я розгорнув шарф. Був він простим, в’язаним, із китицями по краях, але гарно зробленим, а куточок навіть було прикрашено моїми ініціалами. ЯП.

— Ого, Горацію, це ж…

— Нічого особливого. Якби в мене була моя книжка зі зразками, я міг би й краще зробити.

— Він надзвичайний, — сказав я. — Але звідки ти знав, що знову мене побачиш?

— Я бачив сон, — він сором’язливо усміхнувся. — Надінеш? Я знаю, що не холодно, але… на щастя?

— Авжеж, — і я незграбно зав’язав шарф на шиї.

— Ні, так він спаде. Дай я. — Він показав мені, як його скласти навпіл, потім зробив петлю на моїй шиї й просунув у неї шарф, а потім зав’язав досконалим вузлом на шиї так, щоб вільні кінці акуратно звисали на груди. Не зовсім бойовий обладунок, але й зашкодити не могло.

До нас непомітно підійшла Емма.

— А тобі коли-небудь сниться щось, окрім чоловічої моди? — спитала вона в Горація. — Наприклад, де може переховуватися Коул?

Горацій похитав головою і вже зібрався було відповісти:

— Ні, але мені наснився фантастичний сон про поштові марки… — але більше сказати не встиг, бо в коридорі зашуміло: неначе великий сміттєвоз, несучись на швидкості звуку, врізався в стіну. І нас трусонуло до самісіньких кісток. Величезні бункерні двері в кінці кімнати розчахнуло вибухом, завіси й шматки шрапнелі врізалися в стіну навпроти. (На щастя, у них на шляху ніхто не стояв.) Поки розвіювався дим, усі поволі розгиналися і вставали з землі. А тоді, крізь дзвін у вухах, я почув голос із гучномовців:

— Нехай хлопець виходить сам, і ніхто не постраждає!

— Чомусь я їм не вірю, — сказала Емма.

— Бо їм не можна вірити, — озвався Горацій.

— Пане Портман, навіть не думайте про це, — попередила пані Сапсан.

— Я й не думав, — запевнив я. — Усі готові?

Бурмотіння згоди. Я розставив порожніх по обидва боки від дверей. Їхні велетенські пащеки порозтулялися, язики були напоготові. Та щойно я зібрався розпочати раптову атаку, з гучномовця в коридорі пролунав Коулів голос: «Вони контролюють порожняків! Солдати, назад! Оборонні позиції!»

— А щоб його чорти взяли! — спересердя вигукнула Емма.

Коридор сповнився тупотом чобіт — вояки відступали. Раптової атаки не вийшло.

— Не має значення, — сказав я. — Коли в тебе в розпорядженні дванадцятеро порожняків, раптовість відходить на другий план.

Настав час використати мою таємну зброю. Замість наростання напруги перед кидком я почувався зовсім інакше — свідомість заспокоїлася і рівномірно розподілилася між порожняками. Поки ми з друзями трималися позаду, істоти скупчилися біля понівечених вибухом дверей і стали вискакувати в коридор із роззявленими пащами. Їхні невидимі тіла пробурювали тунелі в димному тумані. Витвори стріляли в них, спалахували дула їхніх пістолетів, витвори відступали. У відкритому дверному проході свистіли кулі, залітали в кімнату, де укрилися ми з друзями, врізалися в стіну позаду нас.

— Кажи, коли! — прокричала Емма. — Підемо за твоєю командою!

Перебуваючи свідомістю в дванадцятьох місцях одночасно, я не міг відповісти англійською ні слова. Я був ними, тими порожняками в коридорі, і мою власну плоть жалила кожна куля, що розривала їхню.

Наші язики дісталися до них першими: до витворів, які не досить швидко бігали, а ще ті хоробрі, але дурні, які лишилися, щоб прийняти бій. Ми їх молотили, били головами в стіну, а декілька нас зупинилося (тут я постарався чуттєво дистанціюватися), щоб вгризтися в них зубами, проковтнути їхню зброю, заглушити їхні крики й лишити їх загризеними, з широко розкритими ротами.

На сходах у кінці коридору сталася тиснява, і вартові знову почали стріляти. Крізь нас пройшла друга завіса куль, нас пронизав глибинний біль, але ми, розмахуючи язиками, бігли далі.

Кілька витворів утекло через люк. Іншим пощастило менше, і коли вони перестали кричати, ми відкинули їхні тіла подалі від сходів. Я відчув, що двоє моїх порожняків загинуло, їхні сигнали зникли з моєї свідомості, зв’язок було втрачено. А потім у коридорі стало чисто.

— Зараз! — скомандував я Еммі; вимовляти якісь складніші фрази я тієї миті був просто не здатен.

— Зараз! — прокричала Емма решті нашої групи. — Сюди!

Я вивів свого порожняка в коридор, міцно тримаючись за його шию, щоб не злетітити. Слідом за нами Емма вела інших, освітлюючи полум’яними руками дорогу в диму. Разом ми припустили коридором: попереду — мій батальйон порожняків, позаду — армія дивних. Першими йшли найсильніші й найхоробріші: Емма, Бронвін та Г’ю, далі — імбрини й буркотливий Перплексус, який наполіг на тому, щоб забрати з собою свою важку «Мапу днів». А замикали наші ряди найменші діти, найнесміливіші й поранені.

У коридорі тхнуло порохом і кров’ю.

— Не дивіться! — почув я голос Бронвін, коли ми проминали трупи витворів.

На бігу я їх полічив: п’ятеро, шестеро, семеро на двох моїх загиблих порожняків. Їхня кількість давала надію. Але скільки витворів тут було загалом? Сорок, п’ятдесят?

Я боявся, що їх забагато, щоб ми могли їх убити, і тих із наших, хто потребував захисту, забагато теж, тож, коли ми вийдемо з-під землі, станемо легкою мішенню: нас оточать і захоплять. Мені потрібно було вбити якнайбільше витворів, поки вони не вийшли на відкриту місцевість і цей бій стане для нас програшним.

Моя свідомість знову перемістилася до порожняків. Перший з них, піднявшись ґвинтовими сходами, виліз крізь люк, потім різкий біль, порожнеча.

Він потрапив у засідку.

Наступного, що поліз у люк, я змусив прикритися тілом мертвого як щитом. Під градом куль він прокладав собі шлях у кімнату, поки решта порожняків вистрибували з люка. Мені потрібно було швидко витіснити витворів, відігнати їх від дивних, що лежали на лікарняних ліжках. Кількома ударами язиків ми вбили найближчих, а решта просто втекли.

Коли ми, дивні, вилазили через люк, я відправив за ними навздогін своїх порожняків. Тепер нас було так багато, так багато рук, що від’єднати своїх прикутих до ліжок братів і сестер од висмоктувачів душ було легко. Ми розділилися й швидко все зробили. Що ж до божевільного в кайданах і малого, якого ми запхали в комірчину, то тут їм було безпечніше, ніж разом з нами. А ми повернемось.

Тим часом мої порожняки гнали витворів до виходу з будівлі, а ті втікали й наосліп відстрілювались. Хапаючи їх за п’яти язиками, ми зуміли двох-трьох повалити на землю, і там, коли до них підбігли мої порожняки, вони зустріли свій швидкий, проте жахливий кінець.

Один витвір сховався за стійкою й заходився ладнати до вибуху бомбу. Та порожняк видер його звідти й, згрібши в оберемок, поволік витвора разом із бомбою в сусідню кімнату. За кілька секунд пролунав вибух. І ще один порожняк згас у моїй свідомості.

Витвори порозбігалися в різні боки, більш ніж половина з них утекли, пірнаючи у вікна й бічні двері. Ми їх потроху втрачали; перевага в бою вже була не на нашому боці. Ми повід’єднували всіх дивних, що лежали в ліжках, і рушили наздоганяти моїх порожняків, яких тепер лишалося семеро, плюс той, на якому їхав я.

Так ми опинилися біля виходу, в кімнаті зі страхітливими інструментами. І тут перед нами постав вибір. Я звернувся із запитанням до тих, хто був до мене найближче, — Емми, пані Сапсан, Єноха, Бронвін.

— Використаємо порожніх як прикриття й побіжимо до вежі? — спитав я. Кількість порожняків у підконтрольному мені арсеналі зменшилася, тож тепер я міг трохи говорити своєю звичною мовою. — Чи б’ємося далі?

На диво, вони всі погодилися.

— Нам не можна зараз зупинятися, — витираючи з рук кров, сказав Єнох.

— Якщо зупинимось, вони полюватимуть на нас усе життя, — додала Бронвін.

— Ні, ми не будемо на вас полювати, — озвався поранений витвір, що скулився на підлозі неподалік. — Ми підпишемо мирову!

— Це ми вже проходили в тисяча дев’ятсот сорок п’ятому, — сказала йому пані Сапсан. — Вона не варта була туалетного паперу, на якому її було написано. Діти, ми повинні битися далі. Це така нагода, якої більше може й не бути.

Емма здійняла руку, що яскраво палахкотіла вогнем.

— Давайте спалимо цей табір упень.

* * *

Я відправив порожняків із лабораторії на подвір’я, наздоганяти вцілілих витворів. Там їм знову влаштували засідку, ще один загинув, і його місце в моїй свідомості згасло. Окрім того, на якому їхав я, мої порожняки вже прийняли щонайменше по кулі на кожного, але, незважаючи на поранення, всі залишалися сильними. Порожняки, як я вже пересвідчився на власному болісному досвіді, міцні паразити. А от витвори, на противагу до них, здавалося, вже запанікували, але це не означало, що їх можна було скидати з рахунків. Ми точно не знали, куди вони порозбігалися, і це робило їх іще небезпечнішими.

Я намагався втримати своїх друзів усередині будівлі, коли відправив порожняків на розвідку, але сердиті, заведені дивні буквально рвалися в бій.

— Дайте дорогу! — вигукнув Г’ю, намагаючись пропхнутися повз Емму та мене, бо ми перегороджували йому шлях.

— Несправедливо, що все робить Джейкоб, — сказала Оливка. — Ти майже всіх витворів повбивав, але я їх ненавиджу не менше, ніж ти! А якщо хочеш, то я їх ненавиджу довше — майже сто років уже! Тому пропусти!

То була правда: цим дітям потрібно було випустити пару ненависті до витворів, яку вони відчували ціле століття, а я, виходить, забирав у них усю славу. Це була також і їхня війна, і я не мав права їх стримувати.

— Якщо ти справді хочеш допомогти, — сказав я Оливці, — тоді зроби от що…

За тридцять секунд ми вже були на відкритому подвір’ї, і Горацій та Г’ю запускали Оливку в повітря, обв’язавши навколо її талії мотузку. Враз вона стала нашим безцінним оком у небі: голосно повідомляла нам інформацію, якої мої наземні порожняки нізащо б не зібрали.

— Двоє праворуч, трохи далі од маленької білої повітки! Ще один — на даху. І декілька біжать до великої стіни!

Тож вони не розбіглися на всі чотири боки, а зачаїлися за подвір’ям. Якщо трохи пощастить, їх можна переловити. Я скликав шістьох своїх уцілілих порожняків до нас. Вишикував чотирьох із них у фалангу, що маршируватиме попереду нас, а двох — позаду, для захисту від нападів з тилу. Нам з друзями лишалося зайняти місце між ними й розправлятися з витворами, які спробують пробити нашу стіну з порожняків.

Ми почали марширувати до краю подвір’я. Верхи на персональному порожнякові я почувався генералом, що командує військами, сидячи в сідлі. Емма була поруч, а інші дивні трималися ззаду: Бронвін збирала в оберемок цеглу, щоб нею жбурлятися, Горацій та Г’ю трималися за Оливчину мотузку, Мілард ні на крок не відходив від Перплексуса, що вивергав нестримний потік італійської лайки, затуляючись своєю «Мапою днів», як щитом. Ще далі імбрини свистіли й голосно кликали по-пташиному, щоб їхні пернаті побратими прилетіли на наш захист, але Диявольський Акр був такою мертвою зоною, що диких птахів у ньому було раз-два, та й годі. Пані Сапсан узяла на себе турботу про пані Шилодзьобку та кількох шокованих імбрин. Залишити їх не було де; їм доведеться разом з нами йти в бій.

Ми дійшли до краю внутрішнього подвір’я, за яким простилалася смуга відкритої землі метрів із п’ятдесят завдовжки. На всьому її обширі між нами й фортечним муром стояла одна-єдина маленька будівля. То була чудернацька споруда з дахом, як у пагоди, й високими орнаментованими дверима. Я бачив, як туди забігло кільканадцять витворів. За Оливчиними словами, майже всі вцілілі витвори зайняли позиції всередині тої маленької споруди. Так чи інакше, нам доведеться їх звідти вибити.

Над табором запанувала тиша. Витворів ніде не було видно. За стіною, що давала прихисток, ми затрималися, щоб обговорити свій наступний крок.

— Що вони там роблять? — спитав я.

— Намагаються виманити нас на відкриту місцину, — пояснила Емма.

— Це не проблема. Я відправлю порожняків.

— А хіба ми без них не лишимося беззахисними?

— Здається, іншого вибору нема. Оливка полічила витворів, які туди забігли, їх було як мінімум двадцять. Я маю відправити стільки порожняків, щоб вони переважили їх чисельністю, інакше їх просто повбивають.

Я перевів дух. Обвів поглядом напружені обличчя навколо мене, що застигли в очікуванні. Одного за одним я відправив порожняків навшпиньки переходити відкрите подвір’я, сподіваючись, що легка хода дозволить їм оточити будівлю непомітно.

І, здавалося, все вийшло. У будівлі було троє дверей. Я зумів поставити по два порожняки біля кожних, і жоден витвір не висунув назовні носа. Порожняки стояли на чатах при дверях, а я їхніми вухами наслухав. Було чути, як усередині хтось говорить високим голосом, хоча слів я розібрати не міг. Потім засвистів птах. І в мене все похололо всередині.

Там були імбрини. Інші, не знайомі нам імбрини.

Заручниці.

Але якщо так, то чому витвори не намагалися вести переговори?

Мій початковий план полягав у тому, щоб знести одночасно всі двері та вдертися досередини. Але якщо там заручники, а надто імбрини, то діяти так необачно не можна було в жодному разі.

Я вирішив ризикнути й змусити одного порожняка зазирнути всередину. Проте всі вікна було запнуто фіранками, а це означало, що доведеться посилати його у двері.

Я вибрав найменшенького. Розгорнув його основний язик. Порожняк лизнув клямку, взявся за неї.

— Я відправляю одного всередину, — повідомив я своїм. — Лише одного, щоб роздивився, що там і як.

Дуже повільно порожняк повернув клямку. І коли я мовчки порахував до трьох, він штовхнув двері.

Нахилився вперед і притиснув чорне око до щілини.

— Я заглядаю всередину.

Порожняковим оком я бачив шматок стіни, вздовж якого тяглися клітки. Важкі чорні пташині клітки найрізноманітніших форм і розмірів.

Порожняк трохи ширше прочинив двері. Я побачив більше кліток, і пташок теж, у клітках і поза ними, прикутих ланцюжками до жердок.

І жодних витворів.

— Що ти бачиш? — нетерпеливилась Емма.

Але часу пояснювати не було, був час тільки на те, щоб діяти. Я наказав усім своїм порожнякам розчахнути всі двері одночасно, і вони вдерлися досередини.

Звідусіль пронизливо закричали перелякані птахи.

— Пташки! — вигукнув я. — У кімнаті повно імбрин!

— Що? — здивувалась Емма. — А витвори де?

— Не знаю.

Порожняки крутилися по кімнаті, нюхали повітря, обшукували кожен закапелок.

— Цього не може бути! — заявила пані Сапсан. — Усі викрадені імбрини — тут, з нами.

— А що ж це тоді за птахи? — спитав я.

Раптом рипливий папужий голос проспівав: «Біжи, кролику, біжи! Біжи, кролику, біжи!» І до мене дійшло: це не імбрини. Це папуги. І вони цокають.

— ЛЯГАЙ! — прогорлав я, і ми всі пірнули на землю позаду стіни на подвір’ї; порожняк кинувся спиною назад і потягнув мене за собою.

Я наказав порожнякам чимдуж тікати у двері, але папугобомби спрацювали до того, як вони встигли вибігти, десятеро водночас. Пролунав оглушливий громовий гуркіт і порожняки полягли під руїнами будівлі. І поки земля, цегла і шматки стін літали подвір’ям і проливалися на нас дощем, я відчув, що сигнали порожняків заглухли, усі, крім одного, пощезали з моєї свідомості.

Через стіну перелетіла хмара диму й пір’я. Вимащені землею дивні й імбрини кашляли й обдивлялися одне одного, чи нема поранень. Що ж до мене, то я був шокований чи десь близько до цього, ніяк не міг відвести погляду від засміченого клаптя землі, на якому лежав тепер, тремтячи, порожняк. Цілу годину моя свідомість розширювалася, щоб умістити їх дванадцятьох, тож після їхньої раптової смерті в ній з’явився вакуум, у якому плавав мій дезорієнтований розум. Паморочилося в голові, й не давало спокою дивне відчуття втрати. Але кризові ситуації допомагають зосередитися на головному, тому ми з єдиним уцілілим порожняком сіли рівно.

З-за стіни долинули голоси, багато голосів — усі враз вони викрикували бойовий клич, що все наростав. А під ними — тупіт чобіт. Дивні нерухомо позастигали й, спохмурнівши від страху, подивилися на мене.

— Що це таке? — спитала Емма.

— Зараз гляну, — я відповз од свого порожняка, щоб виглянути за край стіни.

Крізь куряву після вибуху на нас мчала орда витворів. Двадцятеро їх бігли з піднятими гвинтівками й пістолетами, люто виблискуючи білими очима й білими зубами. Вибух їх не зачепив, певно, сховалися в якомусь підземному укритті. Нас заманили в пастку, і папугобомби були тільки першим її складником. Позбавивши нас найгрізнішої зброї, витвори пішли у фінальну атаку.

Наші в паніці попідбігали до стіни, щоб і собі поглянути на ту орду.

— Що нам робити? — вигукнув Горацій.

— Битися! — відказала Бронвін. — Показати їм усе, на що ми здатні.

— Ні, ми повинні тікати, поки ще є змога, — заперечила пані Шилодзьобка. Хоча з її зігнутою спиною й поораним зморшками обличчям важко було взагалі уявити, як вона від чогось тікає. — Ми не можемо собі дозволити втратити ще бодай одне життя дивних!

— Вибачте, але я в Джейкоба питав, — сказав Горацій. — Зрештою, це він нас сюди завів…

Я інстинктивно позирнув на пані Сапсан, яку вважав головним авторитетом, коли йшлося про авторитети. Вона відповіла на мій погляд і кивнула.

— Так, — мовила вона. — Я думаю, вирішувати повинен пан Портман. Але швидко, бо витвори ухвалять це рішення за вас.

Я ледве не запротестував. Усі мої порожняки, крім одного, погинули… але, напевно, пані Сапсан таким чином хотіла сказати, що вірить у мене, байдуже, скільки там у мене тих порожняків. У кожнім разі, наші подальші дії були очевидними. За сотню років дивним ще не вдавалося так близько підійти до знищення витвірської загрози, і якщо ми зараз утечемо, то такий шанс може більш ніколи й не випасти знову, я це чудово розумів. На обличчях моїх друзів застиг страх, але водночас вони виражали рішучість і готовність ризикувати життям задля того, щоб нарешті стерти з лиця землі витвірську заразу.

— Ми битимемося, — сказав я. — Надто далеко ми зайшли, щоб здатися.

Якщо серед нас і були ті, хто волів би втекти, то вони мовчали. Не сперечалися навіть імбрини, котрі давали клятву захищати нас. Вони розуміли, яка доля чекає на тих із нас, кого зловлять.

— Тоді командуй, — сказала Емма.

Я вигнув шию і подивився за стіну. Витвори стрімко наближалися, до них уже було не більше сотні футів. Але я хотів, щоб вони підійшли ще ближче — на таку відстань, щоб ми могли вибити їм із рук зброю.

Прогриміли постріли. І раптом угорі пролунав пронизливий крик.

— Оливка! — закричала Емма. — Вони стріляють в Оливку!

Ми залишили бідолашну дівчинку висіти в небі, й тепер витвори палили по ній неприцільно, а вона повискувала й розмахувала кінцівками, немов медуза. Часу на те, щоб спустити її, не лишалося, але й покинути її там як мішень для стрільби ми не могли.

— Нехай у них з’являться цікавіші мішені, — сказав я своїм. — Готові?

Їхня ствердна відповідь прогриміла в унісон. Я заліз на спину порожнякові, що присів навпочіпки.

— ТО ВПЕРЕД! — заволав я.

Порожняк так рвучко скочив на ноги, що ледве не скинув мене, і помчав уперед, ніби скаковий кінь після сигналу пістолета. Ми вилетіли з-за стіни: порожняк зі мною на шиї попереду, мої друзі та наші імбрини поруч іззаду. Я видав бойовий клич, не так щоб налякати витворів, як щоб розігнати страх, що вчепився в мене пазуристими лапами; мої друзі вчинили так само. Витвори раптово зупинилися і кілька секунд наче не могли вирішити, наступати їм далі чи, стоячи на місці, нас перестріляти. Це дало нам із порожняком досить часу, щоб подолати значну частину тієї відстані, що нас од них відокремлювала.

Рішення витвори ухвалювали недовго. Вони зупинилися, навели на нас свою зброю, мов розстрільний загін, і випустили град куль. Ті свистіли навколо нас, заривалися в землю, запалювали мої больові рецептори, врізаючись у порожняка. Я подумки благав, щоб йому не зачепило життєво важливих центрів, і опустився якнайнижче, щоб заховатися за його тілом, і підштовхував його просуватися вперед швидше, спираючись на язики як на додаткові ноги.

Відстань до витворів ми з порожняком подолали всього за кілька секунд. Друзі теж не відставали. І враз ми опинилися серед них, пішли врукопашну, і перевага була на нашому боці. Я всі свої зусилля спрямував на те, щоб вибивати зброю витворам з рук, а мої друзі з користю застосовували свої особливі таланти. Емма розмахувала руками, мов смолоскипами, врізалася в шеренгу витворів. Бронвін жбурляла назбираною цеглою, а коли уламки закінчилися, молотила ворога голими руками. Самотня бджола Г’ю нещодавно знайшла собі друзів, і тепер він їх підохочував («Народ, цільте в очі!»), вони кружляли й пікірували на ворога за кожної зручної нагоди. Так само, як імбрини, які з першими пострілами перетворилися на птахів. Найзловіснішою поміж них була пані Сапсан: її велетенський дзьоб і пазурі змушували витворів рятуватися втечею. Але навіть маленька яскрава пані Вівсянка в бою була дуже помічною: вона видерла одному витвору жмут волосся й дзьобнула в голову так сильно, що він не влучив, стріляючи, — а це дало Клер змогу підстрибнути й укусити його за плече своїм широким потиличним ротом із гострими зубами. Єнох теж відіграв свою роль — витяг з-за пазухи трьох глиняних людців з виделками замість ніг і ножами замість рук та відправив чикрижити витворам гомілки. І весь цей час зі своєї висоти пташиного льоту до нас озивалася Оливка.

— Еммо, ззаду! Г’ю, він зараз стрілятиме!

Та, попри всю нашу дивняцьку винахідливість, їх було більше, а витвори билися так, наче від цього залежало їхнє життя (що насправді так і було).

Щось тверде (приклад гвинтівки) хряснуло мене по голові, і я на мить обм’як на шиї в порожняка, відчуваючи, як кружляє довкола світ. Пані Вівсянку зловили й жбурнули на землю. То був хаос, страшний кривавий хаос, і витвори в наступальному пориві відтісняли нас назад.

Та раптом позаду нас пролунав знайомий рев. Повернувшись до тями, я озирнувся й побачив Бентама, що галопом мчав у бій на спині у свого ведмегрима. Обидва були мокрі до нитки, бо пройшли через Панконтуркон так само, як ми з Еммою.

— Вітаю, юначе! — викрикнув Бентам, порівнявшись зі мною. — Поміч потрібна?

Та не встиг я відповісти, як у мого порожняка знову влучила куля. Вона пройшла крізь його шию і зачепила моє стегно, проклавши криваву борозну в порваних штанях.

— Так, будь ласка! — закричав я.

— Пі-Ті, ти чув, що сказав хлопець. УБИЙ!

Ведмідь пірнув у гущавину битви. Він розмахував гігантськими лапами і розкидав витворів, наче кеглі. Один підбіг і вистрілив у звіра впритул із маленького пістолета. Та це тільки роздратувало Пі-Ті, він підняв кривдника в повітря й жбурнув геть. Невдовзі потому, завдяки злагодженій роботі мого порожняка й Бентамового ведмегрима, ми змусили витворів захищатися. А коли вивели з гри стільки ворогів, що стали переважати їх числом, коли їхні лави порідішали до десятка, вони розвернулися і спробували порятуватися втечею.

— Не дайте їм утекти! — заволала Емма.

Ми помчали за витворами — хто на своїх двох, хто на крилах, хто верхи на ведмеді й порожнякові. Ми переслідували їх крізь куряву руїн будинку з папугами, по землі, понівеченій катапультованими снарядами Шаронового повстання, аж до арки воріт, вбудованих у громаддя зовнішнього муру.

Пані Сапсан з пронизливими криками налітала згори на витворів. Вона підняла одного за загривок, відірвала його від землі, але це, разом з атаками бджіл Г’ю, тільки змусило дев’ятьох позосталих драпати ще стрімкіше. Вони все більше відривалися, а мій порожняк почав спотикатися — давалися взнаки півдесятка кульових поранень, з яких сочилася чорна рідина.

Витвори летіли не розбираючи дороги, і з їхнім наближенням стали підійматися залізні ґрати.

— Зупиніть їх! — прокричав я, сподіваючись, що за брамою мене може почути Шарон разом зі своєю неконтрольованою юрбою.

І раптом до мене дійшло: ще ж є міст! Лишився ще один порожняк — той, що під мостом. Якщо я вчасно його опаную, то, може, витвори ніде від нас не дінуться.

