Джонсън Джейн

Фаворитката на султана

ФАВОРИТКАТА НА СУЛТАНА

На Абдел

ДЖЕЙН ДЖОНСЪН

Първа част

1

Първа петдневКа от месец раби алаууал

1087 година по хиджра

(1677 година според християнския календар)

Мекнес, Кралство Мароко

Дъждът вали силно още от среднощ и е превърнал земята в тресавище. Излива се по керемидите на покрива и по терасите, на които жените обикновено простират прането и надничат, за да следят движенията на мъжете долу. Струите му бият по зелената теракота на джамията Шауия, по четирите златни ябълки и полумесеца върху високото минаре. Стичат се по оградата на двореца и образуват тъмни като кръв петна.

Занаятчиите стоят с роби, залепнали за телата им, пред масивните крила от кедрово дърво на главната порта, вече подгизнали и изпръскани с кал. Никой не се е досетил да запази дървото от дъжда; а това е сезонът, в който невени би трябвало да покриват голите червени хълмове като оранжева снежна покривка, а смокините в градските градини да започват да зреят.

На съседния континент френският крал е зает с разточителни планове за Версай и градините му. Султан Мулай Исмаил, владетелят на Мароко, е обявил, че ще построи дворец, пред който Версай ще изглежда като джудже: зидовете ще се простират от тук, в Мекнес, на почти петстотин километра в планините Северен Атлас чак до Маракеш! Първият етап – Дар Кбира с дванайсетте си кули, джамии, хамами, вътрешни дворове, градини, кухни, казарми и малки куполовидни постройки – е почти завършен. Баб ар-Раис, главната порта на комплекса, ще бъде официално открита след един ден. От всички краища на империята за събитието пристигат областни владетели с дарове от роби, златотъкани платове, френски настолни часовници и сребърни свещници. Исмаил възнамерява собственоръчно да заколи вълк точно в полунощ, да положи черепа му в стената и да зарови тялото му под портата. Но как, ако самата врата – символ на цялото грандиозно събитие – не е довършена? Какво ще направи султанът, ако плановете му бъдат осуетени?

Поне един от занаятчиите замислено почесва тила си.

Малка група роби европейци работи усърдно отсреща в горния край на външната стена, поправя огромната дупка от срутването през нощта. Трамбованата глина е напоена с вода: явно пясъкът и варовикът не са били добре положени още в началото, а дъждът окончателно е нарушил стабилността им. Няма съмнение, че и поправката няма да бъде по-успешна и всички ще бъдат бичувани заради небрежност. Или по-лошо.

Работниците са мършави и бледи, чертите на лицата им са изострени от глад, робите им са прокъсани и мръсни. Един от тях, с гъста брада и хлътнали очи, се заглежда в далечината.

– Боже, и свине не биха оцелели на този студ.

Този до него кимва мрачно.

– Гадно е като в Хъл през зимата.

– В Хъл поне има ейл.

– Ейл и жени.

Дружна въздишка.

– Дори жените в Хъл ми се струват нелоши след няколко месеца на това място.

– А като си помислиш, че предприе плаване, за да се отървеш от жените!

Тази забележка предизвиква кратък горчив смях. Оцелелите след месеци, прекарани в смрадливите подземия, в които бяха затворени тези чуждоземни нещастници след пленяването им от търговски и рибарски кораби на път от Корк за Корнуол, са прекарали първите си седмици в Мароко, разказвайки си един на друг истории, които да поддържат жив спомена за дома.

Уил Харви изведнъж се изправя и отмята мократа от дъжда коса от лицето си.

– За бога, вижте това.

Всички се обръщат. От вътрешна врата на двореца се показва странно приспособление, а след него висока фигура, превита на две, за да може да излезе, която се изправя. Носи алена роба, покрита отчасти с бяло вълнено наметало със златни кантове. Държи кръгло парче плат на дълга дръжка над увитата си с чалма глава, за да се пази от дъжда.

– Що за дяволско чудо е това – пита Харви.

– На мен ми прилича на чадър – обажда се преподобният Ебели.

– Не пособието, глупако: онова, което го носи. Виж как се движи като тренирано испанско пони!

Фигурата внимателно заобикаля локвите. Върху украсените си чехли носи високи коркови налъми, подгизнали от кал. Работниците го наблюдават с все по-голямо изумление и започват да подвикват:

– Палячо!

– Женчо!

Рядко удоволствие е да прехвърлят тормоза върху някой друг, без значение, че е чужденец и не разбира обидите.

– Префърцунено конте!

– Изнежена дамичка!

– Безполов!

При тази забележка, най-невинна от всички, фигурата внезапно спира, накланя назад нелепото приспособление и ги поглежда. Облеклото и поведението са им изглеждали женствени, но лицето, което се обръща към тях, показва цялата измамност на това впечатление. Със сигурност не е изнежено, нито фино. Прилича на изсечено от обсидиан или на потъмняло от старост твърдо дърво. Мрачно и неподвижно като военна маска, не подсказва нищо за човека под нея – с изключение на предупредителната бяла линия под черните ириси, насочени към тях.

– Трябва да внимавате повече кого обиждате.

Сред робите настъпва тишина, породена от шока.

– Само да щракна с пръсти и надзирателите веднага ще дотичат.

Под навеса над вратата, на около трийсетина метра разстояние, четирима мъже запарват чай в самовар. Парата се издига около тях и им придава призрачен вид. Ала усещането за ефимерност е измамно: на мига, в който им се удаде възможността да наказват, биха прекъснали приготвянето на чая, за да се озоват пред мъжете с готови камшици и пръчки.

Затворниците не могат да си намерят място от неудобство, осъзнали грешката си твърде късно. Никой друг не говори английски в тази забравена от бога страна!

Царедворецът изрича безстрастно:

– Тези мъже са избрани заради своята безпощадност. Не притежават и капчица човечност. Наредено им е да наказват мързела и непокорството без милост, ще ви убият и ще зазидат труповете ви в стените, които възстановявате, без да им мигне окото. Има кой да заеме местата ви. Животът в Мекнес не струва много.

Пленниците знаят, че това е самата истина. Отчаяно се взират в Уил Харви като техен говорител (все пак той беше виновен, че привлякоха вниманието на мъжа); той обаче стои с наведена глава и чака да го ударят. Никой не продумва. Напрежението е осезаемо.

Накрая Харви вдига глава. Изражението му е изпълнено с упорство.

– Човек ли сте? Или дявол? Готов ли сте да видите как умираме заради няколко неразумни забележки?

Останалите си поемат дъх; царедворецът обаче се усмихва мрачно за миг; после отново слага маската.

– Дали съм човек? Хм, добър въпрос...

Прави пауза, позволява им да огледат добре обточеното му със злато наметало, скъпите гривни на мускулестата му предмищница, сребърната пластина на лявото му ухо.

– Аз съм нещо половинчато, никой съм: роб, досущ като вас. Трябва да бъдете благодарни, че когато ме накълцаха, не отнеха сърцето ми. – Чадърът отново се накланя и скрива лицето му.

Никой не продумва, не са сигурни в смисъла на думите му. Гледат как царедворецът продължава да си проправя път през калта към ширналия се празен терен помежду двореца и медината зад него. Минава покрай надзирателите; спира. Те сдържат дъха си. Ясно е, че се поздравяват, но това е всичко. Най-после става ясно, че са се отървали на косъм, и се връщат към безкрайния си труд. Живеят, за да работят – и да умрат – някой друг ден. А това в крайна сметка е едничкото, към което всички се стремим.

2

– Мир вам, господине.

Сиди Кабур е слаб и крехък възрастен мъж с безупречна бяла брада, грижливо оформени нокти на ръцете и изтънчени маниери. Не бихте предположили, че е най-вещият специалист по отрови в Мароко. Накланя глава и ми се усмихва успокояващо любезно, безстрастният официален поздрав цели да създаде впечатлението, че ме вижда за пръв път, че съм обикновен клиент, натъкнал се на скатания в дъното на пазара Хена дюкян, привлечен от аромата на тамян, шафран от Талиуин и други незаконни вещества. Истината е, че ме познава добре: моята господарка често се нуждае от уменията му.

Изведнъж инстинктите ми, добити в кралския двор, се изострят. Навеждам поглед към него, немалкият ми ръст е още по-внушителен заради нелепите налъми.

– Подобно и на вас, фких.

Гласът ми не издава нищо.

Лявото му око леко смига и аз поглеждам зад него. В сенките в дъното на магазинчето има човек. Поглеждам отново собственика на дюкяна, който стиска устни. Внимавай.

– Какъв дъжд! – заговарям безгрижно.

– Съпругата ми, господ да я пази, вчера изнесе всички килими от гостната да се проветряват на терасата.

– И забрави да ги прибере?

Сиди Кабур свива безпомощно рамене.

– Майка ѝ беше болна, тя остана при нея през нощта и се сети за килимите чак след първата молитва. Баба ми ги беше тъкала от хубава вълна, но цветовете се смесиха. – Прави физиономия, но ми е ясно, че този разговор е за заблуда на случаен клиент. Докато описва билките, които е смесил за тъща си, и ефекта им върху запека ѝ, човекът се обажда с въпрос:

– Имате ли корен от вълчи лук?

Космите по врата ми настръхват. Вълчият лук е рядко растение с противоречиви свойства. Добре ми е известно, че полезните съставки в грудката могат да спрат кървенето и да ускорят заздравяването на раните. С извлек от листата му обаче може да се приготви смъртоносна отрова. Заради това, че е оскъдно, и заради мощния му ефект растението поддържа изключително висока цена. Акцентът на купувача подсказва, че идва от областта помежду предпланините на Атлас и Голямата пустиня, където вълчият лук е най-широко разпространен (освен това, като поглеждам надолу, забелязвам, че чехлите му са заоблени при пръстите, което не е типично тук, на север). Ето защо трябва да му е известно, че може да го намери на пазара в Тафраут на по-разумна цена. Това означава, че за този човек или господаря му парите не са проблем и растението му е нужно спешно. Но въпросът остава: за лечение ли му трябва, или за убийство?

Сиди Кабур бърза към дъното на дюкяна. Усещам погледа на мъжа върху себе си и му се усмихвам спокойно, за да престане да се взира така настойчиво в мен. Царедворците често са обект на завист; хората с външност, издаваща луксозен живот, и маврите нерядко са презирани. Отдавам погледа му на това предубеждение.

– Салаам алейкум. Мир вам, господине.

– На вас също.

Под претекст, че махам окаяните си налъми, мушвам листа със списъка от необходимите неща, който стискам, под шише с любимия аромат на султанката Зидана, където Сиди Кабур ще го открие. С него и преди сме използвали тази система: предпазливостта никога не е излишна, когато става въпрос за тайни дела. Мушвам налъмите под щанда, откъдето ще ги взема по-късно, изправям се и демонстративно започвам да изтръсквам дъжда от наметалото си, за да може непознатият да види, че съм с празни ръце.

Не отмества очите си от мен, от погледа му ме побиват тръпки. Мяркал ли съм го в двора? Чертите на лицето му ми се струват някак познати. Костите на черепа под плетената червена шапчица на темето му са изпъкнали: можеше да мине за хубав, ако не беше злобно стиснатата му уста. На ухото му няма робски печат. Освободен роб? Самият той търговец? Всичко е възможно – Мароко е едно от търговските средища в света, цялата държава е пазар. Но ако мъжът е обикновен търговец, защо Сиди Кабур ми хвърли предупредителен поглед? Ако знае кой съм, трябва да е наясно, че съм на подобна мисия. Това някаква проверка ли е? Ако е така, по чие нареждане?