Але ні. Вони вже вибігли у ворота і мчали до мосту, а я безнадійно відставав. На той момент, коли я проминав ворота, порожняк під мостом уже схопив і перекинув п’ятьох із них на вулицю Кіптяву, де вичікувала лише невеличка групка амброманів. Недостатньо, щоб зупинити витворів. Інші четверо стирчали біля провалля — чекали своєї черги.

Коли ми з порожняком вибігли на міст, я відчув, як активізується всередині мого розуму порожняк під мостом. Він якраз підіймав трьох із чотирьох витворів і переносив їх через яму.

— Стій, — уголос сказав я порожнячою.

Принаймні я подумав, що я так сказав, хоча цілком імовірно, що дещо загубилося в перекладі й «стій» порожнячою мовою звучало дуже подібно до «скинь». Бо замість зупинитися й перенести трьох брикливих нажаханих витворів на наш бік мосту порожняк просто їх відпустив. (От чудасія!)

Усі дивні на нашому боці прірви й амброзалежні на іншому підійшли до краю, щоб супроводити поглядами їхнє падіння. Витвори верещали й безпорадно розмахували руками, розтинаючи шари сірчаної зеленої імли, а потім — хлюп! — плюснули в киплячу ріку й зникли.

По обидва боки пролунали тріумфальні вигуки, й добре знайомий мені рипучий голос промовив:

— А так їм і тре’. Будуть знати, як жмотитися на чайові.

Це сказала одна зі сторожових голів, що досі висіла на палі.

— Хіба мама не казала вам, щоб не йшли плавати, коли наїстеся? — риторично спитала інша голова. — ТІЛЬКИ ЧЕРЕЗ ДВАДЦЯТЬ ХВИЛИН МОЖНА!

Одинокий витвір, який лишився на нашому боці мосту, кинув зброю і підняв руки, здаючись, але ті п’ятеро, що встигли перебратися, вже розчинялися в хмарі попелу, здійнятого вітром.

Ми стояли й проводжали їх поглядами. Тепер нам їх нізащо не наздогнати.

— З нашим щастям, — зітхнув Бентам. — Навіть та жалюгідна жменька витворів може ще багато років сіяти хаос і біду.

— Звісно, брате. Хоча я й не підозрювала, що тобі є якесь діло до того, що з нами всіма станеться. — Озирнувшись, ми побачили, що до нас іде пані Сапсан, уже у своїй людській подобі. Її плечі огортав скромний шалик. Наша імбрина не зводила очей з Бентама, і погляд у неї був дуже непривітний.

— Здрастуй, Альмо! Яка ж приємність тебе бачити! — із перебільшеним ентузіазмом вигукнув той. — І, авжеж, мені є якесь… — Він ніяково прокашлявся. — Сама подумай: це ж завдяки мені ти не сидиш зараз у камері. Діти, ну скажіть їм!

— Пан Бентам нам дуже допоміг, — визнав я, хоч і не дуже хотілося встрявати у сварку брата й сестри.

— У такому разі дуже вдячна, — холодно промовила пані Сапсан. — Я подбаю про те, щоб до Ради імбрин донесли звістку про ту роль, яку ти відіграв у цій сутичці. Можливо, тобі навіть пом’якшать вирок.

— Вирок? — Емма гострим поглядом зиркнула на Бентама. — Який вирок?

Він скривився.

— Вигнання. Ви ж не думаєте, що я жив би в цій дірі, якби мені були раді деінде? Мене підставили, несправедливо звинуватили в…

— …змові, — закінчила за нього пані Сапсан. — Співпраці з ворогом. Зрада за зрадою.

— Альмо, я діяв як подвійний агент, щоб вивідати в нашого брата інформацію. Я ж тобі пояснював! — скиглив Бентам, простягаючи руки, немов якийсь злидар. — Ти знаєш, що в мене є всі причини ненавидіти Джека!

Пані Сапсан зробила застережний жест обома руками, щоб він замовк. Вона вже чула цю історію і не хотіла слухати знову.

— Коли він зрадив твого діда, — сказала вона, звертаючись до мене, — чаша терпіння переповнилася.

— То було випадково, — ображено сахнувся Бентам.

— А що сталося з суулом, який ти з нього видобув? — спитала пані Сапсан.

— Його ввели піддослідним!

Але імбрина заперечно похитала головою.

— Ми перевірили твій експеримент. Їм ввели суул від свійських тварин, а це може означати лише одне. Ти залишив Ейбову душу собі.

— Твої звинувачення абсурдні! — закричав Бентам. — То про це ти сказала Раді? Це тому я тут гнию? — Я не міг розібрати, він щиро здивувався чи просто добре грає. — Я знав, що ти вважаєш загрозою для себе мій інтелект і надзвичайні лідерські здібності. Але те, що ти впадеш так низько, щоб усунути мене з дороги… ти знаєш, скільки років я вже борюся з лихом вживання амброзії? Що, на Бога, я міг зробити з суулом того бідолахи?

— Те саме, що наш братик хоче зробити з юним паном Портманом, — сказала пані Сапсан.

— Я ці твої закиди навіть заперечувати не буду, забагато честі. Бажаю тільки, щоб цей туман у тебе в голові розвіявся і ти зрозуміла правду: Альмо, я на твоєму боці. І завжди був.

— Ти завжди на тому боці, де тобі вигідно бути.

Бентам зітхнув і подивився на нас із Еммою поглядом засудженого до страти на шибениці.

— Прощавайте, дітки. Познайомитися з вами було надзвичайно приємно. Я повертаюся додому; на те, щоб урятувати всі ваші життя, пішло забагато сил як на такого старого й немічного чоловіка. Але я сподіваюся, що одного дня, коли ваша директриса схаменеться, ми зустрінемося знову.

Він торкнувся краю капелюха, і вони з ведмедем, прокладаючи собі шлях через юрбу дивних, вирушили назад у бік вежі.

— Театральна вистава, — пробурчав я, хоча мені стало навіть трохи його шкода.

— Імбрини! — гукнула пані Сапсан. — Нагляньте за ним.

— А він правда вкрав Ейбову душу? — спитала Емма.

— Без доказів ми не можемо мати певності, — відповіла пані Сапсан. — Але решта його злочинів, разом узятих, заважать на більше, ніж пожиттєве вигнання. — Коли вона провела його поглядом, з її обличчя зник кам’яний вираз і його вираз пом’якшився. — Завдяки своїм братам я вивчила один непростий урок. Ніхто не в змозі завдати тобі більшого болю, ніж люди, яких ти любиш.

* * *

Вітер змінив напрямок, і ось уже хмара попелу, що посприяла витворам під час утечі, рушила в наш бік. Вона налетіла швидше, ніж ми встигли відреагувати, повітря враз стало колючим, і згасло денне світло. Звідусіль залопотіли крила — то імбрини обернулися й полетіли у височінь, здіймаючись над бурею. Мій порожняк упав на коліна, схилив голову й затулив лице двома вільними язиками. Він звик до попільних штормів, а от наші друзі зовсім не знали, як під час них поводитися. Я чув, що вони панікують у темряві.

— Залишайтеся на місцях! — прокричав я. — Скоро минеться!

— Позатуляйте носи й роти сорочками, дихайте крізь них, — розпорядилася Емма.

Та коли буря стала потроху вщухати, на протилежному боці мосту я розчув щось таке, що волосся на потилиці піднялося дибки. Три баритони виводили пісню, рядки якої переривалися глухими ударами й стогонами.

— Так — перестуку молотків!..

Хрясь!

— Так — перегуку гвіздків!

— А-а-ай, ноги!

— Як весело збивати шибеницю!..

— Пустіть, пустіть!

— …довічну розраду всіх вішальників!

— Прошу, не треба! Я здаюся!

Попіл потроху розвіювався, і з нього виникли Шарон та троє його кремезних двоюрідних братів, кожен тягнув за собою переможеного витвора.

— Усім доброго ранку! — гукнув Шарон. — Нічого не загубили?

Продираючи очі від попелу, наші друзі побачили результат його праці й розвеселилися.

— Шароне, ти неймовірний! — радісно закричала Емма.

Імбрини вже сідали на землю навколо нас і перетворювалися на людей. Коли вони швиденько вбиралися в cкинутий одяг, ми шанобливо не відводили поглядів од витворів.

Раптом один з них вирвався з міцної хватки рук, які його тримали, й побіг. Та замість рушити за ним, тесляр спокійно вибрав на поясі маленький молоток, вперся ногами в землю і жбурнув. Плавно обертаючись у повітрі, молоток летів прямісінько в голову витворові, але досконалий момент влучання було зіпсовано, коли витвір пригнувся й кинувся до навалених на узбіччі відходів. Він саме збирався пірнути в проміжок між двома хижами й зникнути, але раптом у дорозі розверзлася тріщина, і витвора поглинуло жовте полум’я, що звідти вирвалося.

Видовище було препаскудне, але всі звеселилися й заухкали.

— От бачите, — настановчо промовив Шарон. — Їх сам Акр хоче здихатися.

— Це прекрасно, — кивнув я, — але як щодо Коула?

— Погоджуюсь, — сказала Емма. — Якщо ми його не зловимо, жодна перемога не матиме значення. Правда ж, пані Сапсан?

Я роззирнувся навколо, та директриси ніде не було. Емма також пошукала її поглядом у натовпі.

— Пані Сапсан? — із панікою в голосі покликала вона.

Я наказав порожнякові випростатися, щоб можна було краще розгледіти.

— Хто-небудь бачить пані Сапсан? — прокричав я. Тепер уже всі почали роздивлятися, позирати на небо (ану ж як вона стала птахом і полетіла?), на землю (ану ж як приземлилася, та ще не обернулася людиною?).

І тут наші занепокоєні розмови розітнув високий тріумфальний крик.

— Діти, можете більше не шукати! — Спочатку я не міг зрозуміти, звідки лине той голос. А він тим часом вів далі: — Виконуйте мої накази, і вона не постраждає.

А потім я побачив, як з-під гілля маленького почорнілого від попелу деревця одразу за брамою витворів виходить знайома постать.

Коул. Скоцюблений чоловічок без зброї в руках і охоронця під боком. Його бліде обличчя спотворювала неприродна гримаса, очі ховалися за опуклими сонцезахисними окулярами, від чого він нагадував якусь велику комаху. Увесь такий із себе франт: у плащі з каптуром, з золотими ланцюгами на шиї й пишною шовковою краваткою. Вигляд у нього був радісно-божевільний, мов у якогось схибленого доктора з готичного роману, який провів на собі забагато дослідів. І, думаю, саме його очевидне божевілля (а ще те, що ми знали — він здатен чинити справжнє лихо) завадило нам кинутися до нього й роздерти навпіл. Такі, як Коул, ніколи не бувають настільки беззахисними, як здається на перший погляд.

— Де пані Сапсан? — закричав я, і в унісон зі мною зазвучали вимогливі голоси імбрин та дивних.

— Там, де їй і належить бути, — відповів Коул. — Зі своєю сім’єю.

Рештки димної хмари вітром винесло з табору за його спиною, і ми побачили Бентама та пані Сапсан у подобі людини, але її тримав у лапах Бентамів ведмідь. Її очі горіли від люті, але вона розуміла, що не варто опиратися, коли тебе схопив ведмегрим з гострими кігтями й поганим характером.

Скидалося на те, що ми знову потрапили в нічне жахіття, яке переживали знову й знову. Пані Сапсан знову викрали, цього разу Бентам. Він стояв трохи позаду ведмедя, опустивши очі, наче соромився зустрітися з нами поглядом.

Шоковані й гнівні крики пронеслися натовпом дивних та імбрин.

— Бентам! — крикнув я. — Відпусти її!

— Ти чортів зрадник! — вигукнула Емма.

Бентам підняв голову і подивився на нас.

— Ще буквально десять хвилин тому, — бундючним тоном промовив він, — я був вам відданим. Я вже давно міг віддати вас братові, але не зробив цього. — Звузивши очі, він зиркнув на пані Сапсан. — Альмо, я вибрав тебе, бо вірив… наївно з мого боку, звісно… що коли я допоможу тобі та твоїм вихованцям, ти нарешті зрозумієш, як несправедливо ти до мене ставилася й залишиш минуле в минулому, забувши про наші колишні незгоди.

— За це ти довіку скнітимеш у Безмилосердному проваллі! — закричала пані Сапсан.

— Я вже не боюся твоєї жалюгідної маленької ради, — заявив Бентам. — Ти більше не триматимеш мене під замком. — Він стукнув ціпком об землю. — Пі-Ті, намордник!

Ведмідь затулив пані Сапсан обличчя лапою.

Широкими кроками Коул рушив до брата й сестри, розкриваючи обійми. На його обличчі квітнула посмішка.

— Бенні зробив вибір — він буде себе відстоювати. І я, наприклад, його вітаю! Нема нічого кращого за возз’єднання родини!

Та раптом якась невидима сила потягла Бентама назад. Біля його горла сяйнуло лезо ножа.

— Нехай ведмідь відпустить пані Сапсан, бо заріжу! — прокричав знайомий голос.

— Це Мілард! — охнув хтось із нашого натовпу.

Так, то був Мілард — без одягу, невидимий. Бентам перелякався на смерть, але Коула це, здавалося, лише роздратувало. З глибоких надр свого плаща він витяг старовинного револьвера й націлив його в голову Бентамові.

— Відпустиш її — і тебе вб’ю я, братику.

— Ми ж уклали пакт! — запротестував той.

— І коли ти піддасися на вимоги голого хлопчика з тупим ножем у руках, це буде порушенням того пакту. — Коул звів курок, підійшов до Бентама впритул, притиснув йому дуло до скроні й звернувся до Міларда: — Якщо ти змусиш мене вбити мого єдиного брата, вважай, що твоя імбрина теж покійниця.

Повагавшись якусь хвилю, Мілард кинув ножа на землю й побіг. Коул хотів було його схопити, але промазав, і Мілардові кроки віддалилися по трав’яній стежині.

Бентам заспокоївся й розрівняв зім’яту сорочку. А Коулові веселощі де й поділися. Він націлив револьвер на пані Сапсан.

— А тепер слухай мене! — гаркнув він. — Ви там, на тому боці мосту! Відпустіть вартових!

Вибору в них не було — мусили підкоритися. Шарон і його кузени відпустили захоплених витворів і позадкували, а витвір, що стояв на нашому боці мосту, притьмом підхопив із землі свою зброю. За кілька секунд баланс сил змінився докорінно, і от уже на юрбу дивилося чотири дула, а одне було скеровано на пані Сапсан. Коул міг робити все, що йому заманеться.

— Хлопче! — він показав на мене. — Скинь порожняка у прірву! — Його різкий голос голками проколював мої барабанні перетинки.

Я підвів свого порожняка до краю провалля.

— Накажи йому стрибнути!

Виходило так, що вибору в мене не лишалося. То була б жахлива втрата, але, мабуть, воно й на краще: порожняк дуже страждав, з його ран витікала чорна кров і збиралася під ногами. Він би однаково не вижив.

Я зняв його язик зі свого поясу й зліз на землю. Я вже достатньо зміцнів, щоб стояти на своїх двох, а от порожняк стрімко слабшав. Щойно я спустився з його спини, він неголосно застогнав, втягнув язики до рота й став на коліна. Він готовий був принести цю жертву.

— Не знаю, ким ти був, але спасибі тобі, — сказав я. — Я певен, якби ти колись став витвором, то був би не зовсім поганим.

На цих словах я вперся ногою йому в спину й штовхнув. Порожняк полетів уперед і без звуку зник у туманній безодні. А за кілька секунд я відчув, як його сигнал зникає з моєї свідомості.

Витвори з протилежного боку мосту перебралися до нас на порожнякових язиках, але якби я втрутився, то життя пані Сапсан знову опинилося б під загрозою. Оливку забрали з неба, грубо смикаючи за мотузку. Вартові заходилися зганяти нас у щільну групу, якою легко було б керувати. Потім Коул наказав, щоб привели мене, і один з вартових виволік мене з натовпу.

— Живим нам потрібен тільки він, — повідомив Коул своїм охоронцям. — Як доведеться стріляти, то тільки по колінах. А щодо решти… — він навів револьвер на людей, що збилися в купку, й вистрелив. Юрба сахнулася, пролунали крики. — Стріляйте куди схочете!

Він розвернувся, розвівши руки, наче якась приземкувата балерина. Я вже ладен був кинутися на нього, видряпати йому очі, хай там що буде далі, але в моєму полі зору виник револьвер із довгим дулом.

— Ні, — односкладово буркнув мій охоронець, широкоплечий витвір з блискучою лисою головою.

Коул випустив кулю в повітря й закричав, вимагаючи тиші. Усі голоси змовкли, крім схлипувань того, в кого він влучив.

— Не плачте! Я вам, люди, пропоную угоду, — звернувся він до натовпу. — Сьогодні історичний день. Ми з братом влаштуємо урочисту кульмінацію своїх новаторських зусиль, які тривали ціле наше життя. Ми коронуємо себе і станемо королями-близнюками царства дивних. А що то за коронація без свідків? Тому ми візьмемо вас із собою. Якщо будете добре поводитися, то побачите видовище, якого й за тисячу літ ніхто не бачив. Ми відчинимо й експропріюємо Бібліотеку душ!

— Дай мені одну обіцянку, інакше я вам не допомагатиму, — сказав я Коулу. Особливого хисту до перемовин я не мав, але він вважав, що я йому потрібен, а це вже було щось. — Коли отримаєш бажане, відпусти пані Сапсан.

— На жаль, так не піде, — похитав головою Коул, — але життя їй я збережу. Правити царством дивних, коли в ньому житиме моя сестра, набагато цікавіше. Коли я обріжу тобі крила, Альмо, то зроблю тебе своєю особистою рабинею. Як тобі таке?

Директриса поривалася відповісти, але слова заглушила м’ясиста ведмежа лапа.

Приклавши згорнуту ківшиком долоню до вуха, Коул розсміявся.

— Що кажеш? Не чую! — а потім розвернувся й рушив у бік вежі.

— Уперед! — загорлала сторожа, і ми всі, спотикаючись, побрели слідом за ним.

Розділ дев’ятий

Нас, мов худобу, гнали до вежі. Тих, хто відставав, витвори підганяли штурханами й били ногами. Без порожняка я сильно шкутильгав і майже не міг іти: давалися взнаки укуси на грудях, а дія знеболювального пилку вже потроху слабшала. Та все одно я змушував себе просуватися вперед, а подумки гарячково перебирав варіанти нашого порятунку. І кожен був нездійсненнішим за попередній. Без моїх порожняків усі наші особливі здібності майже нічого не важили порівняно з витворами та їхньою зброєю.

Так ми проминули руїни будівлі, в якій згинули мої порожняки: переступали через цеглу, забарвлену кров’ю папуг та витворів, промарширували подвір’ям зі стінами, зайшли у двері вежі й піднялися її гвинтовим коридором повз однакові чорні двері. Попереду нас парадним кроком ішов Коул, дуже скидаючись на схибленого ватажка банди. Він то високо підкидав ноги й розмахував руками, то розвертався обличчям до нас і сипав образами та прокльонами. Позаду нього брів величезний ведмідь, у чиїх обіймах їхав Бентам. Пані Сапсан звір перекинув собі через плече.

Дорогою вона просила братів схаменутися.

— Згадайте давні легенди про Абатон і те, який ганебний кінець спіткав кожного дивного, що наважився вкрасти душі з Бібліотеки! Її сила проклята!

— Альмо, я вже не дитина, мене вже не злякаєш старими імбринськими казочками, — зневажливо пирхнув Коул. — Припни язика. Якщо не хочеш його позбутися.

Невдовзі вона облишила спроби їх переконати й просто мовчки дивилася на нас з ведмежого плеча. Її обличчя випромінювало силу. «Не здумайте боятися, — наче телеграфувала нам вона. — І не таке переживали».

Але я боявся, що не всі з нас доживуть навіть до верхівки вежі. Раз у раз обертаючись, я намагався збагнути, в кого влучив з револьвера Коул. Побачив, що в гущавині людей Бронвін несе на руках чиєсь обм’якле тіло (здається, пані Шилодзьобку), і тут чиясь м’ясиста рука угріла мене по голові.

— Гляди вперед, бо в коліно встрелю, — прогарчав мій охоронець.

Врешті-решт ми прийшли до верхівки вежі та її останніх дверей. На вигнутій стіні коридору трохи далі відбивалося бліде денне світло — над нами була відкрита тераса (я подумки занотував це на майбутнє).

Коул став перед дверима, радісний, розсміяний.

— Перплексусе! — гукнув він. — Синьйоре Аномалус! Так, там, позаду. Оскільки цим відкриттям я частково завдячую твоїм експедиціям і невтомній праці — люблю віддавати належне! — то велику честь першим відчинити ці двері я передаю тобі.

— Облиш, нема часу розводити церемонії, — пробурчав Бентам. — Ми лишили твій табір без охорони…

— Та не нюняй ти, плаксію, — сказав йому Коул. — Це ж якась хвилька, не більше.

Один з вартових витяг Перплексуса з натовпу і поволік до дверей. Відколи я бачив картографа востаннє, з ним сталися разючі зміни: волосся й борода тепер були алебастрово-білі, спина зігнулася в дугу, а обличчям пролягли глибокі зморшки. Він забагато часу провів за межами свого контуру, і тепер давався взнаки істинний вік. Перплексус наче хотів уже відчиняти двері, та йому завадив напад кашлю. Відновивши дихання, він подивився в очі Коулу, набрав у хрипкі легені повітря й виплюнув кім’ях блискучого мокротиння тому на плащ.

— Ти груба неосвічена свиня! — вигукнув картограф.

Піднісши револьвер до голови Перплексуса, Коул натиснув на гачок. Звідусіль залунали крики («Джеку, не треба!» — заволав Бентам), Перплексус здійняв руки й відвернувся. Але револьвер тільки сухо клацнув.

Коул відкрив барабан і зазирнув досередини. А потім знизав плечима.

— Він такий же старезний, як і ти, — сказав він Перплексусу і стер цівкою зі свого одягу мокротиння. — Радій, що за тебе вступилася сама доля. Але я з більшим задоволенням подивлюсь, як ти перетворюєшся на порох, ніж спливаєш кров’ю до смерті.

Він жестом підкликав сторожу, щоб Перплексуса забрали. І поки його тягли до гурту, картограф усе буркотів італійською прокльони на адресу Коула.

Коул став обличчям до дверей.

— Ой, та до дідька все, — пробурмотів він і відчинив. — Усі заходьте!

Усередині була та сама знайома кімната з сірими стінами, тільки цього разу замість відсутньої четвертої стіни в далечінь тягнувся довгий темний коридор. Після кількох штовханів од вартових ми вже швидко крокували по ньому. Гладенькі стіни стали шорсткими, нерівними, потім розширилися, і перед нами постала примітивна кімната, залита денним світлом. Стіни в ній були з каменю та глини, і я міг би назвати її печерою, якби не приблизно прямокутні двері й два вікна. Хтось їх вирізьбив, і цю кімнату також, за допомогою інструментів зробив приміщення в м’якій породі.

Нас вигнали надвір, у жарке сухе денне повітря. Вигляд звідси відкривався запаморочливий. Ми були на височині, й ландшафт навколо здавався іншопланетним: усюди довкола нас стирчали тупі виступи й гострі шпичаки дивної червонястої породи — громадилися з одного боку й тяглися ген-ген у долину з іншого. І в них усіх було вирізьблено примітивні двері й вікна. Крізь них постійно віяв вітер, стогнав, немов людина, і виникало враження, що цей стогін іде від самої землі. Сонце сідати ще навіть не збиралося, але небо світилося оранжевою барвою, мовби одразу за обрієм ішла активна підготовка до кінця світу. І хоч ознаки цивілізації тут були скрізь, але, крім нас, більше нікого не було видно. У мене з’явилося важке відчуття, що за нами спостерігають, наче ми заходимо на заборонену територію.

Бентам зліз з ведмедя й благоговійно зняв капелюха.

— Ось воно, це місце, — сказав він, вдивляючись у пагорби.

Широким жестом Коул по-братерському обійняв його за плечі.

— Я ж казав тобі, що цей день настане. Ото попомучили ми один одного, поки сюди дісталися, скажи?

— Справді, — погодився Бентам.

— Але я так скажу: добре все, що добре закінчується. Бо тепер я нарешті наблизився до мети. — Коул повернувся до нас обличчям. — Друзі! Імбрини! Дивні діти! — Він почекав, коли його голос помандрує в чудернацькі каньйони з їхніми стогонами. — Сьогоднішній день увійде в історію. Ласкаво просимо в Абатон!

Він зробив театральну паузу, чекаючи оплесків. Але їх не було.

— Зараз ви стоїте на землі стародавнього міста, яке колись захищало Бібліотеку душ. Донедавна його ніхто не бачив понад чотириста років і не завойовував за тисячу років. Поки його не знайшов я. Тож зараз ви будете моїми свідками…

Він замовк. На якусь хвилю опустив погляд, а тоді розсміявся.

— І навіщо я зусилля витрачаю? Вам, обивателям, ніколи не зрозуміти, яким важливим є моє досягнення. Тільки погляньте на себе — віслюки перед Сикстинською капелою. — Він поплескав Бентама по руці. — Ходімо, братику. Заберемо те, що належить нам.

— І нам теж! — озвався голос позаду нас. Один з вартових. — Ви ж не забудете про нас, правда, сер?

— Авжеж, ні. — Коул спробував усміхнутись, але в нього не вийшло приховати роздратування через те, що йому нагадали про обіцянку перед усіма. — За вашу вірність я віддячу сторицею.

Разом з Бентамом він рушив уперед второваною стежкою, а вартові стали штовхати нас слідом за ними.

* * *

Запечена під сонцем стежка все розгалужувалася й розгалужувалася, крізь шпичасті пагорби бігли бічні доріжки й канальці. Поза сумнівом, цей маршрут Перплексус відшукав на вимогу Коула, і за останні кілька днів той звідав його безліч разів. Тепер він упевнено вів нас дивними доріжками, що заросли колючими кущами. Кожен його крок випромінював пиху колонізатора. Моє відчуття, що за нами стежать, лише посилилося, неначе пробуравлені в породі отвори були колонією напівзаплющених очей, ув’язненим у камені стародавнім розумом, що поволі пробуджувався від тисячолітнього сну.

Мене аж трусило від тривоги, думки бігли так швидко, що перечіплялись одна через одну. Те, що станеться далі, залежатиме від мене. Зрештою, я потрібен витворам. А якщо я відмовлюся щось робити з душами? А якщо знайду спосіб їх обдурити?

Я знав, що буде далі. Коул уб’є пані Сапсан. Потім почне вбивати інших імбрин, одну за одною, поки я не дам йому те, що йому потрібно. А якщо ні, він уб’є Емму.

Я був недостатньо сильним. Розумів, що здатен на все, аби вони її не скривдили — навіть віддати Коулу ключі до безмежної влади.

А тоді в мене виникла думка, від якої душа пішла в п’яти. А раптом я не зможу? Що, як Коул помиляється і я не зможу побачити глечики з душами або побачити зможу, але взяти — ні? Він мені не повірить. Подумає, що я брешу. Почне вбивати моїх друзів. І якби я навіть переконав його, що це правда (а я не зумію), він може так розлютитися, що все одно всіх повбиває.

Я подумки проказав молитву до свого діда (а мертвим людям узагалі можна молитися?). Ну, я помолився… і попросив, якщо він бачить мене, то хай проведе мене крізь усе це і зробить таким же сильним і могутнім, яким він був колись. «Дідо Портман, — молився я, — я розумію, що це божевілля, але Емма й мої друзі для мене важливіші за цілий світ, цілий проклятущий світ, і я залюбки віддам кожен його шматок Коулу в обмін на їхні життя. Я поганий? Не знаю. Але, думаю, ти міг би зрозуміти. Будь ласка, зрозумій мене».

Я підвів погляд і побачив, що з ведмежого плеча за мною спостерігає пані Сапсан. Наші погляди зустрілися, й вона швидко відвела очi, але я побачив на її брудних щоках світлі борозенки сліз. Неначе вона почула мої думки.

Наш маршрут пролягав крізь стародавній лабіринт звивистих стежок і сходинок, вирізьблених у пагорбах. Ті східці були стерті до півмісяців. А подекуди дорога зовсім зникала, бо її поглинали бур’яни. Я почув, як Перплексус скаржиться, що в нього пішли роки на те, щоб розгадати загадку дороги, яка веде до Бібліотеки душ, а тепер цей невдячний злодій топчеться по ній без жодної пошани. Яка страхітлива образа!

А потім Оливка спитала:

— Чому нам ніхто не сказав, що Бібліотека існує насправді?

— Тому що, моя люба, — відповіла їй імбрина, — це було заборонено. Безпечніше було розповідати…

Тут імбрина замовкла, щоб перевести дух.

— …що це просто казка.

Просто історія. Це стало однією з визначальних істин мого життя. Хоч як я намагався залишити їх пласкими, двовимірними, ув’язненими на папері й у чорнилі, та завжди існуватимуть історії, які відмовляються зоставатися всередині книжок. Ця історія ніколи не була просто історією. Хто-хто, а я знаю: історія поглинула ціле моє життя.

Ми вже кілька хвилин крокували вздовж звичайної на вигляд стіни. Навколо вистогнував свою моторошну пісню вітер: ненадовго вщухав, а потім починав спочатку. Раптом Коул здійняв руку й крикнув, щоб усі зупинилися.

— Ми ще не далеко зайшли? — стурбовано запитав він. — Я клянуся, грот був десь тут. Де картограф?

Перплексуса витягли з юрби.

— Радієш тепер, що не пристрелив його? — пробурчав собі під ніс Бентам.

Коул пустив його слова повз вуха.

— Де грот? — вимогливо запитав він, упритул наближаючись до Перплексуса лицем до лиця.

— Ах, напевно, сховався від тебе, — піддражнив його Перплексус.

— Не випробовуй мого терпіння, — попередив Коул. — Я спалю всі до єдиного примірники твоєї «Мапи днів». Ще до початку наступного року всі забудуть, як тебе звали.

Переплівши пальці рук, Перплексус зітхнув.

— Там, — він показав кудись за наші спини.

Ми його проминули.

Коул потупав до ділянки стіни, яку густо заплів дикий виноград.

Отвір у ній був такий скромний і так добре захований, що його будь-хто б не помітив; не так двері, як дірка в стіні. Коул відгорнув виноград і запхав голову досередини.

— Так! — почув я його вигук. І він вистромив голову та заходився роздавати накази.

— Далі підуть лише важливі люди. Брат, сестра, — він показав на Бентама й пані Сапсан. — Хлопець, — показав на мене. — Двоє вартових. І… — він обвів поглядом натовп. — Там темно, нам знадобиться ліхтарик. Дівчино, ти, — він тицьнув пальцем в Емму.

Мій шлунок зав’язався вузлом, а Емму витягли з юрби.

— Якщо решта вас турбуватимуть, — проінструктував Коул охоронців, — ви знаєте, що робити. — Коул націлив на юрбу револьвер. Усі з криками попригинали голови. Коул зайшовся сатанинським сміхом.

Еммин охоронець заштовхав її в діру. Ведмідь Бентама нізащо б туди не проліз, тож пані Сапсан спустили з його плеча й мій витвір одержав подвійне завдання охороняти нас обох.

Наймолодші діти зарюмсали. Хто міг знати, чи побачать вони директрису знову?

— Діти, будьте хоробрі! — гукнула їм пані Сапсан. — Я повернуся!

— Так, діти! — передражнив Коул. — Слухайтеся своєї директриси! Імбрина краще знає.

Нас із пані Сапсан удвох запхнули в отвір, і коли ми проходили крізь плутанину винограду, я вигадав момент, щоб непомітно їй прошепотіти:

— Що мені робити, коли будемо всередині?

— Усе, що він накаже, — прошепотіла вона у відповідь. — Якщо не будемо його сердити, може, й виживемо.

Виживемо, так, але якою ціною?

Ми відгорнули виноград і нетвердою ходою увійшли у дивний невідомий простір: кам’яну кімнату просто неба. На якусь хвилю мені перехопило подих — так шокувало мене велетенське спотворене обличчя, що витріщалося на нас зі стіни навпроти. Стіна, не більше, але з розкритим ротом замість дверей, двома виряченими й посіченими очима замість вікон, пара дірок за ніздрі й зарості довгої трави, що нагадували волосся й недоглянуту бороду. Вітер тут стогнав ще сильніше, ніж у лабіринті, неначе двері у формі рота намагалися застерегти нас якоюсь стародавньою мовою, що складалася з голосівок завдовжки з тиждень.

Коул показав рукою на двері.

— Бібліотека чекає.

Бентам здійняв капелюха.

— Надзвичайно, — промовив він тихо й шанобливо. — Вона неначе співає нам. Як усі спочилі тут душі прокидаються, щоб нас привітати.

— Привітати, — повторила Емма. — Щось я в цьому сумніваюся.

Вартові штовхнули нас у бік дверей. Ми пірнули в низький прохід і опинилися в ще одній кімнаті, схожій на печеру. Як і решта таких печер, бачених нами в Абатоні, її вирізьбили вручну в м’якій породі, але це було невимовно багато віків тому. Стеля тут нависала низько, стіни були голі, а на підлозі валялося хіба кілька соломин і поодиноких глиняних черепків. Найбільш унікальними тут були стіни, в яких було вирізьблено безліч маленьких заглибин, овальних угорі й пласких унизу, якраз таких завбільшки, щоб могли умістити в собі пляшку чи свічку. У глибині кімнати декілька дверей розгалужувалося в пітьму.

— Ну, хлопче, — сказав Коул. — Бачиш якісь?

Я роззирнувся.

— Якісь що?..

— Не грайся зі мною. Глечики з душами, — він приступив до стіни й засунув руку в западину. — Підійди й візьми один.

Я повільно розвернувся, обводячи поглядом стіни. Кожна западина на вигляд була порожньою.

— Я нічого не бачу, — признався я. — Може, в них нічого нема.

— Брешеш.

Коул кивнув моєму вартовому. Той зацідив мені кулаком у живіт.

Під крики Емми та пані Сапсан я впав на коліна й застогнав. Опустив погляд униз і побачив, що сорочкою стікає кров — не від удару, а з рани внаслідок укусу порожняка.

— Джеку, прошу тебе! — кричала пані Сапсан. — Це ж лише хлопчик!

— Лише хлопчик, лише хлопчик! — перекривив Коул. — У цьому якраз уся проблема! Їх треба карати, як дорослих чоловіків, зрошувати їх кров’ю — лише тоді паросток пробивається назовні, рослина міцнішає. — Він широкими кроками підійшов до мене, прокручуючи на пальці свій химерний стародавній револьвер. — Випростай йому ногу. Я хочу влучити в самісіньке коліно.

Вартовий повалив мене на землю й ухопив за литку. Моя щока терлася об землю, перед собою я бачив стіну.

Я почув, як зводиться курок. І поки жінки благали Коула пощадити мене, я роздивився щось у стінній заглибині. Обриси предмета, якого раніше не помітив…

— Стійте! — заволав я. — Я щось бачу!

Вартовий перевернув мене на спину.

— Отямився нарешті? — Коул навис наді мною й дивився згори вниз. — Що ж ти бачиш?

Я подивився знову, закліпав очима. Примусив себе заспокоїтися, сфокусувати зір.

Там, у стіні, поступово, як полароїдний знімок, проступало нечітке зображення кам’яної посудини. Була вона простою, без жодних прикрас, циліндричної форми, зі звуженою закоркованою шийкою. Її кам’яні стінки мали той самий червонястий відтінок, що й дивні пагорби Абатона.

— Це глечик, — сказав я. — Лише один. Він був перевернутий, тому я його й не помітив спочатку.

— Встань, — наказав Коул. — Я хочу побачити, як ти його витягнеш.

Я підтягнув коліна до грудей, перекотився на ноги і встав. У животі розлився пекельний біль. Я почовгав через усю кімнату й повільно засунув руку в заглибину. Обхопив пальцями глечик, та враз шоковано відсмикнув руку.

— Що там таке? — спитав Коул.

— Він крижаний, — відповів я. — Не чекав цього.

— Дивовижно, — пробурмотів Бентам. Досі він вагався, не наважуючись переступити через поріг, неначе думав, чи вартує все це зусиль. Але тепер підійшов поближче.

Я знову сягнув рукою в западину, вже готовий до холоднечі, й витяг глека назовні.

— Це неправильно, — сказала пані Сапсан. — Там, усередині, міститься душа дивного, і з нею слід поводитися шанобливо.

— Коли я її з’їм, це стане найбільшою шаною для душі, яку тільки можна віддати, — повідомив Коул, підійшов і став коло мене. — Опиши цей глечик.

— Він дуже простий. З каменю зроблений, — моя права рука почала замерзати, тому я переклав його в ліву. І побачив ззаду напис високими й тонкими, мов павутиння, літерами. Одне слово.

Асвіндан.

Згадувати про це я не збирався, але Коул стежив за мною яструбиним оком і побачив, що я щось помітив.

— Що там? — вимогливо спитав він. — Попереджаю: нічого не приховуй.

— Тут слово. Асвіндан.

— Назви по літерах.

— А-с-в-і-н-д-а-н.

— Асвіндан. — Коулове чоло спохмурніло. — Це давньою дивною, так?

— Очевидно, — відповів Бентам. — Не пам’ятаєш, що нам на уроках розказували?

— Звісно, пам’ятаю! Я вчився краще за тебе, забув? Асвіндан. Корінь тут — вінд. Це означає швидкість, тобто прискорення — і зміцнення, зростання сили!

— Брате, я б на твоєму місці не був такий певний.

— Ну звісно! — саркастично примружився Коул. — Я думаю, ти його собі забрати хочеш.

Простягнувши руку, Коул спробував вихопити в мене глечик. Йому вдалося обхопити шийку пальцями, та щойно глечик полишив мою руку, Коулові пальці стислися, неначе між них уже нічого не було, а глечик упав на підлогу й розбився.

Коул вилаявся й ошелешено подивився собі під ноги, де вже розтікалася калюжею яскраво-синя рідина.

— Тепер я це бачу! — радісно вигукнув він, показуючи пальцем на синю калюжку. — Так, я бачу!

— Так… так, я теж, — сказав Бентам, і вартові підтвердили. Рідину бачили всі, але глечики, у яких вона містилася і які її оберігали, були невидимі.

Один з вартових нахилився, щоб торкнутися синьої рідини пальцем. Та тієї ж миті, як його палець занурився, він закричав і відскочив, несамовито розмахуючи рукою, щоб струсити з неї речовину. Якщо глек був пекучо крижаним, то можна лише уявляти, якою холодною була та синя рідина.

— Як шкода, — промовив Коул. — Я б хотів поєднати цю душу з іншими обраними.

— Асвіндан, — повторив Бентам. — Корінь — свінд. Тобто «зсихатися». Радій, брате, що ти не випив цієї.

Коул спохмурнів.

— Ні. Ні, я певен, що я правий.

— Не правий, — сказала пані Сапсан.

Він метнув блискавичний погляд спершу на брата, потім на неї, переляканий, підозріливий, неначе зважував можливість, чи не змовилися вони проти нього. Та потім наче заспокоївся.

— Це лише перша кімната, — сказав він. — Найкращі душі зберігаються далі, я цього певен.

— Погоджуюсь, — сказав Бентам. — Щодалі, то старіші душі ми знаходитимемо, а що старіша душа, то вона могутніша.

— А потім ми дістанемося самісінького серця цієї гори, — додав Коул, — і зжеремо його.

* * *

Приставивши дула до ребер, нас змусили зайти в одні з чорних дверей. Наступна кімната дуже нагадувала попередню: зі стільником заглибин у стінах і дверима, що вели в темряву. Проте в ній не було вікон, і на запорошеній підлозі лежав лише одинокий навскісний промінь післяполуденного сонця. Денне світло залишалося в нас позаду.

Коул наказав Еммі розпалити вогонь. Мене змусив оглянути вміст стін. Я слухняно відрапортував про три глечики, але мого слова йому було недостатньо: він примусив мене постукати по кожному нігтем, щоб довести, що вони справді там, і пошарудіти рукою в десятку порожніх западин, аби перевірити, що вони порожні.

Далі він змусив мене їх прочитати. Хеолстор. Унґе-сеуєн. Меаґан-вундор. Ці слова нічого не означали для мене й викликали його невдоволення.

— Душі нікчемних рабів, — пожалівся він Бентамові. — Якщо ми хочемо бути королями, нам потрібні душі королів.

— Тоді вперед, — сказав Бентам.

Ми занурилися в плутаний лабіринт печер, якому, здавалося, кінця-краю не буде. Від денного світла залишився тільки спогад, підлога неухильно йшла вниз. Повітря ставало все холоднішим. Переходи, мов кровоносні судини, відгалужувалися кудись у темряву. Коул ішов, наче керуючись якимось шостим чуттям, упевнено звертав направо чи наліво. Він був безумцем, відверто божевільним, і я не мав сумнівів, що він нас заведе кудись так, що ми заблукаємо; навіть якщо зуміємо від нього втекти, то можемо довіку бродити в пастці цих печер.

Я спробував собі уявити, які бої розгорталися за право володіти цими душами, як стародавні титани-дивні вступали в битви серед гострих скель і долин Абатона, але картинка, що виникала в свідомості, занадто лякала. Усе, про що я міг думати, — як це жахливо, бути ув’язненим тут без світла.

Що далі ми просувалися, то більше глечиків стояло у стінах. Складалося таке враження, що мародери вже давно пограбували крайні кімнати, але всередину лабіринту заходити не стали — щось їх зупинило. Напевно, здоровий інстинкт самозбереження. Коул гавкав на мене, щоб я повідомляв йому новини, але вимагати розказувати, які заглибини зайняті, а які порожні, перестав, і лише коли-не-коли просив прочитати напис на глечику. Він хотів уполювати більшу дичину і, здавалося, вирішив, що в цій частині Бібліотеки є мало вартісного для нього.

У повній тиші ми простували далі. Кімнати ставали дедалі більшими й по-своєму величними: стелі здіймалися все вище, стіни ширшали. Тепер глечики були скрізь, у кожній заглибині, тотемними стовпами височіли в кутках, були засунуті в кожну щілину і шпарину. Від холоду, яким вони струмували, повітря ставало зимним. Тремтячи, я обхопив себе руками. Віддих виходив з рота парою, і знову не давало спокою тривожне відчуття, що за нами стежать. Ця так звана Бібліотека була величезним підземним світом, катакомбами та сховком для другої душі всіх дивних, які населяли землю до початку останнього тисячоліття. Їх були сотні тисяч. Це велетенське скупчення душ чомусь тиснуло на мене: здавлювало мозок і легені, тож я мав таке відчуття, що потроху тону в морських глибинах.

І я бачив, що не лише я почуваюся незатишно. Навіть вартові — й ті стали лякливими. Вони підскакували від найменшого шуму й постійно озиралися через плече.

— Ти це чув? — спитав мій.

— Голоси? — сказав інший.

— Ні, вода, наче вода десь шумить…

Поки вони перемовлялись, я мигцем позирнув на пані Сапсан. Чи було їй страшно? Ні. Здавалося, вона вичікує слушної миті, чекає й спостерігає. Мене це трошки заспокоїло, а ще те, що вона вже давно могла перекинутися на пташку й полетіти геть від своїх викрадачів, але не зробила цього. Поки ми з Еммою в полоні, вона лишатиметься з нами. Та, можливо, річ була не лише в її інстинктивному бажанні захищати. Може, в неї був план.

Повітря все холоднішало, і піт, що виступив на моїй шиї, помалу перетворювався на крижану воду. Ми йшли через кімнату, де було стільки глечиків, що мені доводилося скакати на одній нозі, щоб їх не поперекидати, хоча всі інші просто проходили крізь них. У мене виникло відчуття, що мене душать мертві. Увесь простір тут був заповнений ними, як на залізничній платформі в годину пік, на Таймс-сквер у новорічну ніч — і вся публіка стояла з непорушними обличчями та відвислими щелепами й вирячалася на нас, невдоволена, що ми прийшли. (Я не те щоб це бачив, але відчував.) Зрештою навіть Бентам не витримав.

— Брате, стривай, — задихано мовив він, відтягуючи Коула за плащ іззаду. — Не думаєш, що ми вже достатньо далеко зайшли?

Дуже повільно Коул розвернувся до нього. Його обличчя рівномірно розділилося на дві половини: одна палахкотіла вогнем, друга ховалася в тіні.

— Ні, не думаю, — проказав він.

— Але душ, які є тут, має вистачити…

— Ми ще його не знайшли, — різким, знервованим голосом відповів Коул.

— Знайшли що, сер? — наважився спитати мій охоронець.

— Коли побачу, я зрозумію! — відрубав Коул.

А потім раптово звеселів й побіг уперед, у пітьму.

— Сер! Зачекайте! — кричали йому навздогін вартові, штовхаючи нас за ним.

Коул ненадовго пропав з вигляду, та потім знову з’явився — на іншому кінці зали, яку освітлював стовп кволого синього сяйва. Він стояв у його ореолі й на щось дивився, немов загіпнотизований. Коли ми порівнялися з ним і завернули за ріг, то побачили, що це: довгий тунель, осяяний лазуровим світлом. Ним палахкотів квадратний прохід, що відкривався на протилежному його кінці. А ще до моїх вух долинав якийсь невиразний звук — наче шуміла вода.

Заплескавши в долоні, Коул аж заухкав.

— Господи, ми вже близько!

Як одержимий, він бігцем припустив уздовж коридору, і ми змушені були, перечіпаючись, бігти слідом. А коли наблизилися до краю, то світло, яке нас огорнуло, було таким сліпучим, що ми всі мимоволі зупинилися, бо не бачили вже, куди прямуємо.

Емма загасила свій вогонь. Тут він уже був не потрібен. Затуливши очі пальцями й позираючи між них, я поволі роздивився це місце. То була найбільша печера з тих, що ми досі бачили, велетенський циркулярний простір, що скидався на вулик, сто футів у перетині внизу, але на стелі стіни сходилися в одній точці. Печера купалася в сяйві розсіяного синього світла і здіймалася вгору на кілька поверхів. На кожній поверхні, у кожній заглибині та на кожному глечику (а їх були тисячі) зблискували крижані кристали. Красивими гірляндами вони прикрашали стіни, що сягали у неймовірну височінь.

Попри холоднечу, тут вільно текла вода. Вона била струменем з крана у формі голови сокола, витікала в невеличкий тунель, що огинав кімнату по колу біля підніжжя стін, і потрапляла в неглибокий басейн, обкладений гладеньким чорним камінням, на дальньому краю зали. Саме ця вода й була джерелом райського світла в цій залі. Подібно до речовини в глечиках для душ, вона світилася примарно-синім сяйвом і навпереміну то яскравішала, то тьмянішала, неначе дихала. Усе це разом нагадувало якесь скандинавське спа і могло б навіть заспокоювати нерви, якби не виразний людський стогін, що без упину звучав на тлі приємного жебоніння води. Цей самий стогін ми чули надворі. Я ще помилково сприйняв його за вітер, що свистів у дверях. Але тут вітру не було — й можливості його почути також. То було щось інше.

Захеканий Бентам пошкутильгав у печеру слідом за нами, затуляючи очі долонею, а Коул уже виходив на середину зали.

— ПЕРЕМОГА! — вигукнув він. І те, як його голос зрикошетив між височезних стін, здавалося, подарувало йому неабияку втіху. — Ось вона! Наша скарбниця! Наша тронна зала!

— Вона така велична, — кволо промовив Бентам, човгаючи ногами, щоб стати поряд із братом. — Тепер я розумію, чому так багато людей віддали свої життя в боротьбі за неї…

— Ти робиш страхітливу помилку, — попередила Коула пані Сапсан. — Не можна оскверняти цю святиню.

Коул театрально зітхнув.

— Ну чому ти вічно все псуєш своїми учительськими моралями? Чи ти просто заздриш і оплакуєш кінець свого правління, обдарованіша сестро? Подивись на мене, я можу літати, я можу робити часові контури! Ще одне покоління — і ніхто вже не згадає, що існували такі дурні створіння, як імбрини.

— Е ні, помиляєшся! — закричала Емма, не спроможна більше тримати язика на припоні. — Це про вас двох усі забудуть!

Еммин охоронець хотів був її вдарити, але Коул наказав не чіпати.

— Нехай виговориться, — сказав він. — Може, це її остання можливість, іншої вже не буде.

— Хоча ні, про вас не забудуть, — не вгавала Емма. — Ми напишемо про вас новий розділ «Казок». «Жадібні брати» — так ми його назвемо. Чи «Кошмарні жахливі зрадники, які дістали по заслузі».

— Гм, якось пласко й нецікаво, — сказав Коул. — Я думаю, ця назва звучатиме так — «Дивовижні брати подолали упередження й стали законними володарями царства дивних». Чи щось не менш грандіозне. І тобі, дівчино, пощастило, що я зараз у такому чудовому гуморі!

Він звернув увагу на мене.

— Хлопче! Розкажи про тутешні глечики. І нічого не замовчуй, навіть найдрібніших деталей. — Він вимагав вичерпного опису, і я дав йому його, зачитавши вголос безліч написів тонким почерком. Якби ж я говорив давньою дивною, подумав я, то міг би збрехати про те, що там написано, може, навіть піддурив би Коула і той випив слабку й дурненьку душу. Але я був досконалою машиною-автоматом: благословенним, бо мав здібності, і проклятим через своє невігластво. Єдине, що спало мені на думку, — відвернути його увагу від тих глечиків, що вочевидь дуже багато обіцяли.

Серед них траплялись як дрібні й прості, так і великі, багато прикрашені й важкі, у формі клепсидри й з подвійними вушками. На їхній поверхні було намальовано крила, прикрашені коштовностями; здавалося очевидним, що вони містять душі могутніх і важливих (чи надміру пихатих) дивних. Але їх зраджував великий розмір їхніх заглибин, а коли Коул змусив мене постукати по стінках кісточками пальців, то звук був гучний і глибокий.

Фокусів у рукаві не лишилося. Коул отримає бажане, і перешкодити йому я не міг. Та його наступний вчинок здивував усіх. Бо спочатку видався напрочуд щедрим. Розвернувшись до своїх охоронців, він спитав:

— Ну! Хто хоче хильнути першим?

Охоронці здивовано перезирнулися.

— Що ти маєш на увазі? — Бентам стривожено пошкутильгав до нього. — Хіба першими не ми повинні бути? Я і ти? Ми так довго до цього йшли…

— Братику, не будь скнарою. Хіба я не обіцяв їм винагороду за вірність? — Він знову подивився на охоронців, шкірячи зуби, наче ведучий у якомусь ігровому шоу. — То хто з вас?

Обидва притьмом здійняли руки.

— Я, сер, я!

— Я хочу!

Указівним пальцем Коул показав на витвора, який охороняв мене.

— Ти, — мовив він. — Мені подобається твій бойовий дух. Підійди сюди.

— Дякую вам, сер, дякую!

Коул націлив на мене пістолет, таким чином звільняючи мого охоронця від несення служби.

— Ну, котра з цих душ вам більше до вподоби? — Він згадав, які глечики я називав, і став їх перелічувати. — Йет-Фару. Щось пов’язане з водою, потоп. Годиться, якщо мріяв жити під водою. Вольсенвирсенд. Здається, це якийсь напівкінь-напівлюдина — кентавр, який владарює над хмарами. Бенні, нічого не пригадуєш про це?

Бентам щось нерозбірливе пробурмотів, але Коул його не слухав.

— Стил-хюд, о, це хороше. Металева шкіра. Може придатися в бою, але цікаво, чи треба себе змащувати мастилом…

— Сер, сподіваюся, ви не заперечуватимете, якщо я спитаю, — мляво озвався охоронець, — але, може, взяти одну з більших урн?

Коул похитав пальцем.

— Люблю амбітних людей, але ті глечики — для мене й мого брата.

— Авжеж, сер, авжеж, — запевнив його охоронець. — Але… е-е… може, були ще якісь?

— Я дав тобі вибір, — тоном, що віщував застереження, промовив Коул. — Тому вибирай.

— Так, так, пробачте, сер… — обличчя вартового спотворила гримаса душевного болю. — Я вибираю Йет-Фару.

— Відмінно! — прогримів Коул. — Хлопче, витягни глек.