Разбира се, че храня своите подозрения. Имам и врагове, както и господарката ми.

Сиди Кабур се връща.

– Това ли търсите?

Клиентът помирисва грудката, като че ли е в състояние да определи качеството ѝ с носа си. Поредната фалшива нотка: всеки истински отровител е наясно, че няма значение колко стар е коренът – подобно на своя братовчед лилиума, вълчият лук запазва свойствата си за неопределено дълго време.

– Колко?

Билкарят назовава цена, равносилна на изнудване, и мъжът се съгласява почти без никакъв пазарлък. Това ме убеждава, че тук става нещо злокобно. Докато южнякът рови в кесията си за монети, бързо се отдалечавам към пазара Хена, като почти събарям ръчна количка, натоварена със съдове за вода, тенджери и тигани, и бързо се скривам зад няколко магарета, група забулени жени и цяла сюрия деца от всеки възможен преследвач. Намирам убежище под навеса на малко кафене, обръщам се назад и се взирам в минувачите, търся изсечените черти под червената плетена шапчица. Проклинам глупостта си, щом се уверявам, че няма преследвач. Подигравките на европейските роби са опънали нервите ми до краен предел. Не приличам на себе си.

Освен това се налага да изпълня поръчките на господарката си: нямам време да се мотая тук, обзет от параноя. Най-добре е да оставя Сиди Кабур да се отърве от южняка и да изпълни списъка на султанката: ще се върна по-късно за него. Ще му е нужно време за приготовление за някои от нещата.

Дюкянът за конска сбруя е в другия край на пазара, зад търговците на дрехи, галантерията и шивачите, обущарите и ваксаджиите. Богато облеченият мъж е едър, тъмен почти колкото мен, с едри, белязани от печал черти, които добиват почти комична почуда, щом чува въпроса ми.

– Торба за фъшкии? Обточена със златна бродерия?

Кимвам.

– За свещен кон е. Участвал е в поклонение в Мека и е недопустимо изпражненията му да се сипят направо на земята. Описвам в детайли модела, който желае Мулай Исмаил.

Мъжът се ококорва.

– И колко ще плати султанът за тази интересна поръчка? – Но вече си личи, че е разочарован, знае отговора.

Разпервам ръце извинително. Стига да е възможно, султанът не се разделя с парите си. Страната и всичко в нея му принадлежат, за какво да плаща? За какво са му и пари при това положение? Но господарят ми пази съкровищата си в хазната и ако може да се вярва на слуховете, в многобройни тайни помещения, прокопани под двореца. В деня, след като брат му султан Мулай Рашид умря по време на празниците по случай Голямото угощение, докато яздеше бясно коня си из градините на своя дворец в Маракеш и накрая беше покосен фатално от нисък клон на портокалово дърво. Исмаил заграби съкровищницата във Фес и се обяви за император. След като пое контрол над заплащането, армията веднага се изправи в негова подкрепа. Господарят ми е хитър човек, има нюх към властта. Добър султан е, макар да е самозванец.

Напомням на нещастния търговец, че след височайшата поръчка със сигурност ще увеличи приходите си благодарение на мнозината, които ще имитират примера на господаря ми, но на тръгване установявам, че не му се вярва да завалят поръчки за торби за фъшкии със златна бродерия.

Останалата част от важните ми задачи приключва доста по-лесно, тъй като търговците са наясно как стоят нещата. Освен това е чест да снабдяваш султана, пряк наместник на Пророка. Това е повод за хвалби. Някои дори поставят табели с надпис "По поръчка на Негово Величество Султан Мулай Исмаил, Император на Мароко, Господ да го дари със слава и дълъг живот". Той ще ни надживее всичките, мисля си, докато вървя. Със сигурност поне онези от нас, подвластни на нрава му. Или на меча му.

Очаквам с нетърпение следващата си среща. Коптският търговец на книги посещава Мекнес рядко. Предприел е извънредно посещение преди знаменателното събитие по искане на Исмаил с прославената си колекция от свещени книги. Не че Исмаил може да прочете сам и една дума от тях (и защо му е, като може да плаща на грамотните да му ги четат? Освен това той знае наизуст целия Коран, качество, което обича често да демонстрира).

Ала той обича книгите и се отнася към тях с истинско благоговение, зачита ги далеч повече от човешкия живот.

След обичайните преувеличени поздрави и след като съм се осведомил за жена му, децата му, майка му, братовчедите и козите, египтянинът ме оставя, за да достави поръчаното от трезора, който наема, докато е в града, а аз се мотая наоколо – вдишвам аромата на стара кожа и пергамент, докосвам грижливо пазените корици, взирам се в гравираните слова. Търговецът на книги се връща задъхан и зачервен, качулката на неговата джеллаба е мокра. Щом изважда книгата от платнения ѝ калъф, разбирам защо не я държи при останалата си стока, красотата ѝ ме оставя без дъх. Подвързията е покрита със злато в два нюанса. Интересни шарки се преливат в централната плочка, оградена с плътна рамка. Напомнят ми килимите в покоите на самия султан, прекрасни произведения от далечните Херат и Табриз.

– Може ли? – Успявам да запазя лицето си безизразно, но ръцете ми треперят, когато посягам към книгата.

– От Шираз. Създадена е в ранния период на Сафавидската династия. Виж изработката на вътрешния ръб. Изящен е, но е много крехък.

– Коприна или хартия е? – Прокарвам пръсти през нежната ажурна шарка от вътрешната страна на корицата, разкриваща наподобяващите бижу ромбове от тюркоаз отдолу.

Коптският търговец на книги се усмихва със задоволство.

– Коприна, разбира се.

Отварям тома на случайна страница и попадам на 113-ата сура, Ал-Фалак. Проследявам извитите калиграфски букви и чета на глас:

– "Опазил ме Господът на разсъмването от злото на онова, което е сътворил, и от злото на тъмнината, когато настъпи, и от злото на духащи по възлите [магьосници], и от злото на завистник, когато завиди!" – Това е все едно описание на моя свят. Вдигам поглед. – Това издание е достойно за красотата на думите, които съдържа.

– Всъщност то е безценно съкровище.

– Ако кажа на султана, че тази книга е безценна, най-вероятно ще свие рамене, ще каже, че никоя цена не би била достатъчна, и няма да ти даде нищо. – Замълчавам за кратко. – Аз обаче съм упълномощен да ти направя предложение.

Назовавам значителна сума. Той вдига цената двойно и след любезен пазарлък се договаряме някъде по средата.

– Ела в двореца сутринта след церемонията по откриването – казвам му – и тогава великият везир ще потвърди уговорката ни.

– Утре ще донеса книгата на султана.

– Трябва да взема книгата със себе си сега. Мулай Исмаил няма търпение да я види. Освен това утре е денят на откриването: той няма да приема посетители.

– В това време? Само капчица дъжд да се докосне до нея и ще бъде унищожена. Нека сам да я донеса в двореца в сабат, поднесена в подобаваща кутия.

– Ще загубя главата си, ако се върна без книгата, а макар главата ми да е грозновата, изпитвам странна привързаност към нея.

Мъжът ми се усмихва накриво и си припомням, че освен с прехвалените съпруга и деца е известен с това, че ползва услугите на едно-две момчета, за които плаща добре – практика вероятно приемлива в Египет, но тук, в Мароко на Исмаил, е по-разумно да не се разгласява.

– Не е грозновата. Не бих искал да я видя отделена от тялото ти, Нус-Нус. Вземи книгата тогава, но я пази с цената на живота си. Ще дойда за заплащането сутринта на сабат.

Въздъхва, с благоговение я поставя в платнения калъф и ми я подава.

– Помни, незаменима е.

Би било лъжа да кажа, че не се притеснявам да нося такова съкровище, но имам да изпълня само още две поръчки: да взема малко подправки за приятеля си Малик и да отскоча до билкаря за нещата на Зидана.

С Малик имаме навик да си разменяме услуги. Освен заради сходните си интереси се сприятелихме и по необходимост, след като той е главен готвач на Исмаил, а аз опитвам храната на султана наред с останалите си многобройни задължения. Взаимното доверие е необходимо при тези обстоятелства. Необходимото на Малик – рас ал-ханут, който той самият държи да прибавя към рецептата си, и етерично масло от Атар, което Исмаил обича в своя кускус – ме отвежда отново при подправките. Оттам ме дели само една крачка до закътания дюкян на Сиди Кабур.

Мушвам се под навеса и с изненада откривам, че няма никой. Може Сиди Кабур да се е измъкнал за чаша чай със съседа си по сергия или е отишъл да вземе още въглища за мангала. Отмествам шишето с мускус встрани и установявам със задоволство, че списъкът на Зидана не е там. Вероятно билкарят е отишъл да вземе нещо, което държи на още по-тайно място...

Минава още минута, а от него няма и следа. Тежката миризма на тамяна в месинговия съд започва да става задушлива. Не е обичайният приятен аромат, който Сиди Кабур обича – малко смола елеми, смесена с бяло бензое, – а по-сложна комбинация, в която долавям бакаутово дърво и несъвместимите аромати на кехлибар и борова смола, единият сладникав, а другия остър – комбинация, която човек със здрав разум не би направил.

"Хайде – мърморя си аз, а стомахът ми се свива от тревога. – Да чакам или да си вървя?" Притеснението ми нараства. Скоро султанът ще тръгне за следобедната си обиколка и ще очаква да го придружа както винаги. Ако се върна без поръчката на Зидана обаче, тя ще избухне или още по-лошо, ще изпадне в безмълвните си размишления, предшестващи жестоко възмездие. Съществуването ми ежедневно е застрашено от две страни; понякога е трудно да преценя кой от тях е по-опасен – султанът с надигащата се у него ярост и внезапните изблици на насилие или властната му съпруга и коварният ѝ тормоз. Не съм убеден в силата на магиите ѝ, въпреки че съм отгледан в сходни традиции (аз принадлежа към Сенуфо, а тя към съседното племе Лоби), ще ми се да вярвам, че съм постигнал просвещение по време на странстванията си. Не се съмнявам ни най-малко обаче в способностите ѝ да борави отлично с различни изтънчени отрови. Не ми харесва да нося отрови на султанката, да улеснявам смъртоносните ѝ игри, но като слуга в двора нямам голям избор. Дворът на Мекнес е паяжина от заговори и измами, шушукане и интриги. Почти невъзможно е да живееш по правилата на подобно място: дори и най-праведният човек може да бъде ужасно компрометиран. Тръгвам нервно към задната част на магазина. Наоколо има кутии, пълни с гръбнаци от морски свинчета и миши мигли (миглите от мъжки мишки са в една кутия; тези от женски в друга), антимон, арсеник и златен прах; сушени хамелеони, таралежи, змии и саламандри. Талисмани против уроки; любовни отвари; примамки, привличащи джиновете, както захарта привлича осите. Докато си проправям път към прашасалата стена в дъното, натъквам се на огромен стъклен буркан, пълен с очи. Отскачам, бутам полицата с бедро и бурканът се разклаща заплашително, съдържанието му се люлее, докато всичките очи сякаш се взират в мен, като че ли съм събудил орда хванати в капан джинове. В този момент осъзнавам, че ръбът на полицата се е повдигнал, когато съм се ударил в него. Внимателно оставям увития в платнения му калъф Коран до себе си, нагласям рафта така, че бурканът да стои по-стабилно, и се похвалвам за това, че съм предотвратил истинско бедствие. Чудя се как Сиди Кабур се е сдобил с толкова много човешки очи, но си давам сметка, че зениците приличат на вертикални цепки, както е при котките и козите.