Засунувши руку в заглибину, на яку вказав Коул, я дістав глечик. Він був такий холодний, що довелося відтягти манжету куртки й узятися за нього, мов у рукавичці. Але навіть крізь тканину відчувалося, що глечик забирає все тепло, яке ще лишалося в моєму змерзлому тілі.

Охоронець вирячився на мою руку.

— І що мені з цим робити? — спитав він. — Спожити, як амброзію?

— А тут я не певен, — відповів Коул. — Брате, а ти що думаєш?

— Теж не знаю напевно, — сказав Бентам. — У давніх текстах про це не було жодної згадки.

Коул задумливо пошкріб підборіддя.

— Я думаю… так, я думаю, це треба вживати, як амброзію. — Зненацька набувши певності, він кивнув. — Так, ось у чому ключ. Точнісінько як амбро.

— Впевнені? — спитав охоронець.

— Абсолютно. На сто один відсоток, — кивнув Коул. — Та не нервуйся ти так. Ти ж в історію увійдеш. Як першопрохідець!

Вартовий зустрівся зі мною поглядом.

— Без фокусів, — попередив він.

— Без фокусів, — пообіцяв я.

І відкоркував глечик. З шийки засяяло синє світло. Охоронець накрив долонею мою руку, підняв її з глечиком над своєю головою і відхилив обличчя назад.

Вдихнув повітря — глибоко, з трепетом.

— Пан або пропав, — сказав він і перехилив мою руку.

В’язкою цівкою з глечика полилася рідина. Тієї ж миті, як вона потрапила йому в очі, його рука мертвою хваткою стисла мою, і я навіть злякався, що він мені пальці переламає. Вивільнив руку й відскочив назад, а глечик упав на землю й розбився.

Обличчя вартового посиніло й задиміло. Він закричав, упав на коліна, здригаючись усім тілом, і повалився вперед. Коли його голова вдарилася об землю, то розлетілася на друзки. Уламки замороженого черепа розсипалися в мене під ногами. Після цього він замовк і явно помер.

— Господи! — закричав Бентам.

Коул несхвально поцокав язиком — немовби в нього на очах хтось розлив келих коштовного вина.

— От холера, — задумливо промовив він. — Здається, це не так, як амброзію, приймають. — Він обвів залу поглядом. — А зараз має спробувати хтось інший…

— Мілорде, я дуже-дуже зайнятий! — закричав другий вартовий, цілячись в Емму та пані Сапсан.

— Так, Джоунс, я бачу, що в тебе руки зброю тримають. То, може, хтось із наших гостей спробує? — Він глянув на Емму. — Дівчино, зроби це для мене, і обіцяю взяти тебе на посаду придворного блазня.

— Провалися ти в пекло, — прогарчала Емма.

— Це можна влаштувати, — рикнув він у відповідь.

І тут на краю зали щось гучно зашипіло й засяяло яскравіше; усі розвернулися на звук. Рідина з розбитого глечика дісталася каналу попід стіною, і там, де вона змішалася з водою, відбувалася реакція. Вода пухирилася й згорталася, палаючи яскравіше, ніж дотепер.

Це дуже розвеселило Коула.

— Ви тільки погляньте! — вигукнув він і навшпиньки підбіг до води.

Стрімка течія рознесла яскраві пухирці по краях зали. Ми проводжали їх поглядом, аж поки вода не досягла мілкої обкладеної камінням водойми на дальньому кінці зали, а тоді й сама водойма запінилася, засвітилася, і з неї до стелі вистрелив стовп яскравого синього світла.

— Я знаю, що це! — тремким голосом мовив Бентам. — Це називається водойма духів. Старовинне знаряддя для викликання мертвих і розмов із ними.

Понад поверхнею водойми в стовпі світла зависла примарна біла пара, поволі набуваючи обрисів людини.

— Але якщо хтось живий зайде у водойму під час викликання…

— Він поглине дух, якого викликають, — закінчив за нього Коул. — Ось вам і відповідь! Ми її знайшли!

Дух непорушно застиг над водою. Був він убраний в просту туніку, під якою прозирала луската шкіра й спинний плавець, що стирчав іззаду. То була душа Йет-Фару, морської людини, яку вибрав охоронець. Здавалося, той стовп сяйва править йому за в’язницю, з якої він не може втекти.

— Ну? — Бентам жестом показав на водойму. — Ти йдеш?

— Чужі недоїдки мене не цікавлять, — презирливо скривився Коул. — Я хочу оцей. — І він показав на глечик, по якому я постукував на його вимогу раніше. Найбільший поміж них. — Вилий його у воду, хлопче. — Він націлив револьвер мені в голову. — Зараз же.

Я підкорився. Із великої западини я тягнув глека обома руками, потім нахилив шийкою до себе — обережно, щоб бризки не знищили мені обличчя.

Ясно-синя рідина потекла по стіні в канал. Вода оскаженіла — сичала, пухирилася й вистрілювала таким сліпучим світлом, що довелося замружитися. Коли рідина з урни попливла через усю залу до водойми, я метнув погляд на пані Сапсан та Емму. То був наш останній шанс зупинити Коула, і всього один охоронець залишився, але той не спускав очей та зброї з жінок, а Коул досі цілив зі свого револьвера акурат мені в голову. Ми досі були в їхній владі.

Рідина з великої урни досягла водойми, і поверхня спінилася та захвилювала, неначе з глибин от-от мало постати морське чудовисько. Сніп світла, що вистрелив догори, був ще яскравіший, і Йет-Фару випарувався безслідно.

Над водою вже збиралася інша хмара, значно більша за попередню. Обриси чоловіка, яких вона набувала, були гігантськими, вдвічі вищими за будь-кого з нас, із удвічі ширшими грудьми. Замість рук у нього були лапи з пазурами і здіймав він їх долонями догори, засвідчуючи свою величезну й жахливу владу.

Побачивши це створіння, Коул посміхнувся.

— Мій вихід, як-то кажуть. — Вільною рукою він сягнув до кишені плаща, витяг складений аркуш паперу й струснув його, розгортаючи. — Хочу лише сказати кілька слів перед тим, як офіційно змінити форму життя.

До нього покульгав Бентам.

— Брате, я думаю, краще нам не баритися…

— Неймовірно! — викрикнув Коул. — Невже ніхто не дозволить мені пережити хвилинку слави?

— Послухай! — просичав Бентам.

Ми прислухалися. Кілька секунд я нічого не чув, та потім здалеку долинув високий різкий звук. Я побачив, як напружилась Емма, як широко розплющилися її очі.

Коул сердито насупився.

— Це що… пес?

Так! Пес! Там, далеко, загублений у відлуннях, гавкав собака.

— У дивних був при собі пес, — сказав Бентам. — Якщо він вистежив нас за слідом, то навряд чи він прийшов сюди сам-один.

А це могло означати тільки одне: наші друзі подужали своїх вартових і з Едисоном на чолі прийшли нас рятувати. Так — наближалася клята кавалерія! Але до здобуття безмежної влади Коулу залишалися лічені секунди, і невідомо було, як далеко розноситься луна в цих печерах. Можливо, щоб дістатися сюди, нашим потрібно ще кілька хвилин, а на той час буде вже запізно.

— Ну що ж, — промовив Коул, — напевно, мої зауваги почекають більш слушної нагоди. — І на цих словах він заховав папірець назад у кишеню. Здавалося, він зовсім не поспішає, а це доводило Бентама до сказу.

— Джеку, ворушися! Забирай свого духа, а потім я свого!

Коул зітхнув.

— Щодо цього. Ти знаєш, я тут подумав… Навряд чи ти зможеш упоратися з такою великою владою. Розумієш, ти слабодухий. Я в жодному разі не хочу сказати, що ти не розумний, ні. Навпаки, ти розумніший за мене! Але мислиш ти як слабка людина. Воля в тебе слабка. Знаєш, бути розумним недостатньо. Треба ще мати норов!

— Ні, братику! Не роби цього! — заскиглив Бентам. — Я буду твоєю правою рукою, твоєю відданою довіреною особою… ким завгодно буду, ким схочеш…

«Так тобі й треба, — подумав я. — Говори-говори…»

— Оце плазування на пузі… саме його я й мав на увазі, — похитав головою Коул. — Змінити думку може лише слабка духом людина. Така, як ти. Але мене благаннями й рюмсанням не візьмеш.

— Ні, ти просто хочеш помститися, — з гіркотою в голосі промовив Бентам. — Неначе того, що ти переламав мені ноги й ув’язнив на довгі роки, було недостатньо.

— Та ні, цього вистачило, — сказав Коул. — Так, це правда, я був злий за те, що ти перетворив нас усіх на порожняків. Але з іншого боку, мати в розпорядженні армію монстрів було не так уже й погано. Та, якщо вже зовсім чесно, то річ навіть не у твоєму кволому характері. Просто… мені погано вдається грати роль брата. Напевно, так. Альма про це може більше тобі розказати. Я не люблю ні з ким ділитися.

— То вперед! — виплюнув Бентам. — Не зволікай довго, застрель мене, та й по всьому!

— Я міг би, — сказав Коул. — Але, думаю, кращого ефекту я досягну, якщо застрелю… його.

Він націлив револьвер мені в груди й натиснув на гачок.

* * *

Удар кулі я відчув чи не раніше, ніж гуркіт револьвера. Відчуття було таке, неначе по мені вгатили невидимі гігантські кулаки. Мене збило з ніг і відкинуло на спину. Після того все стало якимось абстрактним. Я дивився в стелю, й поле зору звузилося до шпилькового отвору. Хтось викрикував моє ім’я. Заговорила інша зброя. Знову постріл.

Ще крики.

Я невиразно усвідомлював, що моє тіло відчуває величезний біль. Що я помираю.

А потім наді мною схилились Емма й пані Сапсан. Їхні обличчя виражали біль, вони кричали, вартовий десь подівся. Я не міг зрозуміти їхніх слів — здавалося, що я під водою. Вони намагалися перемістити мене, відтягти за плечі до дверей, але обважніле тіло не слухалося. А потім десь із водойми пролунало виття ураганного вітру, і, всупереч нестерпному болю, я спромігся повернути голову й подивитися в той бік.

Коул стояв, по литки занурившись у воду. Він розпростер руки й відкинув голову назад, паралізований випаром, що його охопив і зливався з ним. Той туман затікав у кожен отвір у його голові. Завитки ковзали вниз по горлу, мотузки проникли догори носом, клуби просочувалися в очі та вуха. А тоді за лічені секунди все зникло, і синє світло, що осявало печеру, наполовину пригасло, неначе Коул поглинув і його силу також.

Я чув, що пані Сапсан кричить. Емма взяла пістолет одного з вартових і спорожнила магазин, стріляючи в Коула. Він стояв неподалік, а вона добре стріляла. І напевно влучила в нього, але Коул навіть не здригнувся. Замість упасти, він цілком навпаки — розростався. Він ріс дуже швидко, за кілька секунд удвічі збільшившись заввишки та завширшки. Його шкіра рвалася й гоїлася, рвалася й гоїлася, і Коул по-тваринному кричав. Невдовзі він уже більше нагадував вежу з сирої рожевої плоті й подертого одягу. Його велетенські очиська горіли електричним синім вогнем, бо вкрадена душа нарешті заповнила ту давню порожнечу, яку він так довго плекав. Та найстрашнішими були його руки. Вони стали гігантськими, вузлуватими, товстими й покрученими, як коріння дерев. І на кожній було по десять пальців.

Емма та пані Сапсан знову спробували відтягти мене до дверей, але Коул рушив у наш бік. Він по-слонячому гупнув ногою, виходячи з водойми, й голосом, що проймав до кісток, закричав:

— АЛЬМО, АНУ ВЕРНИСЯ!

Коул здійняв страхітливі ручиська. Якась невидима сила відірвала од мене пані Сапсан та Емму. Їх підкинуло вгору, й там вони зависли, на висоті десяти футів над землею, відчайдушно розмахуючи руками. Так тривало, поки Коул не опустив долоні. Швидко, мов м’ячик одскочив від стіни, вони впали на землю.

— Я ВАС ЗУБАМИ НА ПОРОХ ПЕРЕТРУ! — проревів Коул і рушив через усю печеру в їхній бік. Кожен його крок був наче землетрус.

Напевно, від адреналіну мій зір і слух трохи сфокусувалися. Уявити собі гіршу смерть, ніж ця, я не міг: провести останні хвилини, дивлячись, як на моїх очах роздирають живцем жінок, яких я люблю. Та, зачувши собачий гавкіт, я зрозумів, що може статися й гірше: я побачу, як гинуть і мої друзі.

Емма й пані Сапсан побігли. Але вони не мали вибору. Повернутися й забрати мене було б неможливо.

З коридору стали з’являтися наші. Діти й імбрини — всі навпереміш. Шарон зі споруджувачами шибениць теж. Напевно, їх привів сюди Едисон, бо першим у залу забіг він. У зубах у нього теліпався ліхтар.

Вони й гадки не мали, з чим їм доведеться зіткнутися. Я шкодував, що не можу попередити їх — навіть не намагайтеся з ним боротися, біжіть, — але вони б мене й не послухалися. Побачивши велетенське чудовисько, вони стали кидати в нього всім, що було напохваті. Теслярі витягли з-за поясів молотки. Бронвін жбурнула шматком стіни, який принесла з собою, — з розмаху, наче гранату метнула. У декого з дітей були пістолети, які вони забрали у витворів, і вони стріляли в Коула. Імбрини перекинулися на птахів і хмарою кружляли довкола його голови, дзьобаючи всюди, куди могли.

Але все це йому нітрохи не зашкодило. Кулі відскакували. Шмат стіни він відбив рукою. Зловив молотки гігантськими зубами й виплюнув. А імбрини, наче рій мошкари, тільки дратували його. Він розвів руки й вузлуваті пальці (корінці, що на них теліпалися, затанцювали, мов живий дріт), а потім повільно звів долоні. І коли він це зробив, усіх імбрин, що кружляли довкола його голови, невидима сила відштовхнула, а всіх дивних зігнала в щільну купу.

Він стулив долоні й пожмакав ними, наче хотів зібгати аркуш паперу. Імбрин і дивних підняло з землі й зігнало в сферичне місиво, з якого стирчали тільки кінцівки й крила. Лишився тільки я (крім Бентама — куди подівся Бентам?). Я силкувався підвестися, встати й зробити щось, та ледве міг підняти голову. О Господи, їх перетирало на порох. Відлуння наляканих криків одбивалося від стін. І я подумав, що це кінець, ще мить — і з них, мов сік із розчавленого фрукта, поллється кров. Але раптово Коул підняв руку догори й замахав перед самісіньким своїм носом, щось відганяючи.

Бджоли. Рій бджіл Г’ю вирвався із сокодавки й налетів на Коула, жалячи його в очі. Відповіддю їм було виття такої руйнівної сили, що здригнулася вся зала. Імбрини й дивні попадали на землю, щільний шар з їхніх стиснутих тіл розпався, і вони розсипалися навсібіч. Слава Богу, їх не почавило.

Пані Сапсан у вигляді птахи пронизливо кричала, підіймала людей на ноги й гнала до дверей, у бік коридору. Біжіть! Біжіть! Тікайте!

А потім налетіла на Коула. Той уже розправився з бджолами й знову розводив руки, ладний підняти всіх з підлоги й розплющити об стіну. Але не встиг — пані Сапсан каменем упала на нього згори й вгородила йому кігті в обличчя, проорюючи широкі криваві борозни. Та він, рвучко розвернувшись, вдарив її навідліг ручиськом. Пані Сапсан перелетіла через усю залу, вдарилася об стіну і впала на долівку, та вже більше й не ворушилася.

Коли нарешті Коул розвернувся, щоб розправитися з іншими, майже всі вже зникли в коридорі. Коул простягнув до них долоню, стулив її, потягнув до себе, але вони вже були далеко, далі, ніж сягала його сила телекінезу, очевидно. Невдоволено заревівши, він подався навздогін, потім гепнувся на пузо й спробував пролізти крізь отвір у коридор. Хоч і насилу, та протиснутися він усе-таки міг.

Отоді я нарешті й побачив Бентама. Він сховався в каналі з водою, а тепер виліз, мокрий, як курка, зате неушкоджений. Він зігнувся в три погибелі, спиною до мене, і щось там робив, але що саме, я не бачив.

Що ж до мене, то я відчував, ніби повертаюся до життя. Біль у грудях потроху слабшав. Я спробував поворухнути руками, суто задля експерименту, і зрозумів, що можу. Я обережно поклав їх собі на груди, думаючи, що намацаю багато кульових отворів і крові. Але мої груди були сухими. А замість дірок пальці знайшли шматочок металу, сплющений, як монета. Я зімкнув на ньому руки, підніс до очей, щоб роздивитися.

То була куля. Вона не пробила мого тіла. Я не помирав. Куля залишилася в шарфі.

У шарфі, який сплів для мене Горацій.

Звідкілясь він знав, що це станеться, й примусив мене начепити цей шарф із вовни дивної вівці. Дякую Тобі, Господи, за Горація…

На іншому боці кімнати щось спалахнуло, і я підвів голову — усе, на що був здатен, — та побачив, що очі в Бентама палають і з них вистрілюють конуси розжареного білого світла. Ось він кинув щось на землю, і я почув дзенькіт скла.

Він вжив пляшечку амбро.

Зібравши всю свою силу в кулак, я перевернувся на бік, підтягнув ноги до грудей і почав вставати. Бентам накульгував уздовж стін, шукаючи глечики. І кожен дуже уважно роздивлявся. Так, наче міг їх бачити.

І тут я зрозумів, що він зробив. Що він якусь хвилю тому прийняв. Усі ці роки він приберігав душу мого діда для цієї миті і от тепер її спожив.

Він бачив ті глечики. Він був спроможний на це так само, як і я.

Я стояв на колінах. Спираючись долонями на землю. Підтягнув одну ногу, сперся на неї й через силу встав. Мені це нагадувало воскресіння з мертвих.

А Коул уже проштовхався в коридор і половину його подолав. Я чув на іншому кінці луну від голосів моїх друзів. Вони ще не втекли. Може, не схотіли кидати пані Сапсан (чи, можливо, мене). Вони досі боролися.

Бентам, наскільки йому дозволяло каліцтво, пустився бігти. Бо помітив ще один великий глечик і на нього націлився. Я зробив кілька нетвердих кроків у його бік. Він уже був біля глечика. Перевернув його. Синя рідина засичала в каналі й розпочала свій забіг до водойми духів.

Бентам розвернувся й побачив мене.

Пошкутильгав до водойми, а я, теж на непевних ногах, рушив за ним. Рідина з глечика досягла водойми. Вода люто зашумувала, і до стелі вистрелив стовп сліпучого світла.

— ХТО ТУТ ЧІПАЄ МОЇ ДУШІ? — проревів у коридорі Коул. І знову змією поліз у двері.

Я схопив Бентама. Ну, або впав на нього — це вже як забажаєте. Я був слабкий, потерпав од запаморочення, а старий нетвердо стояв на ногах. Чудова з нас була пара рівних суперників. Ми трохи поборюкалися, та коли стало зрозуміло, що я переважаю його в силі, він здався.

— Послухай мене, — сказав він. — Я повинен увійти у водойму. Я — ваша єдина надія.

— Заткнися! — Я вхопив його за руки, якими він досі намагався відбиватися. — Я твої брехні не слухатиму.

— Якщо ти мене не відпустиш, він нас повбиває!

— Ти з глузду з’їхав? Якщо я тебе відпущу, ти йому допоможеш. — Врешті мені вдалося схопити його за зап’ястя. Бо він усе силкувався видобути щось із кишені.

— Ні, ні! — закричав він. — Я стільки помилок скоїв… але я все виправлю, якщо ти дозволиш мені допомогти тобі.

— Допомогти мені?

— У мене в кишені!

Коул повільно протискувався з коридору, ревучи щось про свої душі.

— У нагрудній кишені камізельки! — викрикнув Бентам. — Там цидулка. Я завжди її з собою ношу, про всяк випадок.

Відпустивши його руки, я сягнув у його нагрудну кишеню. І там знайшов клаптик складеного паперу, який нетерпляче розгорнув.

— Що це? — спитав я. Написано було давньою дивною, якою я не володів.

— Рецепт. Покажи його імбринам. Вони зрозуміють, що треба робити.

Над моїм плечем виникла чиясь рука й вихопила в мене папірець. Пані Сапсан, пом’ята, однак у людській подобі.

Вона прочитала папірець. Враз її очі загорілися, й вона подивилася на Бентама.

— Ти певен, що це подіє?

— Одного разу вже подіяло, — сказав він. — Не бачу причин, чому б не спрацювало тепер. Імбрин тут навіть більше…

— Відпусти його, — наказала вона мені.

Я шоковано подивився на неї.

— Що? Але він збирається…

Пані Сапсан поклала руку мені на плече.

— Я знаю.

— Він украв душу в мого дідуся! І спожив її… вона зараз у ньому, всередині!

— Джейкобе, я знаю. — Вона подивилася на мене згори вниз; її обличчя випромінювало доброту, та водночас і твердість. — Усе це правда і ще гірше. І добре, що ти його спіймав. Але зараз ти повинен його відпустити.

Тож я пустив руку Бентама. За допомогою пані Сапсан підвівся. А потім встав і Бентам, печальний, зігнутий старий з блискучо-чорними смугами, рештками душі мого діда, що стікали по його щоках. Мені навіть здалося, що в його очах на мить прозирнув Ейб — що в них спалахнула іскорка його духу і підморгнула мені.

Притьмом розвернувшись, Бентам побіг до стовпа світла й водойми духів. Випар збирався у форму гіганта, майже такого самого, як у Коула, та тільки з крилами. Якщо Бентам встигне скупатися, в Коула з’явиться гідний супротивник. А Коул тим часом майже вибрався з коридору і лютував неймовірно.

— ЩО ТИ НАКОЇВ? — заволав він. — Я ТЕБЕ ЗНИЩУ!

Пані Сапсан штовхнула мене на землю й лягла поряд.

— Нема часу ховатися, — сказала вона. — Вдай мертвого.

Бентам заліз у водойму, і одразу ж випар почав проникати в усі отвори його тіла. Коул нарешті проліз у дверний прохід і одразу ж важко скочив на ноги та побіг до Бентама. Його ножисько опустилося недалеко від наших голів і ледь нас не розчавило. Але Коул запізно добіг до водойми й не встиг завадити Бентаму злитися зі старезною душею, яка покоїлася в тому глечику. Молодший і слабший брат пані Сапсан уже розрісся й став удвічі більшим за свій оригінальний зріст.

Ми з директрисою допомогли одне одному зіп’ястися на ноги. Поза нашими спинами Коул і Бентам уже чубилися із такими звуками, наче розривалися бомби. Ніхто не підказував мені, що треба тікати, я сам зрозумів.

Уже на середині коридору нам назустріч вибігли Емма та Бронвін. Вони підхопили нас попід руки й повели у сховок швидше, ніж туди могли б дістатися наші кволі й понівечені тіла. Ми не розмовляли — часу лишалося тільки на те, щоб бігти, та в жодному разі не кричати, бо нас могли почути. Але Еммине обличчя, наелектризоване зачудуванням і полегкістю від того простого факту, що я лишився живим, промовляло все без слів.

Нас поглинув чорний тунель. Ми встигли. Озирнувся я лише раз, щоб одним оком побачити бійню, що вибухла у нас за спинами. Крізь хмари куряви й пари я угледів двох істот, вищих за два будинки, і вони намагались одна одну прикінчити: однією рукою, всіяною шпичаками, Коул душив Бентама, а іншою вичавлював йому очі. Бентам, з комашиною головою й тисячею запасних очей, встромив довгі гнучкі жвала Коулу в шию й лупцював його велетенськими шкірястими крилами. У дивному танці мелькали кінцівки; вони гатили один одного об стіну, усе навколо них сипалося на землю, незліченні глечики з душами злітали в повітря й розбивалися, проливаючись осяйним дощем.

Ця картинка моїх майбутніх нічних жахіть міцно закарбувалася в моїй пам’яті, і я дозволив Еммі потягти мене в темряву.

* * *

Друзів ми знайшли в сусідній печері: вони сиділи майже в повній темряві, єдиним промінчиком світла тут був ліхтарик у пащі в Едисона, який теж мав от-от згаснути. Коли Емма розпалила вогник і всі побачили, що ми розгонистим кроком підходимо до них, пошарпані, але живі, вони хором радісно закричали. Побачивши їх в Емминому світлі, я здригнувся. Вони самі мали жахливий вигляд, скривавлені та вкриті синцями після того, як їх пом’яв Коул. Декотрі накульгували, бо розтягнули зв’язку чи поламали ногу.

Вибухові звуки, що долинали з печери, де билися велетні, ненадовго вщухли, й Емма нарешті змогла мене обійняти.

— Я бачила, як він у тебе стріляв! Яким дивом ти вижив?

— Дивом шарфа з вовни дивної вівці, дивом Горацієвих снів! — я розцілував Емму й відсторонився, щоб пошукати в юрбі Горація. А коли знайшов, обійняв його так міцно, що його ноги в лакованих туфлях аж трохи піднялися над підлогою.

— Дуже надіюся, що настане день, коли я зможу тобі за нього віддячити, — я посмикав за шарф.

— Я такий радий, що він допоміг! — просяяв Горацій.

Руйнування відновилися, гуркіт стояв неймовірний. З коридору до нас викотилися уламки породи. Хай навіть Коул і Бентам не могли тепер дістатися до нас, та завалити весь цей лабіринт нам на голови вони ще цілком були здатні. З Бібліотеки треба було вибиратися, а потім — і з цього контуру.

Ми побігли, човгаючи й припадаючи на ноги, тим самим шляхом, яким сюди прийшли. Половина з нас жахливо шкутильгала, інші підтримували нас, як костури. Едисон вів нас уперед, керуючись своїм нюхом, назад через лабіринт, до виходу. Гуркіт битви Коула й Бентама, здавалося, переслідував нас — що більше ми віддалялися, то гучнішим він ставав, неначе вони досі росли. До яких розмірів вони могли збільшитися, якої сили набути? Можливо, душі з усіх глечиків, які вони побили, дощем опали у водойму й тепер підживлювали їх, роблячи з них ще більших монстрів.