Трябва веднага да се върна в двореца при Мулай Исмаил, да обясня на Зидана, че поръчката ѝ е изпълнена и ще се върна за нея по-късно през деня, и да се моля късметът да е на моя страна. Това е единственото разумно решение при дадените обстоятелства. Обръщам се решително; твърде бързо... закачам крака си в нещо на пода зад мен и губя равновесие.

Обикновено съм доста пъргав, но очите са ме обезпокоили – или може дори да са причинили падането ми тъкмо когато се поздравявах за изплъзването от злото им влияние, – в следващия момент се озовавам по гръб, а главата ми се блъска в купчина кошове, които се разклащат, започват да се срутват и ме засипват гръбнаци от морски таралежи, сушени скорпиони и... Хващам нещо и го вдигам с отвращение – истинска напаст от мъртви жаби. Скачам енергично и махам гадостите от себе си. Гръбнаците и скорпионите са се закачили за вълнения ми бурнус, сякаш зловещо оживели. Откачам ги поотделно, а после опипвам гърба си и откривам, че съм съборил и съд с насекоми, които се катерят нагоре по бялата вълна като хищна червена орда.

Цялото хладнокръвие ме напуска. Наметалото, изящна дреха, по-прекрасна от всяка, която бих могъл да си позволя, принадлежеше на Исмаил, а сега е съсипано. Обикновено можеш сам да решаваш какво да правиш с подарък, но султанът има отлична памет и навика внезапно да пита защо не носиш дрехата, с която щедро те е възнаградил. Виждал съм не един да губи крайник или дори живота си заради незадоволителен отговор.

Притискам се в ъгъла, започвам да изцеждам червената течност от нея и откривам, че е по-гъста и тъмна от тази на насекомите и лепне по дланите ми; устата и носът ми се изпълват с горчивина, миризма, която няма нищо общо с размазаните бръмбари, нито с тамян, с нещо красиво или свещено.

Поглеждам надолу ужасен и откривам, че онова, в което съм се спънал, е трупът на Сиди Кабур. Някой е прерязал гърлото му сръчно като на овца за курбан. Красивата му бяла брада също е отрязана и лежи на гърдите му, изцапана с кръв. При убийството червата му са били извадени, ето откъде е тази наситена миризма: мангалът с тамян трябва да е напълнен с каквото е имало под ръка в опит да се прикрие вонята.

Обзема ме огромна скръб. Ислямът ни учи, че смъртта е наш дълг, задача, която трябва да изпълним, никога да не бягаме от нея; че не е наказание или трагедия и не бива да се боим от нея. Подобна успокоителна философия обаче някак не се покрива с тази брутална смърт. Приживе Сиди Кабур беше изряден във външността си, отвратително е да бъде заклан и оставен да лежи в локва от собствената си кръв и нечистотии, загледан в мрака. Навеждам се да затворя нещастните му оцъклени очи и виждам, че нещо се подава от посивелите му устни. Издърпвам го.

Още преди да съм го огледал, знам точно какво е това. Сдъвкано ъгълче от списъка с желаното от Зидана, който направих; очевидно старецът се е опитал да го запази, като го е изял. Или пък някой го е напъхал в устата му. Останалата част я няма, но не зная дали е в гърлото на Сиди Кабур, или в ръцете на убиеца му. Не мога да остана, за да проверя. Хрумва ми ужасна мисъл, после още една.

Първата е, че съм покрит с кръв и със сигурност ще бъда уличен като нападател. Втората е споменът за безценния Коран, оставен в краката ми, когато бутнах полицата с буркана с очи.

Усещам как в гърлото ми се надига жлъчка, обръщам се и най-ужасните ми страхове се потвърждават. Безупречно чистият бял лен е подгизнал в алени петна. Махам плата от скъпоценния предмет в него...

Кръв върху Свещения Коран е ужасно светотатство. Ала кръвта върху Сафавидския Коран, за който копнее Исмаил, вещае бавна и болезнена смърт.

За мен.

3

Взирам се в съсипаната книга, а след това в мъртвеца и се опитвам да възприема цялата чудовищност на положението, като се въртя безполезно във всички посоки. Трябва да съобщя за убийството, да уведомя властите, да ги уверя в своята невинност. Но кой би повярвал на роб? Защото аз съм точно такъв, независимо от положението ми в двореца. Зад стените му се крие вълшебно, защитено царство; навън обаче аз не съм нищо повече от натруфен чернокож мъж, покрит с кръвта на честен търговец. Не се заблуждавам с надежда, че ако ме арестуват, султанът ще бъде особено загрижен и ще ме спаси от съдбата ми; по-вероятно е да избухне заради закъснението ми и да ми отсече главата в мига, в който се изправя пред погледа му.

Свалям съсипаното наметало и увивам пропития с кръв Коран в него. Оглеждам се и съзирам стария бурнус на Сиди Кабур, закачен до вратата. Не се облича като богаташ – такива са мюсюлманските традиции, да не парадираш с по-добро благосъстояние от това на съседа си. Протягам се към дрехата и едва тогава забелязвам, че оставям кървави стъпки след себе си. Бурнусът е твърде къс, но в него се чувствам неразпознаваем; ако не броим жълтите ми, богато украсени чехли, разбира се, които сега са тъмночервени. В тази страна само жените носят червени чехли, а на какъвто и да се преструвам, не съм жена. Мушвам ги в наметалото при книгата. По-добре бос, отколкото изцапан с кръв; по-добре да ме вземат за просяк или евреин, отколкото за убиец. Слагам дългата островърха качулка върху чалмата си, прегърбвам рамене, за да прикрия ръста си, мятам вързопа на гръб и тръгвам бързо през пазара с наведена глава.

– Сиди Кабур!

Гласът е изпълнен с любопитство, питащ. Не се обръщам.

При първата порта срещам стражите на двореца, които са твърде отегчени и премръзнали, за да любопитстват за промяната в облеклото ми. Прекосявам площада за процесиите и бързо минавам покрай складовете и обширните казарми, където са разквартирувани десет хиляди чернокожи стражи на султана; после през втората порта, водеща към павилионите.

Забързвам ход, заобикалям купчините строителен пясък и хоросан, варова мазилка, камари дървен материал и керемиди. Подминавам склада, където султанът държи даровете, поднесени в знак на почит. (Колко биха се ядосали дарителите, ако узнаеха, че редките предмети, които са избирали толкова внимателно, са захвърлени на купчина да събират прах. Исмаил е същият като малкия си син Зидан – отегчава се от подаръците минута, след като ги е получил.) Би трябвало пазачите да ме спрат: забързан, изцапан с кръв, бос мъж, стиснал кой знае какво под мишница; но те са вътре, подслонили са се от лошото време.

С приближаването на павилионите на султана стражите са значително по-бдителни.

– Хей! Ти, там! Покажи си лицето и кажи по каква работа идваш.

Това е Хассан, а зад него са трима от най-доверените стражи на Исмаил, мъже, чийто вид внушава страх, половин глава по-високи от мен, с огромни мускули. Виждал съм как Хассан чупи гръбнака на човек с голи ръце и как Яя борави с пиката си, без да му мигне окото. Свалям качулката на бурнуса.

– Аз съм, Нус-Нус.

– Приличаш на мокър плъх, спипан да краде жито от хамбара.

– Ще пера. – Отчасти казвам истината.

– Тогава по-добре влизай на сухо, че отново ще подгизнеш.

Минавам бързо край тях през огромната арка във форма на подкова в голямата зала, босите ми крака шляпат и се хлъзгат по мраморния под. Чувам група царедворци да се приближава в същата посока. Стигам до стаята си, преддверие към павилиона на Исмаил, и се промъквам вътре точно когато се появяват.

Измивам краката и ръцете си от кръвта навън във фонтана на вътрешния двор, надявам се никой да не ме вижда, а после заравям унищожените чехли в рохкавата пръст под хибискуса. Но какво да правя с бурнуса и Корана? Малката ми стая е прекрасно място с нейния прозорец с арка, таван от кедрово дърво и покрити с мозайки стени, но освен тесния диван от конски косми в нея има единствено килимче за молитви, масичка за колене за писмените ми задачи и дървен шкаф, върху който стоят съд за горене на тамян и свещник.

Тези вещи, дрехите, в които съм облечен, съдържанието на вързопчето, което нося, и прибраното в шкафа са единствените ми притежания на този свят.

Отмествам съда за тамян и свещника, изваждам нещата от шкафа на леглото си и едва успявам да мушна вързопа вътре, когато чувам гласа на султана.

– Нус-Нус!

Този глас не може да се сбърка. Без значение колко тихо говори, без значение от тълпата и приказките наоколо, въздейства не само на слуха ми, но и на интуицията ми, на нещо дълбоко у мен. Хвърлям изцапаната в алено роба и слагам първото, което ми попада под ръка (тъмносиня вълнена туника), обувам старите си чехли, скачам и се просвам по лице.

– Стани, Нус-Нус! Къде е книгата?

Нещастното ми съзнание още не е сътворило правдоподобно обяснение за съсипания Коран. Лежа, притиснал чело в студените плочки на пода, и си представям как хората питат: "Лесно ли умря горкичкият Нус-Нус? Имаше ли много кръв? Какви бяха последните му думи?".

– Книгата, момче! Ставай! Върви да я донесеш! Как иначе ще запишеш промените?

Нужно ми е известно време да схвана с размътения си мозък и облекчението, което ме залива, сковава краката ми. Изправям се с клатушкане, тичам обратно в стаята си, грабвам книгата и писалището за колене и отново се връщам навън.

Исмаил ме гледа изпитателно. Дърпа брадата си, която е много тъмна и е спретнато разделена на три кичура. Очите над нея са черни и искрящи, клепачите – тежки и притворени. Сякаш в погледа му се чете намек за задоволство, като че ли знае нещо, което аз не знам, нещо, свързано с времето и начина, по който ще напусна земния си живот. От друга страна, е облечен в зелено, което е добър знак. Зеленото му е любимо (след като това е цветът на Пророка) и фактът, че е облечен в него, подсказва, че не се готви за кръвопролития. Червеното обаче – или жълтото – са нещо съвсем различно. Всички внимаваме, когато носи червено или жълто, или пък накара личния си слуга да му донесе нов кат дрехи.

– Ела!

Обръща се с гръб към мен и аз се строявам сред големците, цяла голяма група, следван от Каид Мохамед бен Хаду Отур (известен още като ал-Аттар, Калайджията), който разговаря с други три дворцови светила, а най-накрая е хаджибът: самият велик везир, главният министър Си Абделазиз бен Хафид. Хаджибът ме настига и тръгва до мен.

– Добре ли си, Нус-Нус? Виждаш ми се малко разсеян. – Плътните му устни са изкривени в усмивка, каквато обаче не се чете в погледа му. Всички в този дворец имаме своите маски.

– Добре съм, господарю, благодаря, че попитахте.

– Алхамдуллилах.

– Хвала на Бога – отговарям официално, въпреки че се изумявам как е възможно подобен човек да изрича името на Милосърдния, без да падне мъртъв на място.

– Радвам се да го чуя. Би било ужасно, ако ти се беше случило нещо лошо. – Поглежда надолу. – Май си се порязал.

Сърцето ми подскача.

– Това е просто кал. – Предизвикателно срещам погледа му и гледам как усмивката изчезва от устните му, а лицето му добива нечовешко изражение, прилича на влечуго. Отпуска ръката си с небрежен жест, но така, че да се отърка в слабините ми. Наблюдава неуспешния ми опит да прикрия отвращението си.

– Щом така казваш, Нус-Нус. Щом така казваш.

Още веднъж ме пробожда с поглед, след това се извръща и си проправя път през антуража, за да се присъедини към султана, като ясно напомня на мен и останалите, че смята себе си за единствен равен на владетеля ни.

Бен Хаду му хвърля поглед с бледите си очи, от които лъха неодобрение примесено с презрение, при все че изражението му остава каменно. После извръща лицето и сивите си очи – остри и наблюдателни – към мен и в този момент имам чувството, че разбира всичко, което се е случило между мен и моя враг.

Построяването на дворцовия комплекс в Мекнес е плод на огромна самонадеяност до степен на маниакалност. Разбрахме от по-членоразделните френски пленници, че техният крал се опитва да направи нещо подобно, макар и в по-малък мащаб, въпреки че засега представлява само ловна хижа насред блато, пълно с комари. Щом Исмаил чу за това, изсмя се презрително.

– Тези европейци създават единствено безумия, разточителството в личен план не може да доведе доникъде. Когато моят проект бъде довършен обаче, ще имаме огромен град, най-грандиозния дар към Господ, правен някога. Взимам излишната земя и я превръщам в прослава на Аллах. Свещеният му свят ще присъства по земята, по стените, във всеки детайл. Безсмъртното му безкрайно творение ще оживее в материалния свят!

Излишната земя днес е непокорна; решаваме проблем след проблем и трябва да записваме това внимателно в дневниците, докато обикаляме. Разнородните ми задължения ме превръщат в нещастен писар, а дъждът още повече усложнява проблема, размазва мастилото, а на места напълно отмива думите. Връщам се в стаичката си веднага щом ме освобождават. Ако не запиша веднага точните наставления, продиктувани от Исмаил, и не ги дам на началника на работниците, несъмнено бързо ще последва изблик на гняв.

Сядам на дивана си с кръстосани крака, потапям тръстиковата си писалка в мастилото и записвам внимателно: "Първо, Баб ар-Раис да се подсили с железни клинове и хоризонтални пояси. Да бъде намерен нов старши занаятчия, който да добави слънца и полумесеци; след като френският крал нарича себе си Краля Слънце, Исмаил ще управлява и деня, и нощта. Новият проект да бъде готов преди откриването.

Второ, помещението за стражите да бъде съборено и построено наново от източната страна.

Трето, външната стена откъм меллах (еврейския квартал) да се премести с петдесет крачки назад, което означава събаряне на къщите в този обхват, за да остане достатъчно пространство между нашето владение и жителите на града. Обитателите да бъдат уведомени с прокламация и да им бъде наредено да започват работа веднага. Междувременно ще им бъде осигурен подслон, но ще трябва сами да изнесат отломките извън територията.

Четвърто, дяланият фриз на Куббет ал-Хиятин да бъде преправен. Този път е важно избраният за старши занаятчия да бъде грамотен." (За нещастие на първия творец, везирът с насмешка посочи надписа, който трябваше да гласи "Величието на Господ", изписан отново и отново с елегантен калиграфски шрифт, но текстът беше сгрешен и вместо това сега гласеше "Веригите на Господ", а грешката беше повторена повече от десет пъти.)

Това не са единствените наставления, които трябва да запомня, но само тези трябва да запиша. Вълкът ще трябва да почака...

Тичам към кабинета на началника на работниците, давам му списъка, уверявам се, че може да го разчете; след това припвам към харема в другия край на двореца, на два километра и половина разстояние.

Харемът е абсолютно недостъпно място, името му произлиза от думата за забранено, която е "харам". Да влезеш в харема, означава да пресечеш невидима граница, да минеш от общото към личното, от светското към тайнственото; това е като повдигане на воала, навлизане в интимното пространство. Във външния свят хората налагат тези бариери в сърцето и съзнанието си, но в двореца на Исмаил преградите са по-осезаеми: четири охранявани железни порти. Налага се да дам обяснение за непланираното си посещение на всяка от тях и въпреки това съм от малцината, които имат достъп и до двата свята – мъжки и женски, външен и таен.

Главният евнух на харема се взира отвисоко към мен.

– Да?

Карим е един от хората на Исмаил: човек, отгледан да бъде абсолютно предан на султана. Брат му Билал е пазач пред вратата на личните покои на Исмаил, момък с мускули като кедър и подобаващ ум. Повечето от тези стражи са на не повече от деветнайсет или двайсет години, но са огромни. Аз съм висок мъж, но те ме надвишават с половин глава и се нанасям два пъти в тях.

– Знаеш кой съм, Карим. Виждаш ме всеки ден.

– Обичайно не в този ден, нито в този час.

Винаги се изненадвам от високия тембър на гласа му, звучи твърде странно предвид размерите му. Казват, че така става с кастрираните в съвсем ранна възраст.

– Имаш ли писмено разрешение?

– Карим, знаеш, че дори и да имах, щях сам да съм го писал като писар на султана.

Логиката ми явно го е заблудила, продължава да се взира в мен.

– Изпълнявах поръчки на султанката – добавям.

Навежда се към празните ми ръце, после отново вдига поглед. Не отмествам очи и накрая той извръща глава и се провиква към тъмнокожо момче на шест или седем години:

– Върви да намериш Амина и ѝ кажи, че Нус-Нус иска да види господарката ѝ.

Момчето хуква.

– Амина, Амина! – кънти викът по коридорите като вопъл на уловена птичка.

Понечвам да пристъпя напред, но огромната длан на Карим доближава ръката ми.

– По-добре да не влизаш при султанката, преди да е подготвена.

Накрая момчето се връща, а зад него върви изобилно надарена откъм форми жена, чиито червени чехли шляпат шумно по мрамора. Лицето ѝ е обляно в пот, а кърпата на главата ѝ е вързана набързо. Изглежда ужасно ядосана.

– Къде са нещата на Зидана? – пита настоятелно.

– Уви, не са у мен и точно за това трябва да говоря лично с нея.

Амина свива устни.

– Тя е заета. Прати ме да взема нещата, които е поръчала от пазара.

Гледа ме, изпълнена с подозрение, сякаш съм скрил поръчаните неща за себе си и не искам да ги дам, след това въздъхва и ме подканя да я последвам.

Вървя зад нея, гледам със страхопочитание тези грамадни бедра, сочни и полюшващи се. Би оставила всеки мъж премазан под себе си като куче под крака на слон. Едрите жени са високо ценени тук заради своята пищност, само жените на бедняците са слаби. Жените пълнеят съзнателно, като се хранят със зумета – тежка паста от ядки, – масло и стрити семки от тифидас – горчив пъпеш. Кълна се, че можете да видите как наедряват пред очите ви.

Струва ми се, че минава цяла вечност, докато стигна до покоите на султанката, но щом пристигам, за един ужасен миг ми се струва, че съм попаднал в пъкъла на магиите, място, на което Зидана или свиква сборище на демони, или превръща жените си в чудовища, защото лицата, извърнали се към мен на трепкащата светлина, са отвратителни, деформирани и капещи. В този момент си припомням, че днес е петият ден, когато жените се отдават на тайнствени ритуали за разкрасяване, и осъзнавам, че пред мен не стоят джинове, а придворни дами, покрити с маски от глина и смачкани зеленчуци, косите им са навити на лепкави масури, намазани с къна и масла.

Въздухът е изпълнен с аромат на бадеми и мирта; в нишите на стените е запален тамян. Из цялата стая са пръснати доказателствата за тяхната алхимия: малки масички, отрупани със съдове с яйца, мляко и мед; стъклени буркани със светли масла, кори от нар и орех; купи с оцветена глина и купчини листа къна.

Дори прикрита под маската от червена глина и разтечена къна, Зидана не може да бъде сбъркана: черната ѝ кожа лъщи под метрите червен плат, с които е покрита, и десетките златни гривни по ръцете и краката ѝ. Носи наниз от перли, преметнат няколко пъти около бичия ѝ врат, а огромните златни обици са разтеглили меката част на ушите ѝ към раменете.

– Простете, господарке... – подхващам аз.

Тя махва с ръка към останалите жени.

– Вървете, вървете веднага! Нямате ли срам? Скрийте се!

– Та това е просто Нус-Нус – подхвърля някоя, а останалите започват да хихикат и да ме стрелкат закачливо под воалите, които държат пред намазаните си с глина лица. Пърхат с мигли в пародия на флирт.

Просто Нус-Нус. Само това съм за тях. Нещо, върху което изпробват техниката си за съблазняване.

– Не сме ли прекрасни, Нус-Нус? – Лейла е най-миловидна от всички, има красиви глезени и извива ръцете си като криле на чучулига.

Навремето бих започнал да ухажвам хубавата Лейла; сега обаче усещам безполезната болка и извръщам глава.

– Дамите на Зидана са бляскави звезди до безупречната луна, която е самата султанка – изричам неутрално.

– Стига сте тормозили горкия човек и се махайте! – Зидана хвърля една купа по Лейла, уцелва я в рамото и се пръсва дъжд от червени листенца, трепкащи като кървави пера. После жените си тръгват набързо и ме оставят сам с владетелката. На всеки друг мъж оставането насаме със султанката би му коствало главата, но аз съм просто Нус-Нус.

Нус-Нус не е името, с което съм се появил на света, и се надявам да не е това, с което ще напусна този живот, но то е името, което приех, когато бях представен на Зидана преди пет дълги години. Бях отведен в покоите ѝ треперещ и с наведена глава, облечен единствено с препаска, железен пръстен около врата и окови. Тя се развика на стражите да махнат халката и оковите. Не от съчувствие, а защото желязото щеше да развали магията на заклинанието ѝ. Дори след като бях освободен от оковите, продължих да държа главата си наведена. Краката ѝ бяха черни като моите, с розови ходила. Глезените ѝ, както забелязах, бяха яки. Гледах краката ѝ, докато ме обикаляше, и знаех, че ме оглежда от глава до пети – шарката на племенните белези на гърба ми, кръстосаните следи от камшика на търговеца; сребърната робска обица на ухото ми. Повдигна брадичката ми с пръчката, която носи винаги, и ме погледна в лицето.

Предполага се, че след като султанът може да избира от цял континент, както и сред чуждите пленници, докарани му от всички краища на света, ще избере за първа съпруга най-прекрасната от всички жени. Зидана никога не е била красавица. Тези очи обаче проникват през плътта и костите и стигат до душата на мъжа. Щом те погледне, усещаш, че е преценила всеки твой недостатък или слабост, така че да ги използва по най-добрия начин. Първата ти реакция е страх, а на нея може да се вярва.

– Къде ти е гордостта? – попита меко, обърна главата ми в едната посока, след това в другата, оглеждаше ме от всички страни. Гласът ѝ беше толкова въздушно лек, колкото тежко беше тялото ѝ. – Ти си Сенуфо, ти си воин. Не забравяй това.

Воин! Едва не се изсмях. В племето ми се подиграваха, задето предпочитах песните и тимпаните пред копията и изкуството на войната.

– Как се казваш?

Отговорих, а тя се усмихна; усмивката ѝ разкри момичето от племето Лоби, което някога е била. Племената ни бяха близки съседи в южната част на някога процъфтяващата империя Сонхай в онзи район на Африка, който за търговците е просто Гвинея, без да си правят труда да различават отделните страни, границите им, отделните кралства, религиите на хората, точно както възприемат земите южно от Мароко като Судан – Юга или "черните". За тях е без значение откъде сме и кои сме. Вземат ни и ни моделират по начин, който е подходящ за целите им – телохранители, воини, наложници и евнуси.

После заговори на нашия диалект.

– Ние не сме нищо за тези хора, нищо повече от парче плът, което да контролират. Ала нашите знания и дух ни принадлежат и трябва да ги поддържаме силни. Информация и воля: това са ключовете към властта. – Наведе се напред и погледът ѝ проблесна. – Знаеш ли как наричат тази напитка, момче?