Чи поховає Бібліотека душ їх під собою? Чи стане їхньою могилою, їхньою тюрмою? Чи вона трісне, мов яйце, і випустить два ці жахіття у світ?

Ми досягли виходу з печер і знову опинилися в оранжевому світлі дня. Гримотня позаду вже не вщухала ні на мить, землетрусом розкочувалася по всіх пагорбах.

— Нам не можна зупинятися! — закричала пані Сапсан. — Усі до виходу з контуру!

Ми вже пробігли половину шляху, коли землю під нами струсонуло так сильно, що ми всі попадали. Сам я ніколи не чув і не бачив виверження вулкану, але, напевно, й воно звучить не набагато страшніше, ніж той громовий гуркіт, що розлігся з низьких пагорбів за нашими спинами. Ми шоковано обернулися, й нашим очам відкрилася картина — стерте на порох каміння знялося в повітря понад акрами землі. І пролунали крики Коула та Бентама, їх ми чули чітко й виразно.

Вони вибралися з Бібліотеки. Пробилися крізь стелю підземних печер, невимовно товсті шари каменю, на денне світло.

— Більше ми зволікати не можемо! — вигукнула пані Сапсан. Зіп’явшись на ноги, вона розгорнула Бентамову цидулку. — Сестри, настав час закрити цей контур.

Тільки зараз я збагнув, що за папірець він нам дав і чому пані Сапсан його відпустила. Рецепт, як він його назвав. Одного разу вже подіяло…

На папірці було описано процедуру, за допомогою якої він ошукав Коула та його послідовників у далекому 1908 році. Процедуру, внаслідок якої контур, де вони перебували, завалився, замість перезапустити їхні внутрішні годинники, як вони сподівалися. Цього разу колапс буде продуманим. От тільки була одна проблема…

— А це не перетворить їх на порожняків? — запитала пані Королик.

— Порожняки — це не проблема, — запевнив я. — Але минулого разу закриття контуру спричинило вибух, який знищив половину Сибіру, хіба ні?

— Імбрини, яких мій брат примусив їм допомагати, були юні й недосвідчені, — пояснила пані Сапсан. — Ми впораємося ліпше.

— Дуже на це сподіваюся, — уточнила пані Королик.

Понад пагорбом, затьмарюючи собою обрій, вилізло, мов друге сонце, велетенське обличчя. То був Коул, величезний, як десять будинків.

— АЛЬМО-О-О-О-О! — страхітливим трубним голосом, що розлігся над пагорбами, проревів він.

— Пані, він хоче вас упіймати! — запищала Оливка. — Нам треба десь заховатися!

— За хвильку, люба.

Пані Сапсан наказала всім нам, дивним дітям (а також Шарону з його кузенами), відійти якнайдалі й зібрала навколо себе імбрин. Разом вони нагадували якесь містичне таємне товариство, яке зараз виконуватиме старовинний ритуал. Хоча я сподівався, що так воно й буде. Прочитавши папірець, пані Сапсан сказала:

— Якщо вірити написаному, щойно ми запустимо реакцію, в нас буде лише хвилина на те, щоб покинути контур.

— А цього часу нам вистачить? — засумнівалася пані Шилодзьобка.

— Повинно вистачити, — зловісно промовила пані Королик.

— Може, варто підійти ближче до виходу, а вже тоді запускати? — запропонувала пані Дзюб, яка тільки нещодавно прийшла до тями.

— На це нема часу, — відповіла пані Сапсан. — Ми маємо…

Кінець її речення потонув у віддаленому, проте громоголосному крику Коула. Його слова стали геть нерозбірливі, бо мозок, імовірно, вже плавився від жахливого стресу внаслідок швидкого росту. А за кілька хвилин після голосу до нас домчав і його віддих, смердючий жовтий вітер, від якого загусло повітря.

Бентама ж не було чути ще кілька хвилин. Я подумав, чи його вже, бува, не прикінчили.

— Побажайте своїм старійшинам успіху! — гукнула до нас пані Сапсан.

— Успіху! — хором закричали ми.

— Не підведіть! — докинув Єнох.

Пані Сапсан розвернулася до своїх сестер. Дванадцятеро імбрин сформували щільне коло й узялися за руки. Пані Сапсан заговорила давньою дивною. Решта відповіли в унісон, і їхні голоси полинули вгору, як моторошна мелодійна пісня. Так тривало секунд із тридцять чи навіть більше, і за цей час Коул уже почав вилазити з печери. Там, де його ручиська хапалися за пагорби, донизу котилося підстрибом каміння.

— Що ж, видовище захопливе, — сказав Шарон, — можете дивитися далі, якщо хочете. Але ми з братами вже підемо. — Він рушив на вихід, але раптом побачив, що стежка попереду розгалужується в п’яти різних напрямках, і ніде на твердій землі не лишилося наших слідів. — Е-е. А хтось пам’ятає, як ми йшли?

— Та зачекайте ви, — прогарчав Едисон. — Ніхто нікуди не піде, поки імбрини не закінчать.

Врешті вони роз’єднали руки й розірвали коло.

— Оце й усе? — спитала Емма.

— Усе, — відповіла пані Сапсан і швидким кроком підійшла до нас. — Ходімо. За п’ятдесят чотири секунди нас тут бути не повинно!

На тому місці, де щойно стояли імбрини, в землі відкрилася тріщина, і в провалля, що стрімко розширювалося і з якого тепер долинало гучне, мало не механічне дзижчання, посипалася глина. Руйнування почалося.

Попри виснаження, зранені тіла й непевний крок, ми побігли. Нас підганяв жах, а ще апокаліптичний шум і громіздка тінь велета, що нависла над нашою стежкою. Ми бігли по землі, на якій зазміїлися тріщини, униз стародавніми сходами, що осипалися під нашими ногами, прожогом у перший будинок, з якого ми вийшли, давлячись від червоного пилу зі стін, які розсипалися на очах, і зрештою чкурнули в прохід, що вів до Коулової вежі.

Пані Сапсан підганяла нас, мов пастух стадо, коридор руйнувався навколо нас, а потім ми перебігли на той бік, у вежу. Озирнувшись, я побачив, як гігантський кулак пробиває стелю коридору і вона обвалюється.

Пані Сапсан нестямно роззирнулася:

— Куди поділися двері? Ми мусимо їх зачинити, інакше руйнування пошириться за межі цього контуру!

— Бронвін їх вибила! — настукав Єнох. — Вони поламані!

Бронвін першою опинилася біля дверей, а для неї вибити двері — це значно швидше, ніж повернути клямку.

— Вибачте! — закричала вона. — Я прирекла нас усіх на загибель?

Тремтіння контуру почало поширюватися й на вежу. Вона захиталася, й ми з одного боку коридору перелетіли на інший.

— Ні, якщо зможемо вибратися з вежі, — відповіла пані Сапсан.

— Ми занадто високо! — закричала пані Королик. — Нізащо не встигнемо спуститися!

— Над нами є відкрита тераса, — я до кінця й сам не розумів, навіщо це сказав, бо стрибнути й розбитися на смерть було не кращим варіантом, ніж загинути під уламками вежі.

— Так! — вигукнула Оливка. — Ми стрибнемо!

— Навіть не думайте, — категорично заявила пані Королик. — Ми, імбрини, полетимо, але ви, діти…

— Я всіх перенесу повітрям, — сказала Оливка. — Я сильна!

— Нізащо! — відрізав Єнох. — Ти крихітна, а нас забагато!

Вежа гойднулася так, що замлоїло в шлунку. Довкола нас осипалися кахлі зі стелі, по підлозі зазміїлися тріщини.

— Ну й подумаєш! — вигукнула Оливка. — Залишайтеся тут!

І з цими словами гордо рушила нагору сходами. А нам знадобилося кілька секунд (і ще одне гойдання вежі), щоб зрозуміти, що Оливка — наша єдина надія.

Наші життя опинилися в ніжних ручках найменшої нашої подруги. Хай поможе нам Птах.

Ми припустили вгору похилим коридором і вибігли на відкрите повітря, де вже догоряло світло дня. Під нами простирався весь ландшафт Диявольського Акра: табір і його бліді стіни, туманна прірва та міст із порожняком, почорнілі дерева на Кіптявій вулиці й щільно напаковані халупи нетрів на ній… а далі — Смердючка, що змією звивалася уздовж краю контуру, нагадуючи кільце помиїв. Байдуже, що буде далі, виживемо ми чи загинемо — я буду щасливий, якщо більше ніколи не побачу цього кубла.

Ми підійшли близенько до круглого поруччя. Емма взяла мене за руку.

— Не треба дивитися вниз, правда?

Одна за одною імбрини перетворювалися на птахів і мостилися на поруччі, готові допомогти, чим зможуть. Оливка обома руками взялася за поруччя й скинула взуття. Її ноги стрімко линули вгору, аж поки вона, спираючись на руки, не перевернулася донизу головою. Її п’яти тепер стриміли до неба.

— Бронвін, бери мене за ноги, — розпорядилася дівчинка. — Зробимо ланцюг. Емма хапає за ноги Бронвін, Джейкоб — Емму, Горацій — Джейкоба, Горація — Г’ю…

— У мене ліва нога болить! — поскаржився Г’ю.

— Нехай тебе хапають за праву! — відказала Оливка.

— Це божевілля, — пробурчав Шарон. — Ми занадто важкі.

Оливка хотіла була заперечити, але раптом вежу так струсонуло, що ми мусили вхопитися за поруччя, щоб нас не скинуло з балкона.

Виходило або по-Оливчиному, або ніяк.

— Принцип ви зрозуміли! — вигукнула пані Сапсан. — Робіть, як вам каже Оливка, і найважливіше — не відпускайте одне одного, поки не спустимося на землю!

Крихітка Оливка зігнула коліна, махнула ногою в бік Бронвін і запропонувала їй ухопитися. Бронвін узялася за її щиколотку, а потім простягнула руку й охопила іншу. Оливка відпустила поруччя й стала вертикально у руках Бронвін, яка її тримала. Відштовхуючись, як плавець — від стіни басейну, вона полинула в небо.

Бронвін відірвалася від поверхні. За її ноги швиденько вхопилася Емма, і вона теж піднялася в повітря, бо Оливка дуже старалася — скреготіла зубами, силою волі підіймалася все вище. Далі настала моя черга, але схоже було на те, що Оливка вже зовсім знесиліла. Вона напружувалася й постогнувала, наче пливла в повітрі по-собачому, але сили в неї вже закінчилися. Тоді пані Сапсан перекинулася на птаха, залопотіла крилами догори, встромила кігті в Оливчину сукню на спині й підняла.

Мої ноги відірвалися від поверхні. Г’ю вхопився за мене, Горацій — за нього, потім — Єнох і далі, аж поки навіть Перплексус із Едисоном та Шароном і його кузенами не приєдналися до всезагальної вервечки. Чудернацьким звивистим повітряним змієм ми полетіли в повітря, а невидимим його хвостом був Мілард. Інші, менші імбрини теж позастромлювали пазурі в наш одяг і, як могли, допомагали пані Сапсан з Оливкою всіх нести.

Не встигли останні з нас знятися з тераси, як уся вежа стала розпадатися на шматки. Якраз вчасно я озирнувся — на моїх очах вона завалилася. Це сталося швидко, споруда просто склалась, як картковий будиночок, а горішню частину затягнуло досередини, наче її засмоктав у себе зруйнований контур. І після цього вся вежа похилилася, розламалася посередині й погуркотіла донизу, здійнявши велетенську хмару пороху й уламків, з таким гуркотом, ніби мільйон цеглин висипали в кар’єр. На той час сили вже покидали пані Сапсан, і ми повільно падали на землю, але імбрини щосили перетягували нас на один бік, щоб пом’якшити приземлення подалі від уламків вежі.

Ми впали на подвір’я. Першим був Мілард, а далі посипалися всі, й останньою на землю спустилася Оливка — така змучена, що звалилася на спину й лежала нерухомо, дихаючи так тяжко, наче пробігла марафон. Ми всі скупчилися навколо неї, підбадьорюючи радісними вигуками й оплесками.

Та раптом її очі широко розплющилися, й вона показала на щось у небі.

— Погляньте!

У повітрі над нами, де лише кілька хвилин тому височіла верхівка вежі, кружляв маленький сріблястий вир, що нагадував ураган у мініатюрі. От і все, що залишилося від знищеного контуру. Мов загіпнотизовані, ми дивились, як він стискається, обертаючись усе швидше й швидше. А коли зменшився вже до невидимої цятки, з нього раптово долинув розкотистий звуковий удар:

— АЛЬМО-О-О-О-О-О-О-О-О-О-О-О…

А потім вир засяяв і згас, всмоктуючи Коулів голос.

Розділ десятий

Після того, як контур згинув і впала вежа, нам, приголомшеним до глибини душі, не дозволили довго стояти й витріщатися. Хоч і здавалося, що всі найстрашніші загрози лишилися позаду й більшість наших ворогів полягли чи потрапили в полон, навколо нас панував хаос і слід було терміново братися до праці. Попри наше виснаження, синці й розтягнення, імбрини взялися робити те, що вміють найкраще, — наводити лад. Вони перетворилися на людей і взяли командування на себе. Увесь табір обшукали, щоб знати, чи не заховалися десь витвори. Двоє здалися одразу, ще одного знайшов Едисон — жалюгідна з вигляду жінка ховалася в якійсь ямі.

Вона вийшла з піднятими руками, благаючи милосердя. Шаронових кузенів попросили спорудити невеличку імпровізовану в’язницю, щоб вона могла вмістити наших полонених (їх поки що було небагато, але кількість неухильно збільшувалася), і вони радо та з піснями взялися вистукувати молотками. Шарона допитали пані Сапсан і пані Шилодзьобка, але буквально через кілька хвилин їм стало зрозуміло, що він просто найманець, а не шпигун чи зрадник, і їх це задовольнило. Скидалося на те, що Шарона зрада Бентама шокувала не менше, ніж нас усіх.

Невдовзі тюрми й лабораторії витворів спорожніли, а їхні машини терору було знищено. Визволеним жертвам їхніх страхітливих дослідів допомогли. Ще десятки випустили з іншого тюремного блоку. Блідих, худих і обшарпаних, їх вивели з підвалу будівлі, де їх утримували. Деякі бездумно бродили подвір’ям, тож за ними слід було наглядати, щоб не пішли геть і не заблукали. Інших так переповнювала вдячність, що вони ніяк не могли перестати нам дякувати. Одна маленька дівчинка цілих півгодини переходила від одного дивного до іншого і вражала нас обіймами. «Ви й не знаєте, що ви для нас зробили, — усе повторювала вона. — Ви не знаєте, що ви зробили».

Не піддатися цьому було неможливо. Ми втішали їх, як могли, нас оточували шморгання й зітхання. Я навіть уявляти не хотів, що довелося пережити моїм друзям, не кажучи вже про тих, хто провів багато тижнів чи місяців в ув’язненні в Коула. Порівняно з цим, мої синці й травми були подряпинами.

Але найдовше я пам’ятатиму трьох урятованих братів. Їхнє здоров’я наче й не дуже постраждало, але побачене й пережите їх так шокувало, що вони оніміли. За першої ж нагоди вони відійшли від натовпу, знайшли якісь камінці, щоб на них присісти, й порожніми поглядами вдивлялися в простір. Найстарший обіймав молодших двох за плечі. Було таке відчуття, що вони не можуть поєднати картинку, яку бачать перед собою, з тим пеклом, яке звикли сприймати за реальність.

Ми з Еммою підійшли до них.

— Тепер ви в безпеці, — м’яко сказала вона.

Вони подивилися на неї так, наче не розуміли значення цього слова.

Побачивши, що ми з ними розмовляємо, Єнох підійшов до нас разом із Бронвін. За собою вона тягла напівпритомного витвора — лаборанта зі зв’язаними руками. Хлопці аж сахнулися.

— Він більше не завдасть вам болю, — запевнила їх Бронвін. — Більше ніхто з них не завдасть.

— Може, залишити його тут з вами ненадовго, — з диявольською посмішкою промовив Єнох. — Вам точно є про що з ним побазікати.

Витвір підвів голову. Побачив хлопців, і його чорні очі полізли на лоба.

— Годі, — сказав я. — Не треба їх мучити.

Найменшенький стиснув руки в кулаки й став підводитися, але найстарший брат змусив його сісти й щось прошепотів на вухо. Молодший заплющив очі й кивнув, наче хотів перестати про щось думати, а потім схрестив руки й затиснув кулаки під пахвами.

— Ні, дєкую-ю-ю, — чемно відповів він з протяглим південним акцентом.

— Ходімо, — сказав я, і ми залишили їх самих. А Бронвін поволокла витвора за собою далі.

* * *

Ми безцільно вешталися табором, очікуючи на вказівки від імбрин. Але було дуже приємно скинути з себе відповідальність за ухвалення рішень. Ми почувалися виснаженими, але на підйомі, неймовірно змученими, але водночас нас заряджало божевільне розуміння того, що ми вижили.

То тут, то там спонтанно вибухали радісні крики, сміх, пісні. Мілард і Бронвін танцювали на понівеченій землі. Оливка й Клер тулилися до пані Сапсан, а та носила їх на руках і металася подвір’ям, перевіряючи то те, то се. Горацій усе щипав себе, не вірячи, що це не один з його снів, прекрасне майбутнє, до якого ще дуже далеко. Г’ю блукав самотиною, помітно сумуючи за Фіоною, чия відсутність залишила в наших душах чорну діру. Мілард тривожився за свого героя, Перплексуса, чиє пришвидшене старіння зупинилося, коли ми зайшли в Абатон і, на диво, досі не відновилося. Але неодмінно відновиться, похмуро запевняв нас Мілард. А тепер, коли вежі Коула більше не існувало, незрозуміло було, як Перплексус зможе потрапити у свій старий контур. (Звичайно, був ще Панконтуркон Бентама, але котра з його сотні дверей туди вела?)

А ще були ми з Еммою. Ходили разом, наче прив’язані, однак заледве обмінялися кількома словами. Думаю, ми боялися розмовляти одне з одним, через те що нам потрібно було обговорити.

Що буде далі? Що з нами станеться? Я розумів, що Емма царства дивних не покине. Їй доведеться решту життя провести в контурі, байдуже, що то буде — Диявольський Акр чи якесь інше, ліпше місце. Але я міг піти. Вдома на мене чекала сім’я. Життя чи його бліда подоба. Проте тут у мене теж була сім’я. І була Емма. І був ще цей новий Джейкоб, яким я став. Яким досі ставав. Чи виживе він у Флориді?

Усе це мені було потрібно. Обидві сім’ї, обидва Джейкоби — і вся Емма. Я розумів, що доведеться вибирати, і боявся, що це мене розколе на дві частини.

Для мене це було занадто, більше, ніж я міг би витримати одразу після тих жахливих випробувань, які випали на нашу долю. Я потребував ще кількох годин, однієї доби, щоб уявити, ніби всього цього нема. Тож ми з Еммою стояли пліч-о-пліч і дивилися поперед себе, кидаючись до всього, чим могли допомогти імбринам.

Але вони від природи були надміру турботливі, тому вирішили, що ми й так достатньо пережили. Нам потрібен був перепочинок. А до того ж, сказали вони, у деяких роботах дивні діти не повинні брати участі. Коли впала вежа, вона розчавила маленьку будівлю, що була під нею, але імбрини не хотіли, щоб ми прочісували руїни в пошуках тих, хто міг уціліти. Ще десь у таборі були пляшечки з амбро, які потрібно було дістати, та ми навіть близько до них підходити не повинні були. Мені було цікаво, що вони з ними робитимуть і чи можуть ті вкрадені душі колись возз’єднатися зі своїми законними власниками.

Я згадав пляшечку, в яку помістили душу мого діда. Коли Бентам нею скористався, мене до краю обурило це осквернення. А проте, якби він цього не зробив, ми б нізащо не вибралися з Бібліотеки душ. Тож насправді нас врятувала душа мого діда. Втішно було знати, що принаймні її не змарнували.

Але за межами табору теж було багато роботи. На Парш-провулку та взагалі у всьому Диявольському Акрі чекали порятунку зневолені дивні діти, проте імбрини наполягали, що звільняти їх повинні саме вони, разом з кількома дивними дорослими. Та, як виявилося, опору вони не зустріли взагалі: работорговці та інші перевертні повтікали з Акра одразу ж, як було переможено витворів. Дітей потрібно було зібрати й привести в безпечний будинок. Зрадників — розшукати і влаштувати їм трибунал. Але нам сказали, що все це не наш клопіт. Просто зараз нам потрібне було місце, де ми зможемо відновити сили, а також база, на якій почнеться реконструкція царства дивних. А в сповненій страху фортеці витворів ніхто з нас не хотів залишатись ані на хвилину довше, ніж це було необхідно.

Я запропонував піти в Бентамів будинок. Там була купа місця, ліжка, вигоди, лікар, що мешкав у самому домі, а ще Панконтуркон (хтозна, чи не згодився б він для чогось). Вирушили ми, коли надворі вже стрімко сутеніло. В одну витвірську вантажівку сіли ті, хто не міг ходити, а решта пішли пішки позаду. За невеличкою допомогою порожняка під мостом (він спершу переніс через прірву вантажівку, а потім і нас, групками по три людини). Дехто з малечі боявся порожняка, і їх треба було заспокоювати. Інші не могли дочекатися своєї черги й криком вимагали покатати їх іще раз. Я їм поступився. Мій контроль над порожняками вже став моєю другою натурою, і це дуже тішило, хай навіть і з гірким присмаком. Тепер, коли порожняки майже вимерли, мій дивацький талант видавався чимось непотрібним, принаймні такий його вияв. Але мене це цілком влаштовувало. Демонструвати свою владу я не хотів, та й тепер вона стала лише фокусом для вечірок. Я був би значно щасливішим, якби порожняків узагалі ніколи не існувало.

Повільною процесією ми брели через Диявольський Акр. Ті з нас, хто йшов пішки, оточили вантажівку, як платформу на параді, інші їхали на її даху й бамперах. Це все дуже нагадувало переможну ходу, і дивні жителі Акра висипали зі своїх домівок і халуп, щоб провести нас поглядами. Усі вони бачили, як упала вежа. І зрозуміли, що все тепер змінилося. Багато хто вітав нас оплесками. Деякі салютували. Інші ховалися в тіні, соромлячись того, що робили.

Біля дверей будинку Бентама нас зустріли Матінка Пилок і Рейналдо. Вони тепло привітали нас і сказали, що будинок повністю в нашому розпорядженні. Матінка Пилок негайно взялася лікувати поранених: вклала їх у ліжка, подбала про комфорт, посипала рани чарівним порошком. Вона запропонувала спершу зцілити мої синці й укуси на животі, але я сказав, що почекаю. У інших усе було значно гірше.

Я розповів їй, як використав її палець. Як він врятував мені життя й життя інших. Та вона лише плечима знизала й повернулася до роботи.

Але я не відставав.

— Ви заслуговуєте на медаль, — сказав я. — Не знаю, чи є медалі для дивних, але якщо є, то вам точно її дадуть.

Утім, ці мої слова, замість справити потрібний ефект, чомусь її збентежили. Вона здушено схлипнула і побігла геть.

— Я щось не те сказав? — спитав я в Рейналдо.

— Оце вже не знаю, — стривожено відказав той і подався за нею.

Приголомшений Нім блукав будинком. Він ніяк не міг повірити, що Бентам накоїв такого лиха.

— Це, певно, якась помилка, — знай твердив він. — Пан Бентам не міг нас так зрадити.

— Розплющ очі, — порадила йому Емма. — Твій бос був слизькою мерзотою.

Я вважав, що насправді все було трохи складніше, але розпочинати суперечку про неодновимірність Бентамового морального обличчя не хотів, бо це навряд чи допомогло б мені здобути велику популярність. Бентам не мусив віддавати той рецепт чи вступати в бійку зі своїм монстром-братом. Він зробив свідомий вибір. І зрештою добровільно пішов на смерть, аби врятувати всіх нас.

— Йому потрібен час, — сказав Шарон, показуючи на Німа. — Багато треба перетравити. Бентам багатьох із нас обдурив.

— Навіть тебе? — спитав я.

— Особливо мене. — Знизавши плечима, він похитав головою. Обличчя в нього було сумне-сумне і зніяковіле. — Він допоміг мені зіскочити з амброзії, позбутися від залежності, життя мені врятував. У ньому було й добро. Напевно, через це я закривав очі на все погане.

— Але в нього мусила бути довірена особа, — сказала Емма. — Такий собі посіпака. Ігор, як у Франкенштейна.

— Його помічник! — вигукнув я. — Його хтось бачив?

Усі похитали головами. Ми обшукали весь будинок, але права рука Бентама, чоловік із кам’яним обличчям, зник. Пані Сапсан зібрала всіх і попросила нас із Еммою детально його описати — на той випадок, якщо повернеться.

— Його слід вважати небезпечним, — сказала вона. — Якщо побачите його, не вступайте з ним у розмови. Одразу ж тікайте й повідомте імбрині.

— Повідомте імбрині, — пробурчав Єнох. — Невже вона не розуміє, що це ми їх урятували, а не навпаки?

Хоч як тихо він говорив, та пані Сапсан почула.

— Так, Єноху. Ви всі неймовірні. І помітно виросли. Але навіть над дорослими є старійшини, які краще знають, що до чого.

— Так, пані, — знітився він.

Згодом я запитав у пані Сапсан, як вона думає, чи збирався Бентам зрадити нас із самого початку.

— Мій брат завжди був пристосуванцем, — відповіла вона. — Я думаю, десь глибоко в душі йому хотілося вчинити правильно. І коли він вирішив допомогти вам із панною Блум, то зробив це від щирого серця. Та разом з тим він виношував плани зрадити нас, у випадку, якщо це буде йому вигідно. А коли я сказала, куди йому йти, він вирішив ці плани втілити.

— Пані Сапсан, ви не винні, — заспокоїла її Емма. — Після того, що він зробив з Ейбом, я б йому теж не пробачила.

— Та все ж я могла бути й добрішою. — Директриса спохмурніла, її погляд помандрував убік. — Стосунки між братами й сестрами бувають складними. Інколи я думаю, чи не підштовхнула я братів своїми діями до того шляху, який вони обрали. Чи могла я бути для них кращою сестрою? Можливо, в молодості я була надто зациклена на собі.