Погледнах димящата купа на масата, без да казвам нищо.

– Това е кафе, напитка, която е едновременно сладка и горчива, също като живота. Аз го пия с равни части мляко и вода – каза тя. – Петдесет на петдесет или на арабски нус-нус. Точно така ще те нарека, защото докато не надмогнеш онова, което ти е причинено, ти си получовек.

Сега аз се навеждам към нея и в ноздрите ме блъсва аромат на мускус и масло от цвят на горчив портокал.

– Има ли по-уединено място, където можем да поговорим, господарке?

– Ние сме сами, Нус-Нус, не забелязваш ли?

– Шпионите имат дълги уши.

Тя се усмихва; злато проблясва там, където благородният метал е заменил истинските ѝ зъби. Казват, че когато са я довели, предните ѝ зъби били извадени, за да не отхапе мъжките интимни части, но може и да е само злобна клевета. Зидана винаги  е притежавала много по-хитри и опасни оръжия от обикновени зъби в арсенала си.

Тръгвам след нея към вътрешната стая, тя я прекосява бързо и внимателно заобикаля килима. Вдига го и отдолу се разкрива отвор, в който се различава тъмно стълбище. Тръгва надолу, а движенията подчертават формите ѝ.

– Последвай ме.

В мрака долу се появява светлина и щом слизам, виждам стая с нисък таван, до стената в дъното е долепен диван, на масата има голямо хаванче с чукало, мангал и някакви стъкленици, а по цялата периферия има шкафове с чекмеджета и полици, по които са наредени буркани и кутии, подобни на онези в магазина на Сиди Кабур.

Магьосническа бърлога точно под носа на Мулай Исмаил!

Кихам: заради миризмата е, на нещо неприятно и мухлясало.

– Поласкан съм, Ваше Величество. Кой друг знае за това място?

– Никой... сред живите.

– С изключение на строителя.

Усмивката на Зидана е красноречива. Чудесно: значи, сега аз съм единственото живо същество, с което е споделила тази тайна? Положението ми изглежда още по-опасно.

Тя насочва блестящите си очи към мен.

– Е, Нус-Нус, къде са нещата, които поръчах?

Решавам да бъда директен.

– Сиди Кабур е мъртъв, убит е.

Разказвам ѝ какво се е случило, включително и за собственото ми безумие. Когато стигам до момента, в който открих парчето от липсващия списък в устата на бедния човек, тя избухва.

– Написал си нещата, от които имах нужда? И след това си оставил списъка, така че всеки да може да го открие?

– Оставих го там, където само Сиди Кабур би го потърсил.

– Извинението звучи неубедително дори и на мен.

Тя обикаля стаята отново и отново и мърмори ядосано. Дали не ме урочасва или не призовава Мерра бен Харис, краля на джиновете, или пък Демуш, властелина на злите демони, да ме завлече в пъкъла? Замислям се колко ли време ще ми е нужно да се изкатеря по стълбите и да стигна горе в салона; докъде ли ще се добера, преди стражите да ме хванат. Правя крачка назад и крадешком поглеждам към стълбите; но явно не достатъчно крадешком. Зидана се взира в мен.

– Какво ти става? Аз съм тази, която е застрашена. Имам твърде много врагове, които с радост биха сложили ръка върху подобен списък, за да ме обвинят в магьосничество.

– Така или иначе, вече всички ви наричат "Вещицата Зидана" – казвам.

– Има голяма разлика между подозрения и доказателства.

– Списъкът беше с моя почерк – напомням, но тя само стисва устни и ме поглежда с презрение. – За какво са му на някого подобни неща? Никой не би повярвал, че са за ваша употреба.

Забива поглед в мен.

– А защо тогава си толкова тревожен?

Разказвам неохотно за унищожаването на персийския Коран; за това, че коптският търговец на книги ще очаква да му се плати в сабат, а Исмаил със сигурност ще ми отсече главата заради това, че съм съсипал съкровището му.

– И къде е сега тази "свещена" книга?

– В стаята ми, увита в изцапаното с кръв наметало, което ми даде султанът.

Тя цъка с език.

– Ах, Нус-Нус. Виждаш ли какви неприятности си навличаш, когато служиш на двама господари? Ето какво става: твоята преданост се разделя и обърква мислите ти. Трябваше да отидеш до пазара два пъти, отделно за всяка от поръчките. Смесването на свещени писания и тъмна магия не може да доведе до нищо добро.

Въпреки че е приела исляма, прекръстила се е с мюсюлманско име и е участвала в церемония, с която е станала съпруга на Исмаил пред Господ, Зидана продължава да следва вярванията си, древната религия, която води началото си от тъмното сърце на джунглата. Отправя молитвите си към Сагба и последователите му, вместо съм Милосърдния Аллах. С магията си може да призовава злите демони и джинове от мюсюлманския свят и да пречи на поразиите им, но също може да привиква и сила, децата на гората, тези невернически създания, които се подчиняват единствено на Сагба. Може да носи сребърни амулети със стихове от Корана на дрехата си, но до кожата си държи неща, направени от бог знае какви ужасии.

Продължава да обикаля и да мърмори, отново ме обзема чувството, че подслушвам разговора ѝ с някого, когото не виждам, и косъмчетата по тила ми настръхват. Накрая се обръща към мен.

– Имам план. Ще изпратя едно момиче да вземе наметалото и книгата от теб и ще се погрижа да бъдат приведени в безупречен вид. След това ти ще направиш нещо за мен.

Същата вечер придружавам султана до джамията за вечерната молитва, опитвам храната му и хапвам мъничко от своята. Стоя с него в компанията на двайсетина от жените му, всичките с музикален инструмент в ръце и страховити количества грим, под бдителния поглед на Зидана и десетина от любимите котки на Исмаил. Накрая той избира тази, с която ще прекара нощта, и отпъжда нас, излишните, с махване на ръка.

Оттеглям се признателно в усамотението на стаята си, за да направя необходимите записки в дневника.

Първа петдневка от месец раби ал-аууал

Азиза, робиня от Гвинея, златни предни зъби, дълъг

врат, девствена.

Седя и се взирам мрачно в тази лишена от емоции бележка, затварям книгата с въздишка и я оставям настрани. Чак тогава отварям шкафа. На мястото на бурнуса и Свещения Коран сега няма нищо. Зидана е успяла някак да организира преместването им; също както се беше погрижила малката Азиза да бъде дефлорирана тази нощ. Азиза не е заплаха; в същото време Фатима, сестрата на хаджиба, трябва да бъде държана настрана от полезрението на султана. Абделазиз отдавна планира унаследяването на трона. Има благородно потекло, въпреки че в детството му семейството му е било бедно. Исмаил му доверява всичко в тази страна, в това число и ключовете от хазната; дори Зидана не смее да го заплашва директно, при все че двама от хората, които опитват храната му, бяха застигнати от загадъчна смърт. В крайна сметка тя е робиня без благородно потекло и обществено положение, с изключение на влиянието ѝ върху прищевките на султана. А както е известно на всички, той е доста капризен. Със собствените си уши чух как Абделазиз съветва султана, че признатият му наследник трябва да е истински мароканец, за да бъде опазено кралството след смъртта му (нека Милосърдният е отредил този ден да бъде след много време). Единствено хаджибът може да си позволи да предизвика гнева му по този начин и да запази живота си; Исмаил обаче угажда на везира си, отнася се с него като с брат. Отношението му към прекрасната Фатима обаче изобщо не е като към сестра, каквато е закръглена. Преди три години тя роди момче; за беда детето почина: и по-добре, защото щеше да превъзхожда по ранг втория син на Зидана. Миналата година тя роди друго момче, но то се оказа по-издръжливо. Тази вечер нямаше и помен от Фатима: неразположението ѝ несъмнено се дължеше на подходящо количество самакитка.

Лежа на дивана и изведнъж в съзнанието ми изниква неприятна подробност от този ужасен ден.

Проклетите налъми!

Оставих ги под сергията на Сиди Кабур с намерението да си ги взема на връщане. Сърцето ми започва да се блъска в гръдния ми кош: стенанието ми изпълва нощта. Не бива да ме виждат обратно в магазина. Дали не мога да изпратя някой слуга да ги вземе? Но какво ще се случи, ако спрат момчето и започнат да го разпитват? Никой не би излъгал от любов към мен, а пари нямам.

Пот струи между мускулите на гърба ми. Започва да ми се повдига.

Налъми. Това са просто налъми. На улицата днес имаше много хора с налъми, не бях само аз, въпреки че изработката на моите беше по-качествена, отколкото на повечето. Опитвам се да овладея паниката, лежа и се взирам в тъмнината.

4

Първи ден на съчетаване,

месец раби ал-аууал 1087 година по хиджра

Мюезинът обявява първата молитва преди зазоряване, подсеща ме, че е по-добре да се помоля, отколкото да спя. Честно казано, предпочитам съня пред молитвите, но тази нощ не спах изобщо. Със замъглени очи и свит стомах се претъркулвам от дивана, измивам се, обличам петъчните си одежди и тръгвам бързо да се присъединя към господаря си Исмаил в джамията.

Точно излизам от стаята си, когато двама от личните прислужници на султана профучават по коридора и едва не ме повалят.

– Хей! – виквам, докато се отдалечават с гръб към мен. – Гледайте къде вървите!

Абид се обръща. Видимо е пребледнял.

– Негово Величество е в страховито настроение – предупреждава, а след това хуква като подгонен от демони.

Влизам без покана през величествената двойна врата под арката във форма на подкова към личните покои на султана и на мига коленича на пода, с чело, притиснато в плочките. Чак тогава забелязвам, че не съм единственият коленичил, вляво от себе си мервам Билал, пазачът на вратата, който прави същото. В този момент ме поразяват две мисли едновременно: първата е, че като пазач на вратата той би трябвало да е пред нея, вместо да лежи тук, на плочките; втората е, че начинът, по който се взира в мен, е странен. Тогава разбирам причината за странния му кривоглед израз.

Тялото на Билал лежи близо до мен... встрани от главата му, която, както чак сега съзирам, седи на отсечения му врат с леко разтворени устни, сякаш се е изненадал от неочакваното ѝ отделяне.

– Ах, Нус-Нус, точно навреме идваш! Хайде, ставай: помогни ми с тази чалма. Нямам представа къде изчезнаха тези нещастни момчета; бяха тук само преди минута.

Въпреки че всички доказателства сочат обратното, Исмаил звучи съвсем добре, дори ми се вижда весел. Изправям се притеснено на крака, без да вдигам поглед, тъй като съм успял да зърна, че Негово Величество днес е облечен в роба в златистожълто, вече изцапана с алени пръски. Жълтата роба никога не е добър знак. Много лош е дори, особено в добавка с обезглавен страж.

Дали да споменавам петното? Исмаил не би искал да се появи на молитвата в облекло, осквернено с кръв; кой знае обаче как ще реагира, ако насоча вниманието му към това, след като от него се подразбира ролята му в гибелта на горкия Билал? И по-невинни грешки в етикета са ставали причина за неприятна смърт. Но ако го оставя да излезе с изцапаната роба, вероятно ще забележи в някакъв момент и може да ме убие за неизпълнение на задълженията ми. Разтревожен от тази дилема, съсредоточавам се в увиването на чалмата, но не мога да откъса поглед от растящата алена локва и червеното острие на любимия ятаган на султана, украсен със сребро и гравиран със свещените думи на Пророка: "Мечът е ключ към небето и към пъкъла". Определено е било така в случая на Билал.

Чалмата е готова, Исмаил забожда игла с рубин отпред, опъва ръкавите си и започва да приглажда гънките по полата на робата си. Намръщва се за миг. Докосва лекето.

– Как се е озовало това тук? – Звучи наистина озадачен.

След малко вдига поглед и се взира твърдо в мен.

Пиката му е подпряна на стола, а на стената до него са закачени десетки мечове, кинжали и алебарди за украса. Всяко от тези оръжия може да причини смъртта ми.

– Не зная, господарю – прошепвам.

– Колко срамно и неудобно – продумва кротко. – Не мога да ида в джамията в този вид. Ще идеш ли да ми донесеш една от зелените роби, Нус-Нус? В скрина от сандалово дърво са. Да, зеленото е чудесно за днес.

Когато се връщам, заварвам го в съвсем същата поза, втренчен в пространството пред себе си, сякаш е изпаднал в транс. Свалям чалмата, събличам му робата с шафранов цвят, слагам му чистата зелена роба и отново навивам чалмата. После измивам ръцете му с розова вода, подсушавам ги и измивам своите ръце.

– Отлично. – Той отново забожда на място иглата с рубина, слага ръка на рамото ми и го стиска с чувство на привързаност.

– Хайде, Нус-Нус, да вървим да се помолим. – Подпира се на мен, а после тръгва към вратата, като внимателно вдига крака, за да прескочи трупа, сякаш е случайно изпуснат предмет.

На вратата се оглежда наляво и надясно.

– Къде е Билал, за бога? – Поклаща тъжно глава заради това пренебрегване на задълженията и се отправя към джамията.

Когато се връщаме след един час, поставен е друг страж, а всички следи от Билал съвестно са заличени. Спокойствието в стаята е толкова нереално, че можеш да се запиташ дали всъщност нещо се е случило. Подробностите обаче продължават да се промъкват в съзнанието ми дори и докато опитвам закуската на господаря си и не мога да пропъдя мисълта за собствената си дреха, изцапана с кръв, и съсипания Коран. Да не говорим за изоставените налъми.

Като че ли прочел мислите ми, Исмаил казва:

– Имай грижата да ми донесеш Сафавидския шедьовър в библиотеката. Сега, след като дъждът спря, няма повече извинения за отлагане.

Оттеглям се с наведена глава и объркани мисли.

Щом пристъпвам в стаята си, изпитвам силно усещане, че някой е влизал там, докато ме е нямало. Оглеждам се, но всичко изглежда непроменено. После сбърчвам нос: лек аромат на мускус и цвят от горчив портокал, парфюмът на Зидана, който е забранен за ползване от всички останали. Нима самата султанка е била тук? Трудно е да си представя, че най-властната и страховита жена в кралството е посетила обикновената ми скромна стаичка, докато съм бил на молитва със съпруга ѝ. Представям си я как рови из нещата ми с лукава усмивка на лицето и потрепервам. Отварям капака на дървения си сандък и почти очаквам да открия нещо чудовищно там; но вътре грижливо е сгънат белият вълнен бурнус. Вдигам го и го изтръсквам. Несъмнено е същото наметало, с което бях облечен предишния ден, тъй като златната бродерия, с която е обточено, го прави уникално, но все пак беше изцапано с кръвта на билкаря, а сега е безупречно чисто, вероятно по-искрящо чисто от когато и да било преди.

Отдолу е Сафавидският Коран, чийто позлатен обков е непокътнат. Изваждам го и го притискам към гърдите си.

– Благодаря ти, Милосърдни – изричам на глас, а след това добавям за благоприличие: – Благодаря и на теб, господарке Зидана, нека Всемогъщият те дари с дълъг живот и радост. – Никога досега не съм вярвал толкова пламенно в славата на Аллах, в безкрайната му мъдрост и състрадание.

Хвърлям обратно наметалото вътре, мушвам Сафавидския Коран под мишница и хуквам към библиотеката.

Вътре един талеб рецитира сурата Луна с напевен тон, докато моят господар Исмаил седи на инкрустирания си със злато и перли трон, погълнат от поетичния ритъм на свещените думи. Щом влизам, впива жадно поглед в това, което нося. Изчаква ученият да довърши стиха, след това махва с ръка към него, освобождава го. Забелязвам как погледът на талеба попада върху книгата, и знам, че сигурно за него е мъчение да бъде отпратен, без да има възможност да зърне безценното съкровище; наясно съм и с това, че Исмаил с радост му отнема този шанс. Отношението на господаря ми към учените не е еднозначно: цени компанията им заради отразената светлина, която хвърлят върху него, но не му харесва някой да има мнение, различно от неговото. Текучеството на талеби е голямо, тъй като няколко ненавременни думи или неуместни религиозни проповеди бързо ги пращат в яма с лъвове или отровни змии или с главата надолу в кладенец.

Щом ученият си тръгва, Исмаил протяга ръце. Той има дълги изящни длани с дълги като на жена пръсти. Не е лесно да се повярва, че същата сутрин са отсекли главата на любимия му страж, един от най-едрите.

– Дай ми го, Нус-Нус, искам добре да огледам какво е това, заради което се разделям с толкова много от ценните ми съкровища.

Полагам Корана в ръцете му и гледам как пръстите му играят по изкусно изработената шарка на двойния ръб, как я обръща, за да оцени позлатата. Острите черти на лицето му омекват, като че ли докосва главата на скъпоценния си син или гръдта на любимата си куртизанка. Нашият крал е изпълнен с противоречия: едновременно способен на насилие и нежен, жесток и снизходителен, аскет и чувствен. Виждал съм го да храни болно котенце с топло мляко с пръстите си, същите пръсти, с които час по-рано е извадил окото на слуга, който го е обидил. Когато имах температура, той ме отнесе в собственото си легло и остана с мен, докато не я свалих, като попиваше потта от челото ми с напоени в розова вода кърпи. Неговата загриженост за мен надмогна ужаса му от зараза. Два дни по-късно ме замери по главата с кана за вода, защото съм донесъл чаша твърде бавно. Природата му всява у неговите поданици еднакво силна любов и страх.

– Изключителна. Наистина изключителна. Добре направи, че ми я донесе, Нус-Нус, ще бъдеш възнаграден. Ах, но вече не правят такива книги.

Разгръща корицата и дъхът ми спира. Фино изработената вътрешна част на корицата беше покрита с коприна с цвят на тюркоаз: цветът на загладено от морето стъкло; сега е тъмнорозова, като че ли кръвта, попила в нея, просто се е разредила, вместо да бъде премахната. Щом обръща страницата там, където трябва да е първата сура, имам чувството, че сърцето ми ще спре.

– Прочети ми "Кравата" – втората сура, Нус-Нус. – Устните му са извити във великодушна усмивка, която е наистина ужасяваща.

Трябва да рецитирам по спомен, текстът няма нищо общо с думите, които Аллах е изрекъл пред Пророка, дал му е напътствия, така че да не излиза от правия път. Сурата "Кравата" е дълга, една от най-дългите в Корана. Тя е първата, която децата мюсюлмани трябва да научат наизуст. Аз обаче не съм отгледан като мюсюлманин, късно приех исляма и изборът за това не беше мой. Всеизвестно е, че с възрастта запаметяването става по-трудно. Освен това да запомня нещо, без да се разсейвам, е едно; да декламирам думите, които Исмаил очаква да чуе, докато ужасено се взирам в онези пред очите си, е съвсем различно. Калиграфският текст е елегантен; съдържанието обаче... Ококорвам очи изумено, въпреки че внимавам с интонацията.

– "Тази книга без съмнение е напътствие за богобоязливите, които вярват в неведомото и отслужват редовно молитвите си..."

Погледът ми пробягва по следващите няколко реда и едва не се задавям. Говори се за това, че е по-добре да оправиш грозна жена или неверница отзад, за да не вдигаш поглед към лицето ѝ... Отчаяно се опитвам да пропъдя образа, нахлул в съзнанието ми, за да не оскверня свещените думи на Корана.

– "Очите им са покрити и ги чака страшно наказание..."

Дали Зидана го е направила съзнателно? Намерила е най-скверния текст и го е поставила на мястото на унищожените страници? Отмъщение към мен ли е, задето не изпълних поръчката, или към съпруга ѝ, който толкова се гордее с отношението си към религията; или към цялата култура, която я е заключила в тази прекрасна клетка? Някак съм сигурен, че сега седи в покоите си и се смее на нечестивата шега, която погоди на всички нас.

Потя се, запъвам се, правя грешка след грешка, докато стигам до "ще бъдат наказани за лъжите си". В този миг Исмаил плясва с ръце и аз млъквам.

– Какво ти става, Нус-Нус? Обикновено четеш прекрасно: мелодичният ти глас е една от причините да те задържа при мен.

– Прави пауза, за да може чувството за заплаха да избледнее. – Вероятно стойността на книгата се отразява на хладнокръвието ти; не забравяй, че не ти ще плащаш за нея! Това ми напомня: да беше повикал Абделазиз, че да договоря с него сумата, която трябва да отпусне за търговеца на книги.

Откривам великия везир по време на втората му закуска в личния му павилион в Дар Кбира. Сребърни подноси, отрупани със студени меса, маслини, хляб, сирена, невероятни сладкиши се мъдрят върху ниските масички, а Абделазиз се е изтегнал върху купчина копринени възглавници в компанията на двама полуголи роби – момчета на не повече от дванайсет-тринайсет години, въпреки че имат развити мускули и лъскава абаносова кожа. Покоите на везира са по-бляскави дори от тези на султана. Стените блестят, покрити със златен прах от ограбените дворци на кралете на Сонайската империя, а по звездите, греещи в купола, искрят злато и лапис лазули. Чудя се как е възможно неговите покои да са изпълнени с такава пищност, след като останалата част от двореца още е в строеж. Тогава си припомням кой пази ключа за хазната...

– Нус-Нус, много се радвам да те видя в скромното си кътче. Ела, седни при мен. Почерпи се, тези бадемови сладкиши са великолепни. – Махва ми с отрупаната си с пръстени ръка, после потупва възглавниците до себе си и се втренчва в мен като базилиск.

Покланям се.

– Султанът моли за присъствието ви.

– Със сигурност може да почака, докато довърша закуската си.

Не казвам нищо. И двамата знаем, че Исмаил не "моли".

Абделазиз прави гримаса, след това грабва шепа сладкиши и ги натиква в устата си. По брадата му се изсипва малка лавина от напоени с мед трохи, докато мляска. Изправя се с мърморене и плясва нубийското момче през ръцете, докато то се опитва да отърси трохите от робата му.

– Самонадеяно пале! Ще те набия с камшика, когато се върна.

– Изрича думите добронамерено, но погледът му е безпощаден.

Забелязвам, че момчето извръща озадачен поглед към него и си давам сметка, че е ново и още не разбира добре арабски. Другият младеж разбира достатъчно. Изглежда уплашен и вероятно наистина е: ръката и рамото му са покрити с тънки белезникави белези. Той дръпва другото момче настрани и докато излизаме, чувам го да му приказва на родния им език, като хващам по някоя фраза тук-там.

– Той е жесток... обича да наранява, да гледа страданието. Не му давай повод...

Нещо в мен се преобръща. Спомням си тези безизразни тъмни очи, втренчени в болката ми, как ѝ се наслаждават...

– Е, Нус-Нус – нахлува великият везир в мислите ми, докато вървим надолу по сводестия коридор, – помисли ли върху моето предложение?

За да оцелея тук, научил съм се да ползвам "второ лице", подобно на металната маска, която носех толкова отдавна по време на ритуалите Поро в племето ни. Казвам си "Аз не съм аз, някой друг съм". Маската се усмихва.

– Поласкан съм, господарю, но се боя, че на Негово Височайшо Величество това няма да му се понрави.