— Пані Сапсан, це ж… — я вчасно затнувся і не промовив слово «смішно», бо в мене ніколи не було ні брата, ні сестри, то, може, нічого смішного в цьому й не було.

* * *

Згодом ми повели пані Сапсан та ще декількох імбрин у підвал, щоб показати їм серце Бентамової машини — Панконтуркону. Я відчув зв’язок зі своїм порожняком у акумуляторному відсіку, слабким, але ще живим. Мені було дуже його шкода, і я спитав, чи можна його звідти витягти, але пані Сапсан відповіла, що машина їм поки що потрібна в робочому стані. Маючи стільки дверей до різних контурів під одним дахом, вони зможуть швидко поширити новину по всьому царству дивних, оцінити масштаб лиха, завданого витворами, й почати відбудовувати.

— Пане Портман, я сподіваюся, ви розумієте, — сказала пані Сапсан.

— Так…

— Джейкоб має слабкість до того порожняка, — пояснила Емма.

— Ну, — трохи засоромився я. — Він був у мене першим.

Пані Сапсан подивилася на мене трохи дивно, але пообіцяла зробити все можливе.

Рана від укусу на моєму животі боліла дедалі нестерпніше, ігнорувати її було вже несила, тож ми з Еммою стали в чергу до Матінки Пилок, що тяглася від імпровізованої клініки на кухні й далі по коридору. То було дивовижно — бачити, як на кухню заходять людина за людиною, накульгуючи, побиті, в синцях, з поламаними пальцями на ногах чи з легким струсом мозку (або ж, як у випадку пані Шилодзьобки, з кулею, випущеною зі старовинного Коулового револьвера, яка застрягла в плечі), а всього через кілька хвилин виходять, сяючи, як нові копійки. Власне, вигляд у всіх був такий чудовий, що пані Сапсан відвела Рейналдо вбік й попросила нагадати Матінці Пилок, що вона — не відновлюваний ресурс і що не варто витрачати себе на маленькі рани, які й самі прекрасно загояться.

— Та я намагався її переконати, — відповів той, — але вона — перфекціоністка. І слухати не хоче.

Тож пані Сапсан пішла на кухню, щоб самій переговорити з Матінкою Пилок.

Вийшла вона звідти через п’ять хвилин, із сором’язливою усмішкою. Кілька порізів зникло з її обличчя, а рука, яку імбрина не могла випрямити відтоді, як Коул жбурнув її об стіну печери, тепер вільно звисала вздовж тіла.

— Яка вперта жінка! — вигукнула вона.

Настала моя черга заходити до неї. Але я мало не відмовився від лікування, коли побачив, що на руці в неї лишилися тільки великий і вказівний пальці. Втім, одного погляду на нерівні, вкриті кривавою кіркою порізи в мене на животі їй вистачило, щоб штовхнути на кушетку, яку вони поставили біля раковини. Укус уже інфікований, повідомила вона мені через Рейналдо. На зубах у порожняків повно страшних бактерій, і якщо мене лишити без лікування, я дуже сильно захворію. Тож я здався. Матінка Пилок посипала верхню частину мого тіла своїм чарівним порошком, і вже за кілька хвилин моє самопочуття значно поліпшилося.

Перш ніж вийти, я ще раз спробував їй сказати, як багато насправді важить її жертва і як та подарована мені частка її самої врятувала нас усіх.

— Ні, правда, без того пальця я б нізащо не зміг…

Та щойно я розкрив рота, вона відвернулася — так, ніби слова подяки були нестерпно палючими для її вух.

Рейналдо буквально виштовхав мене з кухні.

— Пробач, але в Матінки Пилок багато інших пацієнтів.

У коридорі на мене чекала Емма.

— Виглядаєш просто казково! — вигукнула вона. — Слава птахам, бо я вже почала переживати за той укус.

— Не забудь їй сказати про свої вуха.

— Що?

— Про вуха, — гучніше повторив я, показуючи на них пальцем. Після Бібліотеки в Емми постійно дзвеніло у вухах. Вона вимушено підтримувала в долонях вогонь, щоб ми бачили, куди біжимо, коли тікали, й тому не могла затуляти вуха від жахливого шуму — а я боявся, що він був у буквальному розумінні оглушливим. — Тільки про палець не згадуй!

— Про що?

— Про палець! — я підняв указівний палець догори. — Її це чомусь дуже заторкує, пробач за мимовільний каламбур.

— Чому?

Я знизав плечима.

— Не знаю.

Емма зайшла досередини. А через три хвилини вийшла, клацаючи пальцями біля вух.

— Дивовижа! — вигукнула вона. — Так чітко, наче дзвоник дзеленчить.

— Ну слава Богу, — сказав я. — Кричати не прикольно.

— Ха. До речі, я про палець їй сказала.

— Що?! Навіщо?

— Цікаво було.

— Ну і?

— У неї руки затрусилися. Потім вона пробурмотіла щось нерозбірливе, а Рейналдо не схотів перекладати, просто взяв і виштовхав мене за двері.

Мабуть, ми могли б розвинути цю тему, якби так не потомилися й не хотіли їсти, а ще якби тієї миті до наших ніздрів не долинули спокусливі пахощі їжі.

— Налітайте! — вигукнула пані Королик із глибини коридору, і розмову довелося відкласти.

* * *

Уже споночіло, й ми всі зібралися на вечерю в Бентамовій бібліотеці — єдиній великій кімнаті, де могли вміститися ми всі. У каміні весело палахкотів вогонь, а столи вгиналися від наїдків, принесених вдячними місцевими: смажені кури, картопля, дичина й риба (від якої я відмовився, на той випадок, якщо виловили її в Смердючці). Ми їли, розмовляли та переказували пригоди, що випали на нашу долю за останні кілька днів. Пані Сапсан дуже мало чула про нашу подорож з Кернгольму до Лондона, а потім через розбомблене місто до сховку пані Королик, тож хотіла знати всі до єдиної подробиці. Слухачем вона була відмінним, завжди сміялася в кумедних місцях і втішно зітхала, коли ми красномовно описували драматичні моменти.

— А потім бомба впала прямісінько на порожняка і розірвала його на дрібнесенькі шматочки! — прокричала Оливка і вискочила з крісла, розповідаючи про цю подію. — Але на нас були особливі светри пані Королик, тому нас не вбило шрапнеллю!

— Ой божечку! — вигукнула пані Сапсан. — Як пощастило!

Коли наші оповідки закінчилися, пані Сапсан якийсь час сиділа мовчазна, вивчаючи нас поглядом, у якому сум поєднувався з захватом.

— Я дуже, дуже вами пишаюся, — зрештою промовила вона, — і страшенно шкодую, що все так сталося. Я вам передати не можу, як би я хотіла, щоб поряд із вами була я, а не мій брехливий брат.

Хвилиною мовчання ми вшанували Фіону. Г’ю наполягав, що вона не загинула, просто загубилася. Дерева пом’якшили її падіння, сказав він, і вона, певно, блукає зараз у лісі десь неподалік від звіринця пані Королик. Чи падаючи вдарилася головою і забула, хто вона і звідки. Чи переховувалася…

Він з надією подивився на нас, але ми уникали зустрічатися з ним поглядами.

— Я впевнена, рано чи пізно вона з’явиться, — втішала його Бронвін.

— Не давай йому фальшивих надій, — сказав Єнох. — Це жорстоко.

— Хто-хто, а ти точно знаєш, що таке жорстоко, — уїдливо відповіла йому Бронвін.

— Пропоную змінити тему, — втрутився Горацій. — Я хочу послухати, як пес врятував Джейкоба й Емму в підземці.

Едисон жваво застрибнув на стіл і заходився розповідати цю історію. Але він приправляв її стількома ліричними відступами про власний героїзм, що Емма не витримала й змушена була сама взяти слово. Разом ми з нею розповіли всім, як знайшли дорогу в Диявольський Акр і як за допомогою Бентама здійснили міні-вторгнення до табору витворів. А наприкінці мене закидали запитаннями. Усім кортіло знати про порожняків.

— Як ти вивчив їхню мову? — спитав Мілард.

— А що ти відчуваєш, коли ними керуєш? — поцікавився Г’ю. — Ти уявляєш, що ти один з них, як оце я зі своїми бджолами?

— Це лоскотно? — запитала Бронвін.

— А тобі ніколи не хотілося залишити собі одного, ну, як котика? — спитала Оливка.

Я відповів, як зміг, але відчував, що слів мені все-таки бракує, бо описати його, мій зв’язок з порожняками, було важко — наче на ранок переповісти сновидіння. А ще мене дуже відволікала та розмова, яку ми з Еммою все відкладали. Договоривши, я зустрівся з Еммою поглядом і кивком показав на двері. Перепросивши, ми вийшли. А поки йшли повз стіл на вихід, я відчував, що погляди всіх присутніх у залі прикуті до наших спин.

Ми пірнули в гардеробну, яку освітлював ліхтар, повну пальт, капелюхів і парасольок. Там не було ні простору, ні затишку, але принаймні можна було поговорити сам на сам, не боячись, що зараз хтось зайде чи підслухає. Раптом мене охопив ірраціональний страх. Переді мною маячила необхідність зробити тяжкий вибір, а я ще не був до нього готовий.

Якийсь час ми мовчали й просто дивилися одне на одного. У кімнаті було глухо, як у мішку, від усього того одягу, тому мені здавалося, ніби я чую стукіт наших сердець.

— Отже, — мовила Емма, бо, звісно, вона мала розпочати першою. Емма, завжди прямолінійна, ніколи не відчувала страху перед незручними моментами. — Ти залишаєшся?

Я не знав, що скажу, аж доки слова не зірвалися з язика. Я летів на автопілоті й не фільтрував, що кажу.

— Мені треба побачитися з батьками.

То, поза сумнівом, була правда. Їм було боляче, страшно, а вони цього не заслуговували. Я надто довго тримав їх у підвішеному стані.

— Авжеж, — сказала Емма. — Я розумію. Звичайно, тобі треба.

Запитання зависло в повітрі. Невисловлене. «Побачитися з батьками» було напівмірою, ухильною відповіддю. Побачитися з ними — так, авжеж. А потім що? Що я їм скажу?

Я спробував уявити, як говорю батькам правду. У цьому плані телефонна розмова, яка в нас із батьком відбулася в таксофоні підземки, була тільки передвісником майбутніх розваг. Він збожеволів. Наш син схибнувся. Чи наркотики приймає. А може, йому не вистачає наркотиків.

Ні, правда — це не вихід. А що тоді? Я побачуся з ними, вони переконаються, що я живий-здоровий, я вигадаю якусь історію про туристичні принади Лондона, а потім скажу їм: їдьте додому без мене? Ха. Вони мене не відпустять. На місці нашої зустрічі в кущах чергуватимуть поліцейські. Люди в білих халатах із сітками завбільшки з Джейкоба. Мені доведеться втікати. Якщо я розкажу правду, то тільки гірше зроблю. А побачитися з ними й потім утекти — це ще більшого болю їм завдати. Але думка про те, що я більше ніколи не побачу батьків, ніколи не поїду додому… я не міг вмістити її в голові. Бо якщо вже бути до кінця чесним із собою, хай там як боляче думати про те, щоб покинути Емму, друзів і цей світ, але я хотів повернутися додому. Мої батьки та їхній світ уособлювали собою повернення до нормальності й передбачуваності — а після всього пережитого божевілля я дуже цього прагнув. Мені треба було певний час побути нормальним. Перевести дух. Не дуже довго.

Свій борг перед дивними й пані Сапсан я сплатив сповна. Я став одним з них. Але один з них — це не все, що в мене було в житті. Я ще був сином своїх батьків і сумував за ними, хай там вони й тисячу разів будуть неідеальними. Мені навіть у чомусь бракувало мого тупого нудного життя. Звісно, Емми мені потім не вистачатиме набагато сильніше, ніж усього цього. Але біда була в тому, що я забагато хотів. Я хотів жити обома життями. Мати подвійне громадянство. Бути дивним і дізнатися все-все про світ дивних людей, і бути з Еммою, і дослідити всі ті контури, які Бентам каталогізував у своєму Панконтурконі. Але також робити всі ті звичайні дурниці, до яких звикли нормальні підлітки, поки я ще до них належу. Отримати водійські права. Подружитися з кимось мого віку. Закінчити школу. А потім мені виповниться вісімнадцять і я зможу податися куди завгодно і в який завгодно час. Я зможу повернутися.

Ось у цьому й полягала головна правда: я не зміг би прожити до кінця життя в часовому контурі. Я не хотів довіку залишатися дивною дитиною. Та можливо, одного дня я міг стати дивним дорослим.

А може, якщо я буду вкрай обережним, то зрештою знайдеться спосіб отримати все.

— Я не хочу йти, — сказав я, — але думаю, що мені це необхідно. На якийсь час.

Еммине обличчя витягнулося.

— Ну то йди, — відказала вона.

Мене це зачепило. Вона навіть не спитала, що значить «на якийсь час».

— Я буду приходити, — швидко промовив я. — Коли завгодно зможу в гості прийти.

Теоретично то була правда. Тепер, коли загрозу з боку витворів було знищено, завжди, дасть птах, буде куди повертатися. Але уявити, щоб мої батьки в найближчому майбутньому схвалили поїздку до Великої Британії, мені особисто було важко. Я брехав сам собі, нам обом, і Емма це розуміла.

— Ні, — сказала вона. — Я цього не хочу.

У мене все обірвалося всередині.

— Що? — тихо спитав я. — Чому?

— Бо так робив Ейб. Щокілька років повертався. І щоразу виявлялося, що він став старшим, а я лишилася такою ж, як раніше. А потім він познайомився з жінкою й одружився…

— Я так не зроблю. Я кохаю тебе.

— Я знаю, — сказала вона й відвернулася. — Він теж кохав.

— Але ж ми не… з нами так не буде… — я наосліп шукав відповідних слів, але в думках була каша.

— Ні, буде. Ти ж знаєш, якби могла, я б пішла з тобою. Але я не можу, там я стрімко постарію. Тому мені доведеться просто чекати на тебе тут. Як комасі в бурштині. А ще раз я цього не переживу.

— Це ненадовго! Лише на кілька років. А потім я зможу робити все, що схочу. Можу кудись поїхати вчитися. Може, сюди, в Лондон!

— Може, — повторила вона. — Може. Але зараз ти даєш обіцянки, яких, імовірно, не виконаєш. А це дуже сильно ранить закоханих.

Серце калатало в грудях. Я був у відчаї, накочувала паніка. До біса все, не побачу більше батьків — то й не побачу. Нехай. Але Емму я втратити не міг.

— Я не подумав як слід, — сказав я. — Я не це мав на увазі. Я залишаюся.

— Ні, по-моєму, ти зараз чесний. Якщо ти зостанешся, то не будеш тут щасливим. І зрештою зненавидиш мене за це. А так буде ще гірше.

— Ні. Ні, я ніколи…

Але я вже розкрив карти, й забирати слова назад тепер було запізно.

— Ти повинен піти, — сказала вона. — У тебе є своє життя, є сім’я. Наші стосунки не могли тривати вічно.

Я сів на підлогу, відхилився спиною на стіну з пальт і дав їм себе поглинути. На кілька довгих секунд я вдав, ніби всього цього не відбувається, що мене тут нема, що весь мій світ вовняний, і чорний, і пахне нафталіном. А коли знову виринув на поверхню, щоб вдихнути повітря, Емма сиділа, схрестивши ноги по-турецькому, поряд зі мною.

— Я теж цього не хочу, — сказала вона. — Але, здається, я розумію, чому все має бути так. Тобі треба відбудувати свій світ, а мені — свій.

— Але він і мій теж.

— Це правда. — Вона замислилась на хвильку, потираючи підборіддя. — Це правда, і я дуже сподіваюся на те, що ти повертатимешся. Бо ти став для нас своїм, і без тебе наша сім’я вже не буде одним цілим. Але коли ти прийдеш знову, то ми з тобою зустрінемося просто як друзі.

Я над цим задумався. Друзі. Яке бліде й неживе слово.

— Мабуть, це краще, ніж взагалі більш ніколи не розмовляти.

— Погоджуюсь, — кивнула вона. — Навряд чи я б це витримала.

Я підсунувся поближче до неї й обійняв за талію. Подумав, що вона відсторониться, але цього не сталося. А за хвилю її голова опустилася на моє плече.

Так ми сиділи ще довго.

* * *

Коли ми з Еммою нарешті вийшли з гардеробної, майже всі вже спали. Камін у бібліотеці догорів до жарин, на тарелях, що були повні їжі, лишалися тепер тільки недоїдки, а під високою стелею зали розлягалася луна від хропіння й бурмотінь. Діти й імбрини полягали на диванах та скрутилися на килимі, хоч нагорі було багато зручних спалень. Мало не втративши одне одного, вони тепер не хотіли розставатись ані на мить, навіть на ніч.

Я піду вранці. Тепер, коли я знав, що має статися між нами з Еммою, зволікати означало тільки зайвий раз мучити себе та її. Але тієї миті нам потрібно було поспати. Скільки вже часу минуло, відколи ми востаннє заплющували очі на довше, ніж на хвилину-дві? Такого страшного виснаження я ще в житті не відчував.

Ми поклали в кутку декілька подушок і заснули, тримаючи одне одного в обіймах. То була наша остання ніч разом, і я тримав її міцно, зімкнувши руки в замок, так, неначе міцніше стискаючи, я міг закарбувати її у своїй чуттєвій пам’яті. Яка вона була на дотик, як пахла. Звук її дихання, коли воно вповільнюється й вирівнюється. Але сон мене зборов, каменем потягнув на своє дно. Я наче щойно заплющив очі, та раптом уже мружився від яскравого жовтого світла, що лилося з високих вікон.

Усі вже попрокидалися й безцільно блукали залою, перемовляючись пошепки, щоб нас не розбудити. Ми поспіхом розімкнули обійми, соромлячись без прикриття темряви. Та перш ніж ми встигли прийти до тями й зібратися, в залу стрімкою ходою увійшла пані Сапсан з кавником у руках, а за нею плентався Нім із тацею кухликів.

— Усім доброго ранку! Сподіваюся, всі добре відпочили, бо в нас багато…

Побачивши нас, пані Сапсан урвалася на півслові, і її брови поповзли догори.

Емма затулила обличчя долонями.

— Ой, ні.

Втома, виснаження й емоції минулого вечора далися взнаки, і я навіть не подумав про те, що спати в одному ліжку з Еммою (навіть якщо ми тільки спали, не більше) — це образа для вікторіанських почуттів пані Сапсан.

— Пане Портман, на кілька слів. — Пані Сапсан поставила кавник на столик і поманила мене пальцем.

Здається, мені зараз дадуть прочуханки. Я підвівся, розрівняв пом’ятий одяг. Густа червона фарба потроху заливала мені щоки. Мені анітрохи не було соромно, але невеличке зніяковіння відчувалося.

— Побажай мені удачі, — пошепки попросив я Емму.

— Ні в чому не зізнавайся, — прошепотіла вона у відповідь.

Перетинаючи кімнату, я чув здавлені смішки, а хтось навіть виспівував: «Джейкоб і Емма на дереві сиділи… і-м-б-р-и-н-а!»

— Ой, Єноху, коли ти вже подорослішаєш? — риторично спитала Бронвін. — Тобі просто ревнощі спокою не дають.

Слідом за пані Сапсан я вийшов у коридор.

— Нічого не було, — сказав я, — це щоб ви знали.

— Запевняю вас, мені це нецікаво, — відповіла вона. — Сьогодні ви нас покинете, адже так?

— А звідки ви знаєте?

— Нехай я, власне кажучи, підстаркувата жінка, але моя кебета ще досі при мені. Я знаю, що ви розриваєтеся між батьками та нами, між старою домівкою та новою… чи тим, що від неї лишилося. Ви хочете досягти рівноваги, не стаючи на жодну сторону й не завдаючи болю тим, кого любите. Але це нелегко. І навіть неможливо. Я правильно розумію проблему?

— Ну… так. В принципі так.

— І на чому ви зупинилися з панною Блум?

— Ми друзі, — це слово далося мені нелегко.

— І через це ви нещасні.

— Ну, так. Але я розумію… здається.

Вона скептично нахилила голову.

— Справді?

— Вона захищає себе.

— І вас, — додала пані Сапсан.

— Оцього я не доганяю.

— Джейкобе, ти ще дуже молодий. Є багато таких речей, яких ти, скоріше за все, не «доганятимеш».

— Не розумію, до чого тут мій вік.

— Та до всього! — раптом вона розсміялася, коротким і різким сміхом. Та коли побачила, що я справді не розумію, трохи пом’якшилася. — Панна Блум народилася десь на зламі минулого століття. Її серце старе й надійне. Може, ти боїшся, що невдовзі вона тебе кимось замінить… що якийсь Ромео з дивних заморочить їй голову. Але я не вважаю, що це ймовірно. Вона вибрала тебе. Я ще ні з ким не бачила її такою щасливою. Навіть із Ейбом.

— Правда? — я відчув, як у грудях розгоряється тепло.

— Правда. Але, як ми вже встановили, ти молодий. Тобі лише шістнадцять, уперше шістнадцять. Твоє серце лише прокидається, і панна Блум — твоє перше кохання. Чи не так?

Я сором’язливо кивнув. Але так, безсумнівно. Це всім було помітно.

— Ти можеш закохатися знову, і не раз, — сказала пані Сапсан. — Молоде серце, як і молодий мозок, не вміє довго зосереджуватися на чомусь одному.

— Не можу. Я не такий.

Я розумів, що таке може сказати будь-який імпульсивний підліток, але тієї миті я був такий упевнений у своєму коханні до Емми, як дотепер не був упевнений ні в чому.

Пані Сапсан повільно кивнула.

— Я рада це чути. Панна Блум, може, й дала тобі дозвіл розбити їй серце, але його не дам я. Вона дуже важлива для мене людина. І наполовину не така міцна, якою хоче здаватися. Не хочу, щоб вона вешталася без діла й підпалювала то те, то се, якщо тебе раптом потягне на слабкі чари якоїсь звичайної дівчини. Я вже через це проходила, зайвих меблів у нас більше нема. Ти розумієш?

— Е-е, — протягнув я, заскочений зненацька. — Думаю, так…

Підійшовши до мене ближче, пані Сапсан повторила ще раз, тихіше і з притиском.

— Ти розумієш?

— Так, пані Сапсан.

Вона суворо кивнула, та потім усміхнулася й погладила мене по плечу.

— Що ж, добре. Гарно поговорили. — І не встиг я відповісти, а вона вже бадьоро покрокувала в бібліотеку, вигукуючи «Снідати!».

* * *

Я пішов за годину. До пристані мене провели Емма, пані Сапсан і всі наші друзі та імбрини. Там уже чекав Шарон — на новому човні, який покинули, втікаючи, пірати Смердючки. Ми довго обіймалися й прощалися зі сльозами на очах, і закінчилося все тим, що я пообіцяв повернутися й побачитися з усіма знову (хоча я не знав, як це мені вдасться, принаймні в найближчі роки — міжнародні перельоти коштують недешево, а переконати батьків взагалі малореально).

— Джейкобе, ми ніколи тебе не забудемо! — схлипувала Оливка.

— Я запишу твою історію для прийдешніх поколінь, — пообіцяв Мілард. — Це буде мій новий проект. І я потурбуюся про те, щоб її включили в нове видання «Казок про дивних». Ти прославишся!

До мене підійшов Едисон, з двома ведмежатами, що бігли за ним назирці. Хто кого всиновив — він їх чи вони його, — я розібрати не міг.

— Ти четверта найхоробріша людина з тих, кого я знав у житті, — сказав мені пес. — Я дуже хочу, щоб ми зустрілися знову.

— Я теж на це сподіваюся, — цілком серйозно відповів я.

— Ой, Джейкобе, а можна ми до тебе в гості приїдемо? — благально запитала Клер. — Я завжди хотіла побачити Америку.

Мені не вистачило духу пояснювати, чому це неможливо.

— Авжеж, можна, — сказав я натомість. — Я дуже хочу, щоб ви до мене приїхали.

Шарон постукав жердиною по човну.

— Усі на борт!

Я неохоче заліз досередини і здивувався, коли в нього сіли ще й Емма та пані Сапсан. Вони наполягли на тому, щоб залишатися зі мною, доки я не зустрінуся з батьками, і опиратись я не став. Прощатися поетапно було набагато легше.

Шарон знявся зі швартових, і ми попливли. Наші друзі махали нам і вигукували прощальні слова. Я теж махав у відповідь, але дивитись, як вони віддаляються, було дуже боляче, тому я наполовину заплющив очі й не розплющував, аж поки течія не віднесла нас за поворот Смердючки й вони зникли з поля зору.

Розмовляти нікому не хотілося. У повній тиші ми дивились, як повз нас пропливають перекособочені будинки й хиткі мостики. За якийсь час ми підпливли до переходу, нас грубо засмоктало в той самий тунель, через який ми потрапили до Акра, й виплюнуло на протилежний бік, у вогке й тепле сучасне пообіддя. Поруйновані будинки Акра зникли, а на їхньому місці виросли скляні кондомініуми й блискучі офісні вежі. Повз нас продирчав моторний човен.

Мало-помалу наші вуха наповнювалися звуками ділового й надміру заклопотаного теперішнього. Автомобільна сигналізація. У когось дзвенів мобільний. Бадьора поп-музика. Ми проминули модний ресторан з краєвидом на канал, але, завдяки Шароновим чарам, люди, що обідали на патіо, не побачили, як ми пливемо повз них. А якби побачили, то цікаво, що б могли подумати? Двоє підлітків у чорному, жінка, вбрана у формальну сукню вікторіанської доби, і Шарон у мантії Смерті та з жердиною, везе нас назад із підземного царства. Але хто його знає, можливо, сучасний світ такий перенасичений усілякими дивовижами, що ніхто б і бровою не повів.

Та з моїми батьками була зовсім інша історія. І тепер, коли ми повернулися в теперішнє, мене щораз сильніше турбувало, якою ця історія буде. Вони вже вирішили, що я з’їхав з глузду чи підсів на важкі наркотики. Якщо мене не запроторять у божевільню, я вважатиму себе щасливчиком. Та навіть якщо ні, за мною ще багато років наглядатимуть. Батьки більше ніколи не зможуть мені довіряти.