– Негово "Височайшо" Величество няма защо да знае – гласи подигравателният отговор.

– Султанът вижда всичко.

Абделазиз изръмжава.

– Искаш да кажеш, че шпионира. Шпионира като Калайджията. – Махва пренебрежително, сякаш отпъжда муха.

Калайджията – има предвид Каид бен Хаду, ал-Аттар. Никак не го обича. Вече приближаваме кралските покои, а аз нямам никакво желание Исмаил да чува дори част от този разговор. Очевидно е, че и великият везир не иска това, защото хваща ръката ми високо и забива пръстите си, като инстинктивно напипва най-болезнените точки. Гледам го хладнокръвно, призовавам второто си лице. "Аз не съм аз."

– Не се превръщай в мой враг, Нус-Нус. Никак не би било разумно.

Той вече ми е враг. Правя поклон.

– Ваш покорен слуга съм, господарю, но преди всичко съм слуга на Негово Височайшо Величество.

– Исмаил е като кучето, което не яде кокала, но не го дава на друг.

Сред робите има една поговорка: "Каквото се случи в пустинята, остава си в пустинята". Правим всичко по силите си, за да оправим живота си и да си върнем самоуважението. Но как бих могъл да забравя онова, което ми причини Абделазиз? Свивам ръце в юмруци и ноктите ми се забиват в дланите ми.

– Не е нужно някой да узнае. – Отново се появява усмивката на базилиск.

– Да узнае какво?

Исмаил се движи тихо, обича да изненадва хората и когато е на сигурно място в покоите си, често се разхожда сам и бос. С везира бързо коленичим. Долу на земята наситеният аромат на прясно обработено дърво нахлува в ноздрите ми като тамян.

– О, ставай, човече. – Исмаил побутва везира с босия си крак. – Имам да ти покажа нещо. Рядко съкровище.

О, небеса, книгата. Почти бях забравил за нея. Боже мой, ако Абделазиз види съдържанието между кориците, веднага ще разкрие измамата, коварството му ще го накара да запази информацията за себе си, докогато му е угодно, ще държи съдбата ми в ръцете си и ще я използва, както пожелае. Смъртта няма да ме застигне достатъчно бързо...

Измисли нещо, подканя ме мозъкът ми, нещо, което ще го разсее! Но съзнанието ми не работи.

Исмаил взема книгата и виждам как очите на Абделазиз светват, щом зърва богатия обков. Той протяга треперещи ръце. Султанът се взира в тях. След това замахва със Сафавидския Коран и го стоварва звучно върху главата на везира. Успявам да различа украсата на обкова, която се е отбелязала идеално върху финия памук на чалмата като восъчен печат. Той започва да стене и стиска главата си.

– Осмеляваш се да се появяваш пред мен, покрит с остатъците от храната си! – избухва гневно Исмаил. – Целите ти пръсти са омазани с мед, а по брадата ти има трохи от сладкиши! Нямаш ли уважение към мен, или пък към Свещения Коран? – И стоварва книгата отново и отново, докато везирът се свива разтреперан на пода.

– Милост! Имайте милост към мен, Ваше Величество. Нус-Нус ми каза да дойда бързо и помислих, че е неотложно...

Следващият удар не е така агресивен; още по-следващият рикошира в рамото на везира, сякаш Исмаил е загубил интерес. Султанът се отмества, оглежда книгата за повреди, но предметът е здрав и който го е поправил, е свършил добра работа.

– Махай се. Плати на търговеца на книги, колкото ти поиска. – Подава Корана на мен. – Сложи го на най-горния рафт, Нус-Нус, вече е осквернен.

Сам дори не съзнава, че казва самата истина!

Донасям дървената библиотечна стълба, намествам Сафавидския Коран между две други древни книги на най-горния рафт и се надявам Исмаил никога да не промени решението си и да поиска да го сваля отново.

Обръщам се и виждам Исмаил, коленичил на пода, преметнал ръка през раменете на хаджиба.

– Стани, човече. Какво правиш долу? Не е нужно да коленичиш пред мен, ние с теб сме като братя, не е ли така?

Абделазиз с мъка се изправя на крака. Очите му са оцъклени, а по бузата му има кръв. Наблюдавам изумен и ужасен как султанът хваща края на пояса си и нежно я попива.

– Така е по-добре, нали?

– Да, о, Велики. – Везирът успява да се усмихне колебливо.

Исмаил се обръща към мен.

– Ходи ли да погледнеш вълка?

Проклятие. Покрай всичките си неволи бях забравил за вълка.

– Ще отида сега, Ваше Величество.

Вълкът изглежда като мъртъв. В горната част на главата му има голям кървав оток. Две деца стоят край клетката, по-голямото стиска пръчка в ръката си. И двете са с обръснати глави с дълги плитки отгоре, за които да могат да ги хванат ангелите, ако паднат. Ала малко вероятно е тези деца да са съпътствани от ангели. Масивният златен пръстен, който носи всяко от тях, показва, че са от многото малки емири на Исмаил, които тичат необезпокоявани и невъзпитавани из двора. Знам много добре кои са тези: Зидан, най-големият на султанката, шестгодишен и проклет до дъното на душата си; другият – Ахмед Златния – едва е проходил, но вече се превръща в малко чудовище.

Въздъхвам.

– Е, Зидан, какво правите тук?

По-голямото дете ме поглежда предизвикателно с черните си очи.

– Нищо. Освен това мога да играя с вълка, ако искам. Татко така каза.

– Сигурен съм, че баща ти не ти е разрешил да пребиеш горкото създание до смърт.

Той се ухилва подигравателно.

– Само го поступах малко.

Ахмед се разсмива със задоволство.

– Много го ступа.

– Няма смисъл да се преструваш на невинен пред мен, Зидан: спомни си как те заварих миналата седмица – поглеждам го многозначително.

Предишната седмица го открих в конюшнята заедно с едно по-голямо момче, роб, да изтръгва ноктите на котка. На роба очевидно му беше прилошало: котката одраскала Зидан и на момчето му било наредено да я хване, докато малкият демон вземе кинжала си. Смъмрих ги и двамата и плеснах малкия роб по главата по-силно, отколкото възнамерявах, тъй като ми се искаше да ударя Зидан, но не се осмелявах. Също като майка си той е изпълнен със злоба; по подобие на баща си се наслаждава на властта да унижава хората. В крайна сметка котката умря. Лично я погребах.

– Ако ме издадеш, ще направя така, че да те убият. – Потупва с пръчката по крака си. По шалварите му остават кървави следи. – И бездруго мога сам да го свърша, Получовеко.

– Баща ти цени котките си, а в Корана се казва, че онези, които ги тормозят, ще бъдат измъчвани в пъкъла – напомням му аз.

– Но не се казва нищо за вълците – озъбва ми се той. Зъбите му вече са прогнили от сладкишите, които краде от всички.

За щастие, в този момент се появява гледачът на животните. Изглежда стреснат и има защо. Аз започвам да му крещя, за да се освободя от гнева си.

– Какво му е станало, по дяволите?

Той свива рамене.

– Нападна принц Зидан, докато го слагах в клетката. Сякаш искаше да му прегризе гърлото, но малкият емир прояви голяма смелост.

Откровена лъжа: нещастното създание изглежда, като че ли не би могло да удуши дори пиле, и е очевидно, че детето го е било през решетките. Зидан избухва в смях и побягва, помъкнал братчето си подир себе си, убеден, че е неприкосновен.

Поглеждам гледача на животните кръвнишки.

– Ако до полунощ не се вдигне на крака и не заръмжи, ще се молиш да беше прегризал твоето гърло.

Няма смисъл да му се карам заради Зидан, ясно е и на двама ни. Навеждам се да огледам звяра. Видът му наистина е жалък, краката и хълбоците му са издрани и нахапани от кучетата, които го довлякоха. Не показва ни най-малък интерес към мен, не се наежва, дори не сбърчва муцуна, сякаш единствено чака смъртта. Сърцето ми се свива от жал.

– Може ли въобще да ходи? – Отново се изправям.

– По-силен е, отколкото изглежда – оправдава се гледачът.

– Изведи го и ми покажи, че ходи.

Взира се в мен. Как смее нахалният роб от Гвинея да говори по този начин на светлокожия арабин? Презрение и ненавист се преплитат в едно. Струва ми се, че знам какъв избор би направил, ако трябваше да реши мен или вълка да убие.

Изпълнява неохотно желанието ми, влиза в клетката с пръчката в готовност, но вълкът дори не разклаща веригите около врата си и му се налага да го извлече навън като торба с картофи, като че ли краката му са абсолютно неподвижни. При все това четирите диви магарета, към които султанът е толкова привързан, го поглеждат, изревават пронизително и се втурват към далечния край на ограждението, където обезпокояват пауните и те на свой ред подемат безумна врява. И все пак вълкът стои прегърбен и носът му аха да се допре до земята.

– Не е добре. Само този ли донесоха ловците?

– Султанът лично го улови – отговаря сърдито мъжът.

– Трябва да е в по-добро състояние за церемонията. Знаеш, че султанът ще вземе и твоята, и моята глава, ако не е доволен от звяра и реши, че ще изглежда като глупак.

Гледачът добива замислено изражение. После заговаря:

– Не можеш ли да помолиш вещицата за някакво вълшебно средство, дето да го посъживи?

Гледам го втренчено. Целият дворец ли е наясно с какво се занимавам? Не го удостоявам с отговор, а бързо се отдалечавам.

Отправям се именно към Зидана, услужвам си с кошница портокали по пътя, защото знам, че ще ми трябва извинение за посещение в харема без предварителна уговорка. Стражите пред портата не се хващат на номера ми – наоколо е пълно с портокалови дървета, дори в градината на харема, а моите са още зелени. Претърсват кошницата, изпълнени с подозрение, а през това време аз тъпча на едно място. Забелязвам, че очите на Карим са червени и подпухнали. Значи, слухът за смъртта на Билал е стигнал до него – мълвата броди бързо из лабиринта от проходи.

– Съжалявам за брат ти – изричам тихо.

Той кима. Не е прието да се говори за смъртта на попадналите под гнева на Исмаил. Те просто престават да съществуват.

– Пуснете човека да влезе, това са просто портокали – нарежда той на останалите пазачи. Карим слага ръка на рамото ми.

– Пази се, Нус-Нус – казва той със странно пискливия си глас за ръст като неговия. – Тук никой не е в безопасност.

Приближавам към вътрешния двор в двореца на Зидана и нежните звуци от уд достигат до мен. Уд е прекрасен инструмент, предшественик на европейската лютня, и обичам да свиря на него, когато имам възможност. Издава напевен тъжен звук, особено подходящ за любовни песни и меланхолични мелодии. Научих се да свиря сравнително добре и сега, щом чувам изпълнението на уд с такова чувство, пръстите ме засърбяват да се присъединя. После в хармония с меланхоличната мелодия се извисява и глас и аз спирам където съм, под обраслата с лоза арка да послушам.

Когато бях мъж, какъв мъж бях само.

Жените аз любех и те ми отвръщаха с обич.

О, надлъж и шир аз кръстосвах света,

а ето ме клет затворник сега.

Пленник на твоята красота, тъмнокожа господарке.

Искрящите ти черни очи плениха сърцето ми.

Способен съм само да те гледам и въздишам.

Но вече не съм мъж и трябва да се разделим.