Але то була моя боротьба, і я знайду спосіб з цим розібратися. Найпростішим для мене виходом було б сказати їм правду. Але знову ж таки, я не міг. Батьки нізащо не зрозуміють цієї частини мого життя, а якщо я примушу їх зрозуміти, то вони самі можуть у психушку загриміти.

Мій батько вже й так знав про дивних дітей більше, ніж йому б це пішло на користь. З усіма ними він зустрічався на Кернгольмі, хоч і подумав тоді, що то йому наснилося. Потім Емма залишила йому того листа і фото, на якому вона з моїм дідом. І, наче цього було замало, по телефону я сказав татові, що я дивний. Потім уже до мене дійшло, що то була помилка. Дуже егоїстично з мого боку. А тепер от я прямував на зустріч із батьками, а поряд сиділи Емма й пані Сапсан.

— Я тут подумав, — я розвернувся до них у човні. — Може, вам не варто зі мною йти.

— Чого це? — здивувалася Емма. — Так швидко ми не постаріємо…

— Думаю, батькам не варто вас зі мною бачити. Мені й без того буде важко їм усе це пояснити.

— Я вже це трохи обміркувала, — озвалася пані Сапсан.

— Що саме? Зустріч із моїми батьками?

— Так. Якщо хочеш, я можу тобі допомогти.

— Як?

— Один з численних обов’язків імбрин — спілкуватися зі звичайними, чия цікавість до нас виходить за межі ненав’язливо та починає спричиняти негаразди. Ми вміємо зробити так, щоб вони перестали цікавитися, тобто забули, що вони дещо бачили.

— Ти про це знала? — спитав я в Емми.

— Так. Якби не стирання, дивні щодня фігурували б у вечірніх новинах.

— Тобто ви… стираєте людям пам’ять?

— Усе більше схоже на вибіркове усування певних незручних спогадів, — уточнила пані Сапсан. — Це безболісна процедура, яка не викликає жодних побічних ефектів. Та все ж тобі це може здатися крайнім заходом. Тому я залишу це на твій розсуд.

— Добре, — сказав я.

— Що добре? — спитала Емма.

— Добре, будь ласка, зітріть моїм батькам пам’ять. Це ж просто супер. А коли стиратимете… я там у дванадцять років на маминій машині в двері гаража в’їхав…

— Пане Портман, я думаю, краще не захоплюватися.

— Жартую, — сказав я. Хоч насправді то лише частково був жарт. У кожнім разі, полегшення я відчув величезне. Тепер не доведеться усі свої підліткові роки просити пробачення за той раз, коли я втік, змусив батьків думати, що я мертвий, і мало не зруйнував навіки їхні життя. Приємно.

Розділ одинадцятий

Шарон висадив нас на тій самій темній і повній щурів пристані під доками, де ми вперше з ним зустрілися. І коли я зійшов з човна на дошки, в душі ворухнулася гірка й водночас солодка ностальгія. Кожну секунду останніх кількох днів було позначено для мене жахом, брудом, усіма найекзотичнішими формами болю. Але такої пригоди, як ця, я, імовірно, більше ніколи в житті не матиму. Мені всього цього бракуватиме… не так випробувань, які я витримав, як тієї людини, якою я був, поки їх переживав. Тепер я знав, що в мене всередині є залізний стрижень сили волі, і сподівався, що зумію його зберегти, хай навіть моє життя стане легким.

— Бувай, — попрощався Шарон. — Я радий нашому знайомству, попри всі ті неприємності, яких ти мені завдав.

— Ага. Я теж. — Ми потисли один одному руки. — Було цікаво.

— Зачекай нас тут, — попросила його пані Сапсан. — Ми з панною Блум повернемося за годину-дві.

Знайти моїх батьків виявилося справою досить легкою. Було б, звісно, ще легше, якби я не втратив свого телефону, але навіть без нього вистачило звернення в поліційний відділок. Я був серед осіб, зниклих безвісти, тому за півгодини після того, як я назвав поліцейському своє ім’я й посидів на лавці, примчали мої мама з татом. Вбрані вони були у м’ятий одяг, у якому, очевидно, й спали, завжди ідеальний макіяж моєї матері був жахливим, у батька відросла триденна щетина, і обоє тримали в руках по пачці оголошень «ЗНИКЛА ЛЮДИНА». І одразу ж мені стало невимовно соромно за все, що я змусив їх пережити. Але, коли я забурмотів вибачення, вони впустили оголошення на долівку, з двох боків мене обійняли, і мої слова потонули в складках татового светра.

— Джейкобе, Джейкобе, о боже, мій маленький Джейкобе, — плакала мама.

— Це він, це правда він, — сказав тато. — Ми так хвилювалися, так хвилювалися…

Скільки я був відсутній? Тиждень? Напевно, так, хоча за відчуттями минула вже ціла вічність.

— Де ти був? — питала мене мама. — Що ти робив?

Вони випустили мене з обіймів, але вставити слово я ще не міг.

— Навіщо ти втік? — суворо запитав тато. — Джейкобе, про що ти тільки думав?

— Я посивіла з тобою! — поскаржилася мама і вдруге пригорнула мене до себе.

Тато оглянув мене з ніг до голови.

— Де твій одяг? Що це на тобі?

Я так і не перевдягнувся після пригод, мій одяг був чорним. Ой. Проте пояснити його було легше, ніж, наприклад, одяг дев’ятнадцятого століття. І на щастя, Матінка Пилок позагоювала всі порізи, що прикрашали моє обличчя…

— Джейкобе, скажи щось! — зажадав батько.

— Мені правда дуже, дуже шкода, — сказав я. — Якби це залежало тільки від мене, я б нізащо не завдав вам таких неприємностей. Але тепер уже все добре. Все буде гаразд. Ви не розумієте, але нічого страшного. Я так вас люблю.

— В одному ти правий, — мовив тато. — Ми не розуміємо. Геть нічого.

— І це не добре, — докинула мама. — Ти все нам поясниш.

— І нам теж, — озвався поліцейський, що стояв поряд. — І тест на наркотики пройдеш.

Ситуація вийшла з-під мого контролю. Пора було смикати за кільце, щоб розкрився парашут.

— Я вам усе розкажу, — пообіцяв я, — але спершу познайомтеся з моїми друзями. — Мамо, тату, це пані Сапсан.

Я побачив, як мій тато з пані Сапсан переводить погляд на Емму. Напевно, він упізнав дівчину, бо вираз у нього став такий, наче він привида побачив. Але нічого страшного в цьому не було — вже зовсім скоро він усе забуде.

— Познайомитися з вами — це приємність для мене, — і пані Сапсан потиснула моїм батькам руки. — У вас надзвичайний син, незрівнянний хлопчина. Джейкоб не лише ідеальний джентльмен, він ще й талановитіший за свого дідуся.

— За дідуся? — перепитав тато. — А звідки ви…

— Хто ця дивна жінка? — спитала мама. — Звідки ви знаєте нашого сина?

Пані Сапсан узяла їх обох за руки й уважно подивилася в очі.

— Альма Сапсан, Альма Ле Фей Сапсан. Наскільки я розумію, ваше перебування тут, на Британських островах, було жахливим. Дуже невдалою видалась ця подорож. Я думаю, для всіх буде краще просто забути, що тут сталося. Ви зі мною згодні?

— Так, — сказала мама, і її погляд став далеким-далеким.

— Я погоджуюсь, — наче загіпнотизований, підтвердив батько.

Пані Сапсан призупинила діяльність їхніх мізків.

— Казково, дивовижно. А зараз, будь ласка, переведіть погляди сюди. — Вона відпустила їхні руки й витягла з кишені довге соколине перо в блакитні цятки. Та раптом мене накрила гаряча хвиля сорому, і я її зупинив.

— Стривайте. Усе-таки я не хочу, щоб ви стирали їм пам’ять.

— Ти цього певен? — Здавалось, я її трохи розчарував. — Тобі буде дуже важко все їм пояснити.

— Але я не хочу їх обманювати.

— То що ти їм скажеш? — спитала Емма.

— Я ще не знаю. Але просто це неправильно… стирати їм пам’ять.

І якщо розповісти всю правду було б егоїстично з мого боку, то просто стерти потребу в поясненні — вдвічі егоїстичніше. І до речі, що робити з поліцією? Іншими родичами? Друзями батьків? Безумовно, вони всі знали, що я зник, а якщо батьки забудуть, що сталося… почнеться казна-що.

— Що ж, вирішувати тобі, — кивнула пані Сапсан. — Але я думаю, ти вчиниш мудро, якщо дозволиш мені стерти бодай останні дві-три хвилини, щоб вони забули панну Блум і мене.

— Ну… добре, — сказав я. — Головне, щоб вони після цього англійську мову не забули.

— Я буду дуже обережна, — запевнила мене пані Сапсан.

— Що там у вас за розмови про стирання пам’яті? — втрутився поліцейський. — Хто ви така?

— Альма Сапсан, — і директриса швидким кроком підійшла до нього, щоб потиснути руку. — Альма Сапсан, Альма Ле Фей Сапсан.

Раптом полісмен опустив голову й дуже зацікавився якоюсь плямкою на підлозі.

— А я знаю кількох витворів, з якими ви теж могли б таке зробити, — сказала Емма.

— На жаль, це діє лише на піддатливий розум нормальних, — пояснила пані Сапсан. — До речі. — Вона підняла перо.

— Стривайте, — втрутився я. — Поки ви не почали. — Я простягнув їй руку для потиску. — Спасибі вам за все. Я дуже за вами скучатиму, пані Сапсан.

Та, замість узяти мою руку, пані Сапсан міцно мене обійняла.

— Пане Портман, це взаємно. І дякувати вам повинна саме я. Якби не героїзм, ваш і панни Блум…

— Ну, — знітився я, — якби ви стільки років тому не врятували мого дідуся…

Вона усміхнулася.

— Тоді вважаймо, що ми квити.

Залишилося сказати тільки одне «прощавай». Найважче. Я обійняв Емму за плечі, й вона несамовито стисла мене в обіймах.

— А ми можемо одне одному писати? — спитала вона.

— Ти впевнена, що хочеш листуватися?

— Звісно. Друзі підтримують зв’язок.

— Добре, — полегшено видихнув я.

А потім вона мене поцілувала. Довгим-предовгим поцілунком у губи, від якого в мене пішла обертом голова.

— Я думав, ми лише друзі! — здивовано відсторонюючись, промовив я.

— Ну, так, — знічено відповіла вона. — Тепер уже так. Просто мені потрібно було залишити собі щось на пам’ять.

І ми обоє розсміялися, з легкістю й болем у серцях.

— Діти, припиніть! — шикнула на нас пані Сапсан.

— Френку, — слабким голосом промовила мама, — а що то за дівчинка, з якою цілується Джейкоб?

— Ані найменшої гадки не маю, — пробурмотів у відповідь батько. — Джейкобе, хто ця дівчинка і чому ти з нею цілуєшся?

Я побуряковів.

— Е-е, це моя… подруга. Емма. Ми з нею прощаємося.

Емма сором’язливо помахала їм рукою.

— Ви мене скоро забудете, але… Здрастуйте!

— Перестань цілувати незнайомих дівчат і підійди сюди, — сказала мама.

— Гаразд, — я повернувся до пані Сапсан. — Здається, час починати.

— Не думай, що ми прощаємося назавжди, — запевнила пані Сапсан. — Ти тепер один з нас. І так легко нас не спекаєшся.

— Дуже на це сподіваюся, — широко всміхнувся я, попри те, що на серці лежав камінь.

— Я тобі писатиму, — Емма спробувала вичавити з себе усмішку, але голос її зрадив. — Хай щастить у тому… що там роблять нормальні люди.

— До зустрічі, Еммо. Я за тобою сумуватиму. — Ці слова здавалися дуже непідходящими, але в такі моменти всі слова здаються непідходящими.

Пані Сапсан узялася закінчувати почате. Підняла соколине перо й полоскотала батьків під носами.

— Даруйте! — мовила моя мама. — Що це ви собі до… А-А-А-А-А-А-ПЧХИ!

Вони з батьком розічхалися не на жарт. І поки тривав їхній напад, пані Сапсан полоскотала ще й полісмена, і він розічхався теж.

А на той час, коли чхальне безумство нарешті трохи вщухло, залишивши по собі мокрі носи й червоні обличчя, пані Сапсан з Еммою вислизнули у двері й пішли.

— От я й кажу, — ніби нічого й не було, повів далі батько. — Стривайте… а що я казав?

— Що ми поїдемо додому, а про все це поговоримо пізніше? — з надією спитав я.

— Але спершу ти даси мені відповіді на кілька запитань, — сказав полісмен.

Ще кілька хвилин ми розмовляли з поліцією. Відповідав я ухильно, постійно перепрошував і клявся, що мене ніхто не викрадав, ніхто з мене не знущався й не накачував наркотиками. (Завдяки тому, що пані Сапсан стерла офіцерові пам’ять, він забув, що я повинен пройти той тест.) А коли батьки розповіли про дідову смерть і «проблеми», які я після неї переживав, поліція задовольнилася поясненням, що я — звичайнісінький підліток-утікач, який забув прийняти ліки. Нам дали підписати кілька папірців і відправили геть.

— Так, так, будь ласка, їдьмо додому, — попросила мама. — Але вже там, юначе, ми з вами поговоримо конкретно.

Додому. Це слово здалося мені якимось чужим, іншомовним. Далекою землею, яку мені навіть уявити було важко.

— Якщо поквапимося, — сказав тато, — то встигнемо на вечірній літак…

Він міцно тримав мене за плечі, наче боявся, що відпустить — і я одразу ж дам драла. Мама не зводила з мене вдячного погляду широко розплющених очей і весь час кліпала, щоб відігнати сльози.

— Я нікуди не дінуся, — пообіцяв я. — Правда-правда.

Але я розумів, що вони мені не вірять. І ще довго не віритимуть.

Ми вийшли надвір і зупинили чорне таксі. І коли вже авто зупинялося біля тротуару, я помітив, що з парку через вулицю на мене дивляться два знайомі обличчя. У плямистому затінку дуба стояли Емма й пані Сапсан. Знемагаючи від болю в грудях, я на прощання підняв руку.

— Джейкобе? — гукнув тато, тримаючи відчиненими двері таксі. — Що таке?

Я вдав, що хочу почухати голову.

— Нічого, тату.

Я сів у таксі. Тато подивився в бік парку. А коли я визирнув у вікно, то під дубом вже не було нікого, тільки якась пташка сиділа й вітер гнав опале листя.

* * *

Моє повернення додому не було ні тріумфальним, ні легким. Я зруйнував довіру батьків, і здобути її знову буде справою нелегкою та болючою. За мною постійно спостерігали, побоюючись, що я можу втекти. Нікуди не відпускали без нагляду — навіть прогулятися кварталом. У будинку встановили складну охоронну систему, яка повинна була не так уберегти від злодіїв, як завадити мені дременути з дому. І знову мене поспіхом відправили на терапію, я пройшов незліченну кількість психологічних тестів, мені призначили нові сильніші пігулки (які я ховав під язиком, а потім випльовував). Але того літа мені доводилося переживати й гірші поневіряння. І якщо тимчасова втрата свободи була ціною, яку я повинен був заплатити за знайдених друзів, набутий досвід і виняткове життя, яке тепер у мене буде, то мене така угода цілком влаштовувала. Усі незручні розмови з батьками, усі самотні ночі, проведені в мріях про Емму та моїх дивних друзів, кожен візит до нового психіатра — воно було того варте.

Доктор Спенґер була незворушною жінкою старшого віку. Чотири рази на тиждень я проводив ранок у сяйві її перманентної усмішки й хірургічно підтягнутого обличчя. Вона невпинно розпитувала мене, чому я втік з острова і де був увесь той час. І ні разу її усмішка не зблякла. (Очі в неї були помийно-коричневого відтінку, зіниці нормальні, контактних лінз вона не носила.) Історійка, яку я сфабрикував, більше нагадувала заяву про тимчасове помутніння розуму, з елементами втрати свідомості й уся вона від початку до кінця була цілковито неправдоподібною. Усе звучало так: злякавшись кернгольмського маніяка, який блукав островом і різав овець, я не витримав цього кошмару, сховався на човні, що мав відпливати в Уельс, ненадовго забув, хто я такий, а потім автостопом дістався до Лондона. Спав я в парках, ні з ким не розмовляв, не знайомився, субстанцій, що змінюють настрій чи свідомість, не вживав і в дезорієнтованому стані блукав містом кілька днів. А що стосується того телефонного дзвінка, коли я повідомив батькові, що я «дивний»… е-е, якого дзвінка? Не пам’ятаю я ніякого дзвінка…

Зрештою доктор Спенґер дійшла висновку, що це був маніакальний епізод з проявами галюцинацій, а спричинилися до нього стрес, горе й нерозв’язані проблеми з дідусем. Інакше кажучи: я трохи шизонувся, але, напевно, то було тільки один раз і тепер мені вже набагато краще, спасибі. Та батьки все одно були як на голках. Вони все чекали, коли я знову зірвуся, викину якесь колінце, знову втечу. Але я поводився щонайслухняніше. Роль хорошого хлопця й сина, що від душі кається, я грав так, наче йшов на «Оскар». Добровільно допомагав виконувати хатню роботу. Не спав до обіду, вставав набагато раніше й стирчав перед очима у своїх насторожених батьків. Дивився з ними телевізор, виконував різні завдання й залишався після їди за столом та брав участь у їхніх беззмістовних балачках — про ремонт у ванній, правила асоціації власників нерухомості, модні дієти, птахів. (І жодного разу ніхто навіть побіжно не згадав діда, острів чи мій «епізод».) Я був приємним, добрим, терплячим і взагалі навіть близько не нагадував їхнього колишнього сина. Вони, певно, вирішили, що мене викрали прибульці й підмінили на клона. Але не скаржилися. І вже за кілька тижнів було вирішено, що можна тепер запросити й родичів: цей дядечко чи та тітонька хай завітають на каву й вимушені балачки, щоб я міг сам продемонструвати свою психічну нормальність.

Дивним було те, що батько ні разу не згадав про того листа, який Емма залишила йому на острові, а також про її фото з Ейбом. Може, йому було важко про це думати або він переживав, що обговорення спричинять у мене рецидив. Та, хай би якою була причина, поводився він так, наче цього ніколи не було. Що ж стосувалося зустрічі з Еммою, Мілардом і Оливкою, то він давно вже вирішив, що то був химерний сон.

Минуло кілька тижнів, і батьки почали поволі розпружуватися. Вони купилися на мої байки й повірили в пояснення доктора Спенґер щодо моєї поведінки. Напевно, вони могли копнути й глибше, ретельніше порозпитувати, звернутися до другого чи третього психіатра, але надто вже їм хотілося вірити, що мені стало краще. Що ті ліки, на які мене посадила доктор Спенґер, справили свій магічний вплив. А понад усе вони хотіли, щоб наше життя знову повернулося до норми, і що довше я був удома, то більше все начебто входило в свою колію.

Та сам я все ніяк не міг адаптуватися. Мені було нудно й самотньо. Дні тягнулися, наче вічність. Після всіх труднощів, які нам довелося пережити за останні тижні, я думав, що комфорт рідної домівки дасть мені втіху. Але досить-таки скоро випрані й випрасувані простирадла та їжа з китайського ресторану втратили свій шик. Ліжко було надто м’яким. Їжа здавалася надто смачною. Удома все було надмірним, і через це я почувався винним та занепадав духом. Час від часу, блукаючи супермаркетом з батьками, я згадував про тих нужденних людей, яких бачив у Диявольському Акрі, і сердився. Чому ми маємо так багато, що не знаємо, куди це все подіти, а в них є менше, ніж потрібно, щоб вижити?

Спав я теж погано. Прокидався в різний час і постійно прокручував у голові сцени життя у дивних. Я залишив Еммі свою адресу й по кілька разів на день перевіряв поштову скриньку, але ні від неї, ні від інших листів так і не було. І що довше я жив без звістки від них — два тижні, потім три, — то абстрактнішими і нереальнішими видавалися всі ті пригоди. Невже все це відбувалося насправді? Чи то все була маячня? У моменти зневіри я навіть думав: «А якщо я й справді божевільний?»

Тож мені наче гора з плечей спала, коли за місяць після повернення додому від Емми нарешті надійшов лист, короткий і недбало написаний: вона просто повідомляла про те, як триває відбудова, й запитувала, що тут у мене. Зворотною адресою була абонентська скринька в Лондоні, досить близька за розташуванням, як пояснила Емма, до входу в контур «Диявольський Акр», тож вона могла порівняно часто прокрадатися в теперішнє й перевіряти її. Відписав я того ж дня, і доволі скоро ми стали обмінюватися двома-трьома листами на тиждень. Жити вдома ставало дедалі нестерпніше, і ці листи для мене були ковтком свіжого повітря.

Ризикувати, щоб батьки знайшли листа, я не міг, тому щодня вистежував листоношу й вибігав йому назустріч ще до того, як він ступав на нашу під’їзну доріжку. Я запропонував Еммі обмінятися імейлами, бо листуватися по інтернету буде швидше й безпечніше, і на кілька сторінок розписав, що таке інтернет і де вона може знайти інтернет-кафе та відкрити собі електронну скриньку, але це було безнадійно; вона й клавіатурою ніколи не користувалася. Однак листи вартували ризику, тому я навіть навчився насолоджуватися писанням від руки. Було щось невимовно солодке в тому, щоб тримати річ, до якої торкалася й на якій писала та, котру я любив.

А в один конверт вона вклала кілька фотографій. І написала ось що:

Милий Джейкобе, у нас тут нарешті стало цікаво. Пам’ятаєш людей на виставці в підвалі, тих, про кого Бентам казав, що то воскові фігури? Виявилося, що він брехав. Він викрав їх із різних контурів і за допомогою порошку Матінки Пилок тримав у стані анабіозу. Ми тепер думаємо, що він намагався запустити свою машину, використовуючи замість акумулятора різних дивних людей. Але до твого порожняка нічого не працювало. А Матінка Пилок зізналася, що їй було про це відомо, ось чому вона так дивно поводилась. Я думаю, Бентам її шантажував чи погрожував убити Рейналдо, якщо вона йому не допомагатиме. Хай там як, але вона допомогла нам усіх розбудити й розвести по їхніх контурах. Скажи, божевілля якесь?

А ще ми використовуємо Панконтуркон, щоб досліджувати різні місцини й знайомитися з новими людьми. Пані Сапсан каже, що нам корисно подивитись, як живуть інші дивні в різних куточках світу. В будинку я знайшла фотоапарат, брала його на останню екскурсію і вкладаю кілька своїх фоток. Бронвін каже, ще трохи — і буде з мене майстер!

Шалено за тобою скучила. Я знаю, що я не повинна такого казати… бо це тільки все ускладнює. Але іноді я просто нічого не можу з собою вдіяти. Може, навідаєшся до нас? Я дуже хочу тебе побачити. Чи, може…

Останні слова вона викреслила й натомість написала: «Ой-ой, мене кличе Шарон. Він уже відпливає, а мені треба, щоб цей лист потрапив на пошту сьогодні. Відписуй швидше! З любов’ю, Емма».

І що могло означати те «чи, може», подумав я.

Я пороздивлявся фотографії, які вона вклала в конверт. Ззаду на кожній був опис буквально на кілька рядків. На першому знімку дві дами у вбранні вікторіанських часів стояли перед смугастим наметом під табличкою з написом «ЦІКАВИНКИ». Ззаду Емма приписала: «Пані Боболінк і пані Гагара відкривають виставку для мандрівників, застосовуючи Бентамові старі артефакти. Тепер, коли дивні можуть мандрувати більше, вони стали на цьому непогано заробляти. Багато хто з нас нічого не знає про нашу історію…»

Далі була фотографія кількох дорослих, що спускалися вузькими сходами до пляжу й шлюпки, що гойдалася на хвилях. «На узбережжі Каспійського моря є один чудовий контур, — написала Емма, — і минулого тижня Нім із кількома імбринами подалися туди покататися на човні. Ми з Г’ю та Горацієм пішли з ними, але залишилися на березі. Годі вже з нас човнів, дякую».

На останній фотокартці були нерозділені дівчатка-близнючки з велетенськими бантами у волоссі кольору воронячого крила. Вони сиділи одна біля одної, відтягуючи руками сукні, щоб видно було те місце, в якому їхні тіла з’єднувалися між собою. «Карлотта й Карліта — сіамські близнючки, — повідомляв напис на звороті, — але це не найбільше їхнє дивацтво. Їхні тіла виробляють клей; коли він висихає, то стає міцнішим за бетон. Єнох на нього сів і потім два дні ще ходив, приклеєний до стільця! Він так казився від люті, що я думала, в нього голова трісне. От би ти це бачив…»

Відписав я одразу ж. Що ти мала на увазі під «чи, може»?

Минуло десять днів, а від Емми — ні слуху ні духу. Мене тривожило, що вона могла подумати, ніби забагато вибовкала в листі, забула про нашу «дружню» угоду і тепер дала задній хід. Я навіть сумнівався, що вона підпише наступного листа «З любов’ю, Емма», трьома маленькими словами, яких я завжди так чекав. А за два тижні я вже засумнівався, що наступний лист коли-небудь надійде.

Коли пошта перестала приходити взагалі, я, мов одержимий, виглядав листоношу, та він не показувався вже чотири дні. Отоді я й збагнув — щось не так. Батьки завжди отримували тонни різних каталогів і рахунків. Якомога недбалішим тоном я в них запитав, що за дивина, чому ми останнім часом не одержуємо пошти? Батько пробурмотів щось про національне свято й змінив тему. Після цього мене охопила ще більша тривога.

Загадку було розгадано під час наступного ранкового сеансу в доктора Спенґер, відвідати який запросили й моїх батьків, хоч це було незвично. Вони сиділи напружені й з попелясто-сірими обличчями, навіть світську бесіду підтримувати не могли. Почала Спенґер з простих невинних запитань. Як я почуваюся? Чи не бачив я цікавих сновидінь? Я розумів, що вона підводить до чогось важливого, і зрештою не витримав напруги й невідомості.

— А чому батьки тут? — спитав я. — І чому в них такі обличчя, наче вони щойно з похорону?

Уперше за весь час нашого знайомства незмінна усмішка доктора Спенґер зблякла. Відкривши шухляду письмового стола, вона витягла звідти три конверти.

Листи від Емми. Усі розпечатані.

— Нам треба про це поговорити, — сказала вона.

— Ми ж домовилися, що між нами не буде жодних таємниць, — озвався тато. — Джейкобе, це погано. Дуже погано.

У мене затрусилися руки.

— Це приватне, — я силкувався оволодіти своїм голосом, але мені це погано вдавалося. — Це для мене листи. Ви не повинні були їх читати.

Що там було, в тих листах? Що побачили батьки? То була катастрофа, справжнісінька катастрофа.

— Хто така Емма? — спитала доктор Спенґер. — Хто така пані Сапсан?

— Так нечесно! — закричав я. — Ви вкрали мої приватні листи і влаштували мені засідку!

— На півтону нижче, — порадив батько. — Усе розкрилося. Просто будь чесним, і нам усім легше буде через це пройти.

Доктор Спенґер підняла зі стола фотографію, ту, яку Емма вклала в один з листів.

— Хто ці люди?

Я нахилився вперед, щоб подивитися. На фотографії дві старенькі жіночки сиділи в кріслі-гойдалці, і одна пригортала до себе іншу, наче немовля.

— Гадки не маю, — різко відповів я.

— Тут на звороті є напис, — і вона прочитала: — «Ми шукаємо способи допомогти тим, у кого забрали частку душі. Тісний контакт творить дива. Лише за кілька годин пані Рогодзюб була як новенька імбрина».

«Ем-брина», прочитала лікарка.

— Імм-бринна, — мимохіть виправив я. — «І» має звучати як «і».

— Зрозуміло. — Доктор Спенґер поклала фото на стіл і сперлася підборіддям на переплетені руки. — А що таке… імм-бринна?

Озираючись назад, можна сказати, що, напевно, то було по-дурному, але тоді я почувався загнаним у глухий кут і не вигадав нічого кращого, ніж розповісти всю правду. У них були листи, фотографії, і зрештою всі мої непереконливі історії розлетілись, мов картковий будиночок.

— Вони нас захищають.

Доктор Спенґер зиркнула на моїх батьків.

— Усіх нас?

— Ні. Лише дивних дітей.

— Дивних дітей, — повільно повторила доктор Спенґер. — І ти вважаєш себе одним з них.

Я простягнув руку.

— Віддайте мені листи.

— Ти їх отримаєш. Але спершу нам треба поговорити.

Я склав руки на грудях. Вона розмовляла зі мною так, наче ай-к’ю в мене був сімдесят, не більше.

— Чому ти думаєш, що ти дивний?

— Бо я бачу те, чого не бачать інші люди.

Краєм ока я помітив, як бліднуть батьки. Для них це був сильний удар.

— У листах ти згадуєш якийсь… Пан…контуркон? Що ти можеш мені про нього розказати?

— Не я писав ті листи. То Емма.

— Авжеж. Тоді змінимо ракурс. Розкажи мені про Емму.

— Докторе, — втрутилася мама, — мені здається, не варто заохочувати…

— Пані Портман, прошу вас. — Доктор Спенґер застережно підняла руку. — Джейкобе, розкажи мені про Емму. Це твоя дівчина?

Татові брови поповзли вгору. У мене ще ніколи не було дівчини. Я навіть на побаченні жодного разу не був.

— Мабуть, була моєю дівчиною. Але потім ми ніби як… узяли паузу.

Доктор Спенґер щось занотувала, а тоді задумливо постукала ручкою об підборіддя.

— А коли ти її уявляєш, то який вона має вигляд?

Я втиснувся в спинку крісла.

— Що ви маєте на увазі — уявляю її?

— О. — Доктор Спенґер склала губи бантиком. Вона зрозуміла, що впорола дурницю. — Я маю на увазі, що…

— Ну все, вистава затягнулася, — сказав батько. — Джейкобе, ми знаємо, що це ти написав ці листи.

Я мало не підскочив у кріслі.

— Що?! Там же не мій почерк!

Батько витяг з кишені листа — того самого, який колись залишила для нього Емма.

— Це теж написав ти, правда? Почерк той самий.

— Ні, теж Емма! Подивися, вона його підписала своїм ім’ям! — я хотів вихопити в батька листа, але він його відвів назад.

— Іноді нам так сильно чогось хочеться, що ми уявляємо, ніби це насправді існує, — сказала доктор Спенґер.

— Ви мене божевільним вважаєте? — прокричав я.

— У моєму кабінеті цього слова ніхто не вживає, — запевнила доктор Спенґер. — Джейкобе, будь ласка, заспокойся.

— А як же марка на конверті? — не вгавав я, показуючи на листи, що лежали перед Спенґер на столі. — Вони всі з Лондона!

Батько зітхнув.

— Минулого семестру в школі ти вивчав «Фотошоп». Я, може, й старий, але знаю, як легко підробити марки.

— А фотографії? Їх я теж підробив?

— Вони дідусеві. Я впевнений, що вже бачив їх раніше.

Голова в мене йшла обертом. Відчуття було таке, що мене викрили, зрадили, страшенно зганьбили. А потім я перестав говорити, бо все, що я казав, наче тільки утверджувало їх у думці, що я збожеволів.

Я сидів і кипів од злості, поки вони обговорювали мене так, ніби мене й нема в кімнаті. Доктор Спенґер поставила мені новий діагноз — «радикальна втрата зв’язку з реальністю» і сказала, що ці «дивні» — частина світу галюцинацій, який я створив для себе сам, та ще й уявну подружку вигадав. Оскільки я дуже розумний, то багато тижнів у мене виходило вдавати, ніби я цілковито нормальний, але ці листи доводять, що до зцілення ще далеко. Я навіть можу бути небезпечним сам для себе. Вона порадила одразу ж, не зволікаючи ні хвилини, відправити мене в «стаціонар» на «реабілітацію і нагляд» — як я зрозумів, психіатри так завуальовано називають «дурку».

Вони вже все розпланували.

— Лише на тиждень-два, не більше, — сказав батько. — Це чудова клініка, надзвичайно дорога. Вважай, що це будуть маленькі канікули.

— Віддайте мої листи.

Доктор Спенґер поклала їх назад у теку.

— Вибач, Джейкобе, — сказала вона. — На нашу думку, буде краще, якщо вони залишаться в мене.

— Ви мені збрехали! — я підскочив до її стола й спробував забрати листи, але Спенґер відреагувала блискавично й відстрибнула з текою в руках. Батько закричав і схопив мене, а вже наступної миті в двері ввалилися двоє моїх дядьків. Весь цей час вони чекали в коридорі. Особисті охоронці, на випадок, якщо я схочу втекти.

Усі разом вони відвели мене на паркувальний майданчик, до машини. Мама нервово пояснила, що дядьки поживуть із нами кілька днів, поки в клініці для мене не звільниться палата.

Вони боялися лишатися зі мною наодинці. Мої рідні батьки. А потім відправлять мене туди, де я вже буду головним болем якихось чужих людей. У клініку. Наче я ліктя ушкодив і його треба перев’язати. Називаймо речі своїми іменами: то лікарня для душевнохворих, нехай навіть і дорога. Там я точно не зможу вдавати, ніби проковтнув пігулки, а потім їх випльовувати. Там я вже не обдурю лікарів історійками про дезорієнтацію і втрату пам’яті. Мене накачуватимуть нейролептиками й сироваткою правди, доки я не розповім їм усе до останньої найдрібнішої детальки про царство дивних. І остаточно переконавшись, що я схибнувся і виправити це вже не можна ніяк, вони не матимуть іншого вибору, крім замкнути мене в повстяній кімнаті й змити ключ в унітаз.

У мене попереду маячив повний і безповоротний гаплик.

* * *

Упродовж наступних кількох днів за мною наглядали, мов за злочинцем; у сусідній кімнаті завжди чергував хтось із батьків і дядьків. Усі чекали дзвінка з клініки. Судячи з усього, то був популярний заклад, але щойно там звільниться місце, тобто будь-якого дня, мене швиденько туди відпровадять.

— Ми навідуватимемо тебе щодня, — пообіцяла мама. — Джейкобе, це лише на кілька тижнів, даю тобі слово.

Лише на кілька тижнів. Ага, аякже.

Я намагався апелювати до їхнього здорового глузду. Благав звернутися до графолога, щоб довести, що то не мій почерк. Та коли це не допомогло, я повністю змінив тактику. Визнав, що сам писав ті листи (хоч то, звісно, була й неправда), сказав, що тепер усвідомив — я все це вигадав, немає ні дивних дітей, ні імбрин, ні Емми. Це їх потішило, але думки не змінило. Згодом я почув, як вони шепочуться, й дізнався, що забезпечити мені місце в списку очікування вони можуть, тільки якщо заплатять за перший тиждень лікування в клініці, дуже дорогій клініці, наперед. Отже, вороття не було.

Я зважував можливості втечі. Вкрасти ключі від машини й накивати п’ятами. Але рано чи пізно мене однаково зловлять і тоді взагалі буде непереливки.

У моїх фантазіях на порятунок приходила Емма. Я навіть написав листа, в якому розповів їй, що сталося. Але відправити його не міг ніяк. Навіть якби зміг прокрастися до поштової скриньки непоміченим — листоноша все одно більше не приходив до нашого будинку. Та якби вона й отримала мого листа, що б це змінило? Я застряг у теперішньому, дуже далеко від контуру. Вона б не прийшла.

Третього вечора, вже у відчаї, я непомітно спер татів телефон (мені електронними пристроями користуватися більше не дозволялося) і відправив з нього імейла Еммі. Ще до того, як зрозуміти, що вона й комп’ютер — несумісні, я створив для неї електронну скриньку — firegirl1901@gmail.com, але вона так затято цим усім не цікавилася, що я ні разу їй туди не писав, і навіть пароля їй не повідомив. Лист у пляшці, викинутий у море, і той би швидше до неї дійшов. Але це був мій єдиний шанс.

Дзвінок пролунав наступного вечора: для мене з’явилося місце. Мої сумки вже давно були зібрані й чекали свого часу. Не мало значення, що вже пробило дев’яту вечора чи що до клініки було дві години їхати машиною. Вирушати ми повинні були негайно.

Ми повантажилися в «універсал». Батьки сіли спереду, а мене причавили між собою дядьки ззаду, неначе боялися, що я можу на ходу вискочити з машини. Насправді я міг би. Та коли загуркотіли, відчиняючись, гаражні двері й тато завів машину, крихітний промінець надії, яку я в собі плекав, почав гаснути. Ані найменших шансів на порятунок у мене тепер не було. Я не міг ні переконати батьків, ні втекти, хіба що бігтиму до самого Лондона, але все одно потрібен паспорт і гроші, і ще інші різні неможливі штуки. Ні, доведеться терпіти. Але на долю дивних випадали й гірші випробування.

Ми заднім ходом виїхали з гаража. Тато увімкнув фари, потім радіо. Рівна безперервна діджейська балаканина заповнила собою увесь салон. Понад пальмами, що росли на краю подвір’я, сходив місяць. Я похилив голову й заплющив очі, намагаючись загнати назад страх, що поволі мене паралізував. Може, силою бажання вдасться перенестися деінде. Може, я зникну.

Ми рушили. Під колесами хрускотіли потрощені мушлі, якими була встелена наша під’їзна доріжка. Дядьки обабіч мене перемовлялися — щось про спорт. Хотіли розрядити ситуацію. Я змусив себе не слухати.

Мене тут немає.

Ми ще не виїхали на проїжджу частину, але машина різко зупинилася.

— Це ще що таке? — почув я батьків голос.

Він посигналив, і я широко розплющив очі. Але побачене лише зайвий раз переконало мене, що я силою волі занурився в сон. Перед нашою машиною, перекриваючи доріжку й світячись у сяйві наших фар, вишикувалися всі мої дивні друзі: Емма, Горацій, Єнох, Оливка, Клер, Г’ю, навіть Мілард — а перед ними, в пальті й із саквояжем у руці, стояла пані Сапсан.

— Не зрозумів. Що тут відбувається? — зачудовано промовив один з моїх дядьків.

— Ага, Френку, це що за чортівня? — спитав другий.

— Не знаю, — відповів батько й опустив скло. — Ану геть з моєї доріжки! — прокричав він.

Карбуючи крок, пані Сапсан підійшла до дверцят водія.

— Ми не підемо. Будь ласка, вийдіть iз автомобіля.

— Ви хто така? — спитав батько.

— Альма Ле Фей Сапсан, тимчасова голова Ради імбрин і директриса цих дивних дітей. Ми вже зустрічалися раніше, хоча навряд чи ви пам’ятаєте. Діти, привітайтеся.

У батька відвисла щелепа, а мама стала дихати часто-часто. Діти помахали руками, Оливка левітувала, Клер відкрила рота на потилиці, Мілард — костюм без тіла — покрутився на місці, а Емма, ідучи до відчиненого вікна з боку мого батька, запалила в долоні вогник.

— Здрастуйте, Френку! — мовила вона. — Я Емма. Ми з вашим сином — добрі друзі.

— Бачите? — спитав я. — Я ж вам казав, що вони існують!

— Френку, забери нас звідси! — пронизливо заверещала мати і вдарила його по плечу.

Доти батько сидів, мов закляклий, але після цього наліг на клаксон і вдарив ногою по педалі газу. З-під колес бризнули мушлі, й машина рвонула вперед.

— СТІЙ! — закричав я, бо ми помчали просто на моїх друзів. Вони всі порснули в обидва боки — всі, крім Бронвін. Дівчина просто вперлася для надійності ногами, виставила вперед руки й ухопила нашу машину спереду. Нас інерцією кинуло вперед, і авто спинилося. Колеса марно крутилися в повітрі, а мама й дядьки аж завили від жаху.

Машина заглухла. Фари згасли, затих двигун. Поки мої друзі оточували її з усіх боків, я спробував переконати рідних заспокоїтися.

— Не бійтеся, це мої друзі, вони вам нічого не зроблять.

Дядьки зомліли, їхні голови безсило похилилися на мої плечі. А материні крики мало-помалу стихли до схлипувань. Знервований тато сидів з широко розплющеними очима.

— Здуріти здуріти здуріти можна, — усе бурмотів він собі під носа.

— Залишайтеся в машині, — попередив я. Потім простягнув руку над непритомним дядьком, відчинив дверцята, переліз через нього й вискочив надвір.

Ми з Еммою бурхливо обійнялися: стиснули одне одного міцно й кружляли до запаморочення. Від хвилювання я навіть говорити не міг.

— Що ти… як ви…

Я весь тремтів і досі думав, що сплю.

— Я отримала твого електричного листа! — радісно відповіла вона.

— Мого… імейла?

— Так, не знаю, як там воно називається! Від тебе довго не було звістки, я стала хвилюватися, а потім згадала про ту машинну скриньку, яку ти для мене зробив. Горацій відгадав твій пароль, і…

— Ми вирушили одразу ж, як дізналися, — дивлячись на моїх батьків, пані Сапсан осудливо похитала головою. — Я дуже розчарована, але не скажу, що надто здивована.

— Ми прийшли тебе врятувати! — гордо промовила Оливка. — Як ти нас врятував!

— Я дуже радий вас бачити, — сказав я. — Але хіба вам не пора вже вертатися? Ви ж постарієте!

— А ти не читав моїх останніх кількох листів? — спитала Емма. — Я ж усе пояснила…

— Їх забрали батьки. Прочитали і страшно перелякалися.

— Що? Який жах! — Емма сердито зиркнула на батьків. — Щоб ви знали, це крадіжка! Та байдуже. Ми зробили дивовижне відкриття!

— Тобто я зробив дивовижне відкриття, — уточнив Мілард. — А все завдяки Перплексусу. Я багато днів сушив собі голову, як повернути його до контуру через Бентамову химерну машину. За цей час Перплексус повинен був стрімко постаріти. Але не постарів. Більше того — в нього волосся знову стало чорним! Отоді я й зрозумів, що з ним щось відбулося, коли він був із нами в Абатоні. Повернувся його справжній вік. Коли імбрини зруйнували контур, то його годинник перевівся назад і повернулася молодість, хоч насправді йому вже п’ятсот сімдесят один рік.

— І не лише в Перплексуса годинник перевівся, — схвильовано пояснювала далі Емма, — але й у нас усіх! У тих, хто того дня був у Абатоні!

— Очевидно, це побічний ефект від руйнування контуру, — сказала пані Сапсан. — Вкрай небезпечний фонтан молодості.

— То це означає… що ви не постарієте стрімко? Ніколи?

— Не швидше за тебе! — розсміялася Емма. — Старітимемо день у день.

— Це ж… дивовижно! — радість накрила мене з головою, але я силкувався осягнути все. — А я точно не сплю?

— Точніше не буває, — підтвердила пані Сапсан.

— Джейкобе, а можна нам трошки погостювати? — до мене підстрибом підійшла Клер. — Ти казав, що чекатимеш нас.

— Я вирішила, що в нас будуть канікули, — сказала пані Сапсан ще до того, як я встиг відповісти. — Діти майже нічого не знають про двадцять перше століття. До того ж цей будинок здається набагато комфортабельнішим за стару діряву Бентамову мишоловку. Скільки тут спалень?

— Е-е… здається, п’ять.

— Так, тоді вистачить. Цілком достатньо буде.

— А що робити з батьками? І з дядьками?

Глянувши на машину, пані Сапсан махнула рукою.

— Твоїм дядькам ми легко витремо пам’ять. А щодо батьків… я вважаю, що кота вже випущено з мішка, як-то кажуть. Доведеться певний час за ними поспостерігати, тримати на короткому повідці. Але якщо якихось двох нормальних і можна навчити бачити світ нашими очима, то це батьків великого Джейкоба Портмана.

— А ще сина й невістку великого Абрахама Портмана! — додала Емма.

— Ви… ви знали мого батька? — несміливо спитав тато, виглядаючи на нас у вікно машини.

— Я любила його, як сина, — відповіла пані Сапсан. — Так, як люблю тепер Джейкоба.

— Вони в нас трохи погостюють, — сказав я. — Можна?

Татові очі стали круглими, і він сахнувся.

— Це… ну… краще спитай у мами…

Вона зіщулилася на пасажирському сидінні, затуляючи долонями очі.

— Мам? — покликав я.

— Ідіть геть, — відповіла вона. — Просто йдіть геть. Усі!

Пані Сапсан нахилилася до неї.

— Пані Портман, подивіться на мене, будь ласка.

Мама визирнула крізь розчепірені пальці.

— Насправді вас тут нема. Я забагато вина за вечерею випила, от і все.

— Запевняю вас, ми справжні, з плоті й крові. Може, зараз вам і важко в це повірити, але зрештою ми подружимося.

Мама відвернулася.

— Френку, пошукай іншу хвилю. Мені не подобається ця передача.

— Добре, люба, — мовив тато. — Синку, я думаю, краще буде, е-е… е-е… — а тоді він заплющив очі й підняв скло.

— А як ви думаєте, в них не поїде дах? — спитав я у пані Сапсан.

— Вони прийдуть до тями й звикнуть, — відповіла вона. — Просто деяким потрібно трохи більше часу, ніж іншим.

* * *

Усі разом ми пішли до мого будинку. Сходив ясний місяць, вітер ворушив пальми, у спекотній нічній темряві співали цикади. Бронвін штовхала заглухлу машину (досі з моїми батьками в салоні) слідом за нами. Я йшов, тримаючи за руку Емму, і від думок про все, що сталося, досі йшла обертом голова.

— Але одного я зрозуміти не можу, — сказав я. — Як ви сюди потрапили? І так швидко?

Я спробував уявити, як дівчинка з ротом на потилиці й хлопчик з роєм бджіл, що кружляють навколо його голови, проходять митний контроль в аеропорту. А Мілард: вони його потайки на літак провели? І де вони взагалі паспорти роздобули?

— Нам пощастило, — відказала Емма. — Одна з Бентамових кімнат вела в контур за сто миль звідси.

— Там якесь огидне болото, — додала пані Сапсан. — Крокодили й грязюки по коліно. Гадки не маю, що мій брат хотів там знайти. Зате звідти я змогла влаштувати нам вихід у теперішнє, а вже після цього залишалося зовсім трохи — сісти на два автобуси й пройти пішки три та половину милі. Уся ця подорож забрала в нас менше доби. Думаю, не варто й згадувати про те, що ми втомилися й нас мучить спрага.

Ми підійшли до парадного ґанку. Пані Сапсан вичікувально подивилася на мене.

— Точно! Здається, в холодильнику є напої…

Я навпомацки вставив у двері ключ і відімкнув їх.

— Гостинність, пане Портман, де ваша гостинність? — і пані Сапсан першою зайшла в будинок, здіймаючи за собою легенький вітерець. — Діти, залишаємо взуття надворі, ми вже не в Диявольському Акрі!

Я стояв і тримав відчиненими двері, поки всі, не знімаючи забрьоханого взуття, тупали всередину.

— Так, це нам чудово підійде! — почув я вердикт пані Сапсан. — Де тут кухня?

— А що мені робити з машиною? — спитала Бронвін, усе ще тримаючи «універсал» за задній бампер. — І, е-е… з нормальними?

— Можеш завезти їх у гараж? — попросив я. — І хвилину-дві за ними приглянути?

Бронвін подивилася спершу на Емму, потім перевела погляд на мене.

— Само собою.

Я знайшов пульт керування гаражними дверима й натиснув на кнопку. Бронвін закотила машину разом з моїми приголомшеними батьками всередину, і ми з Еммою лишилися самі на ґанку.

— А точно все нормально буде, якщо ми залишимося? — нерішуче спитала Емма.

— Я поки не знаю, що батьки скажуть, — сказав я. — Але, здається, пані Сапсан думає, що вони не заперечуватимуть.

— Я мала на увазі, чи для тебе нормально. Ми закінчили на такій ноті…

— Ти жартуєш чи що? Я такий щасливий, що ти тут, аж говорити не можу.

— Добре. Ти всміхаєшся, тому я тобі повірю.

Всміхаюся? Та я шкірився, як дурень.

Емма зробила крок назустріч. Я обійняв її, пригорнув до себе. Так ми й стояли; я міцно притулився щокою до її лоба.

— Я не хотіла тебе втрачати, — прошепотіла вона. — Але іншого способу не бачила. Здавалося, що краще миттєво розійтися, ніж втрачати тебе повільно.

— Не треба пояснювати. Я все розумію.

— Але тепер, може, й не доведеться. Бути просто друзями. Якщо не хочеш.

— А може, й навпаки — це вдала думка, — сказав я. — Якийсь час ними побути.

— О, — одразу ж розчаровано видихнула вона. — Ну так…

— Ні, я маю на увазі… — я ніжно відхилився й глянув на неї. — Тепер, коли в нас є час, можемо не поспішати. Я запрошу тебе в кіно… ходитимемо на прогулянки… ну, як усі нормальні люди роблять.

Емма стенула плечима.

— Я не дуже багато знаю про те, як роблять нормальні люди.

— Це не складно, — сказав я. — Ти навчила мене бути особливим. Може, тепер я зможу навчити тебе бути звичайною. Ну, рівно настільки, наскільки сам таким умію бути.

Вона ненадовго замовкла. А тоді розсміялася.

— Так, Джейкобе. Я думаю, це чудово. — Вона взяла мене за руку, нахилилася ближче, поцілувала в щоку. — Тепер ми маємо час.

Я стояв поряд з нею у вечірній тиші, дихав в унісон, і раптом стало до болю очевидно одне: прекрасніших трьох слів, ніж ці три, в нашій мові не знайти.

Ми маємо час.

Фотографії, які надруковано в цій книжці, автентичні, вінтажні, знайдені шляхом тривалих пошуків. За винятком жменьки тих, які зазнали цифрової обробки, вони лишилися незмінними. Їх старанно збирали впродовж кількох років: на блошиних ринках, виставках старих газет і частенько в архівах колекціонерів фотографій, набагато успішніших, ніж я. Вони щедро поділилися зі мною своїми найціннішими скарбами й допомогли створити цю книжку.

Такі фотографії було люб’язно надано власниками для використання (Нумерація сторінок наведена згідно з паперовим виданням):

Сторінка / Назва / З колекції

33 / Витвори пускають отруйний газ / Ерін Вотерс

59 / Чоловік з піратами / Джон Ван Ноут

118 / Дівчинка у повітрі / Джек Морд/Архів «Танатос»

187 / Опудало дівчинки / Адріана Мюллер

189 / Майрон Бентам / Джон Ван Ноут

193 / Імбрини зі своїм ведмегримом / Джек Морд/Архів «Танатос»

210 / Хлопець із крилами / Джон Ван Ноут

235 / Кривавий коридор / Джек Морд/Архів «Танатос»

276 / Нутро машини / Джон Ван Ноут

290 / Папуга в клітці / Джон Ван Ноут

303 / У вежі / Пітер Дж. Коен

306 / Дренажна труба / Джон Ван Ноут

314 / Лікар і медсестри / Джон Ван Ноут

323 / Чоловік з лисиною / Джон Ван Ноут

349 / Чоловік у темних окулярах / Джон Ван Ноут

475 / Хлопець і дівчина / Джон Ван Ноут

Примітки1

300 м.

2

Комедійний фільм жахів 1992 р.

3

2 м 10 см.

4

Дитяча гра, в якій мотузку, натягнуту на пальці одного гравця, надівають на пальці іншого й складають різні фігури.

5

6 метрів.

6

Ступінь готовності в кулінарії, коли готовий продукт (зазвичай паста) зберігає пружність (італ.).

7

Персонаж дитячої освітньої телевізійної програми «Вулиця Сезам».

8

Американський педагог, пресвітеріанський проповідник, знімався в дитячому серіалі «Наш сусід містер Роджерс».

9

Півострів на сході Африканського континенту.

10

Різновид феєрверку.

11

12 м.

12

Близько 30 г.

13

Доброго дня (італ.).

14

Дякую (італ.).

Content

Ренсом Ріґґз
Бібліотека душ

Словник «дивних» термінів

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п’ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев’ятий

Розділ десятий

Розділ одинадцятий

Примітки1