Надничам във вътрешния двор и виждам Черния Джон, любимия евнух на Зидана, свит над красив уд като маймуна над откраднат плод, а огромните му пръсти пъргаво се движат, докато изпълняват баладата в минор. Тази песен е френска, струва ми се, и в оригиналния ѝ вариант не се споменава за тъмнокожи господарки, нито за черни очи. Всички трябва да се нагодим към промяната в обстоятелствата, да свикнем или да умрем, а Джон добива все по-добри умения. Когато започва следващата песен, в която се разказва как любовникът трябва да стои настрана и да гледа любимата си с друг, защото не е достоен да се ожени за нея (тук става дума за пари, а не за липса на физически способност), струва ми се доста странно, предвид безвкусния текст, че очите ми се пълнят със сълзи.

Последния път, когато чух тази песен, беше в изпълнение на един доктор, шотландец по рождение, африканец по избор. През няколкото години, в които му принадлежах, се научих да чета и пиша на четири езика; да различавам корен от мандрагора от този на джинджифил; да свиря добре на испанска китара и на уд. Знаех наизуст Корана и поезията на Руми (господарят ми беше приел исляма и се шегуваше, че тази религия е по-христянска от христянството). Покорявах сърца от Тимбукту до Кайро, от Флоренция до Кадис. Мислех се за голям късметлия. Братовчед ми Аю би казал, че съм се издигнал...

О, болезнено е да мисля за Аю. Съдбата му беше по-лоша и от моята.

Докторът ми беше добър господар, по-скоро учител към края си, който беше жесток. Бяхме в Гао на гости на така наречения тамошен крал (по-скоро амбициозен вожд, който се опитваше да възкреси града от разрухата), когато половината прислуга се поболя от нещо необичайно. Доктор Луис успя да спаси три от децата на краля и две от жените му, преди сам да бъде повален от потене и треперене, а накрая и от халюцинации. Опитах да го измъкна от двореца; и се провалих. Той умря, а аз останах без подкрепа на милостта на чудовищно неблагодарния така наречен крал, който ме прати на пазара за роби, в случай че и аз съм поразен от семето на заразата. А там бях продаден на чудовище.

Песента на Черния Джон върви към края си и дамите подвикват одобрително. Измъквам се от сенките и влизам във вътрешния двор. Там са Наима и Мина, хубавата Хадиджа и Роузия; там е и Фатима, сестрата на хаджиба, която подрусва момченцето в скута си. Изумявам се както винаги как е възможно при подобна силна прилика между брат и сестра той да е така отблъскващ, а тя тъй изкусителна. Гърдите и бедрата на Фатима са сочно наедрели, но въпреки ражданията е запазила елегантната си тънка талия. Докато неговата уста прилича на огромен плужек, нейните устни са пухкави. Черните му очи вдъхват усещане за смърт, напомнят на тези на акула; очите на Фатима са ясни и палави, обещаващи разнообразни забавления в кревата. Щом ме вижда, те се ококорват от изненада; после бързо поглежда встрани. Интересно, мисля си, и запазвам впечатлението от този поглед за по-късно. Покланям се на Зидана. Усмивката, която ми отправя, съдържа една част захар и две части злоба.

– Все още си жив, Нус-Нус? Умник.

Отвръщам ѝ с остър поглед, който казва "Не благодарение на теб", но тя само се ухилва широко. След това пляска с ръце.

– Върви си, Джон, всички си вървете. Трябва да разговарям с Нус-Нус. Надявам се, че си оценил умелата поправка – казва тя, щом всички си тръгват, а когато не отговарям, разсмива се.

– Можеше да бъде много по-зле и ти го знаеш. Книгата, която мислех да сложа в тези прекрасни корици, имаше картинки. Много поучителни и пълни с въображение картинки. – Прави пауза. – Той накара ли те да му почетеш от нея?

Кимвам кипнал.

– Ще ми се да можех да бъда там и да видя. А Исмаил кимаше ли мъдро, редеше ли беззвучно думите, докато ти декламираше?

Познава съпруга си твърде добре.

– Можехте да причините смъртта ми.

– О, Нус-Нус, подценяваш себе си. Виж, аз не те подценявам. Знаех, че ще преминеш малкото ми изпитание. Ти си изобретателен мъж. Шегата беше добра все пак.

– Дошъл съм да моля за помощта ви по друг въпрос. – Обяснявам ѝ проблема с вълка, въпреки че не споменавам за тормоза на Зидан над животното. Няма смисъл. Не ще да чуе и дума срещу него.

– Ако зависеше от мен, бих избрала лъв, а не някакъв крастав стар вълк. – Тя поема въздух. – Какво ще покажем на чужденците с това?

– Че всеки, който дръзне да ни нападне, ще последва съдбата му? – рискувам.

– По-скоро, че сме стадо овце.

– Вълкът е неговият символ – напомням ѝ аз, но на нея този разговор не ѝ е интересен, вместо това се оттегля и след малко се връща с мъничка стъкленица, пълна с лилава течност.

– Намажи малко месо с това и го дай на звяра точно след мръкване. Ще го пооживи за известно време.

– Надявам се не прекалено.

– Тогава битката би била честна, не е ли така? – Погледът ѝ проблясва. – Прекрасно зрелище би било. Да се надяваме, че не съм объркала количествата. – И тя ми се усмихва лукаво.

Понечвам да си вървя, но после се обръщам. Дали да спомена за налъмите? Ще се вбеси заради глупостта ми, а и какво би могла да направи? На никоя жена не е позволено да напуска двореца и в случай че не е способна да накара своите духове да ги материализират, дори магиите на Зидана не могат да ги върнат обратно.

Тя наблюдава моята нерешителност с вдигнати вежди.

– Върви, Нус-Нус, но не забравяй, че следващата услуга е за мен.

Отивам с дозата и инструкциите при гледача на животните и сурово го предупреждавам да не се съмнява, че ще го навестя, ако вълкът не се държи както се очаква тази вечер, и се отправям обратно към Дар Кбира, преговаряйки останалите си задължения за деня, докато не стигам до опасното впечатление, че всичко е под контрол. Докато вървя през дългата, покрита с асма пътека, водеща към павилионите на султана, някой ме вика по име. Обръщам се: това е Яя, един от стражите пред главната порта.

– По-рано дойдоха едни хора. – Лицето му лъщи от пот, нима е тичал след мен само за да ми каже това? Винаги има някой, който идва за подкуп или аудиенция.

– Какво искаха?

Яя изглежда сериозен.

– Правеха разследване. Някакъв човек бил убит вчера на пазара.

Сърцето ми започва да блъска. Капка пот се плъзва от линията на косата под чалмата ми, претъркулва се надолу по челото, а след това към носа.

Яя ме наблюдава, а очите му се ококорват от любопитство.

– Разпитваха всички стражи кой е влизал или излизал вчера, а ние отвърнахме, че нямаше много куражлии в дъжда...

– Но си им казал, че сте видели мен – довършвам и ми призлява.

– Ами наложи се – отговаря той, сякаш лъжата не е вариант.

– И?

Прави гримаса.

– Искаха да говорят с теб. Казах, че изпълняваш задачи на султана, че му помагаш за подготовката по откриването и те си отидоха.

Изпускам затаения си дъх.

– Значи, всичко е наред.

– Утре ще се върнат отново.

Става ми горещо, а след това студено.

– Но утре отново ще бъда зает.

– Тогава аз няма да бъда тук. – В гласа му прозвучава нотка на облекчение при тези думи. Щом вижда изражението ми, добавя колебливо: – Но ще помоля Хассан да ги отпрати.

– Чудесно. – Бързо се отдалечавам и проклинам със затаен дъх. Хората на закона обикновено не са толкова настоятелни, знаят добре, че юрисдикцията им не преминава границата, белязана от дворцовата стена. Някой видял ли е нещо, което ме уличава директно? Сиди Кабур трябва да е имал повече връзки, отколкото си мислех, за да търсят убиеца му така усърдно.

Тази вечер, докато върша задълженията си, стомахът ми е свит от притеснение. Осъзнавам, че си задавам въпроса: Дали нося чехлите на султана за последен път? Това ли е последната вкусна храна, която ще опитам?

Вълкът пристъпва към смъртта си с достойно изпращане – предшестван е от дълги тромпети и музиканти, облечени в бяло. Дърпа се, ръмжи и се зъби и създава впечатлението за дивия звяр, който трябва да символизира, а Исмаил не го побеждава толкова лесно, колкото предполагах предвид състоянието му тази сутрин. Обзема ме чувство на тъга, докато изцежда живота от него, а щом се свлича и той вади церемониалния си меч, за да отреже главата му, налага ми се да извърна поглед.

5

Първи ден на съчетаване, месец раби ал-аууал,

Масуда, чернокожа суданка, дъщеря на Абида,

преди това държана като робиня в Тафилалт.

Тринайсетгодишна. Девица

Име, дата, възможно най-кратко описание: толкова стерилни думи върху страницата, представящи акта на оплождане. Този дневник се води стриктно и грижливо с цел да се пази информацията за раждането и легитимността на децата на султана, да се спазва график, така че да не възникват разпри и да се предотвратят ревността и споровете. Исмаил е само шест години по-възрастен от мен, а е султан едва през последните пет, но съпругите и наложниците му вече са му родили стотици бебета. Султанът си ляга с девица почти всяка нощ, въпреки че има няколко любимки, при които се връща от време на време. За разлика от крал Шахриар от арабските приказки той не удушава завоеванията си на следващата сутрин, за да е сигурен в тяхната вярност. Шансът за изневяра при тях е нищожен – харемът е строго охраняван от евнуси.

Контролът върху харема принадлежи на Зидана, както и този върху султана. Почти всяка вечер след петата молитва, когато Исмаил е нахранен и изкъпан, тя организира събиране, на което определя стойностните кандидатки и те се разхождат в градините, свирят му на музикални инструменти, пеят под портокаловите дървета или в личните му покои, или пък просто лежат изкусително на диваните. Онези, които копнеят за този шанс, щедро подкупват Зидана в търсене на преимущество: с цел да упражни власт върху избора на Исмаил и да отклони вниманието му от съперницата си Фатима, тя ще го отведе при определено момиче и ще започне да възхвалява предимствата ѝ, като посочи деликатната извивка на глезена или красиво изрисуваните с къна ръце; може дори да разголи гръдта ѝ, за да похвали формите и теглото ѝ. Султанът, който е вироглав като боен кон за всичко останало, приема с учудваща готовност насоките на главната си съпруга по отношение на делата в спалнята.

Човек би помислил, че има неизчислима алхимия в лумването на желание, ала или тя го познава твърде добре, или той не подбира. Апетитът му със сигурност е нестихващ. Дори и най-енергичните мъже биха се наситили след няколко седмици при такова безгранично изобилие, но не и Исмаил. Това също е причина да е така почитан: жените го обожават до степен на идолизиране. Промъкват се зад гърба му, за да докоснат полите на робата му за късмет; ако той ги докосне, не мият ръката или бузата си с дни; пазят талисмани, събрани през времето, прекарано с него – косъм от косата или брадата му, семето, засъхнало по бедрата им, или онова, което са пазили в устата си през цялата нощ, – в малки стъкленици или амулети, които носят, за да може неговата барака, тази тайнствена сила на благоденствието и късмета, отделена от султана, да ги пази от болести и уроки. Онази, с която си ляга, бива носена и следвана от процесията из харема на следващата сутрин. Най-възвишената барака от всички е да му родят дете, въпреки че след първоначалния ентусиазъм, съпътстван от топовни изстрели, прокламация и тромпети (при раждането на момче) или заря и хвърляне на цветя (при раждането на момиче), интересът му бързо угасва. Зидана се грижи и за това и винаги пази за първородното си дете – Зидан – първото място. При все че момчето е зло и глупаво, Исмаил му трепери, носи го из градините на раменете си, глези го по най-безобразен начин и го е обявил за свой наследник, въпреки че майка му е била робиня.

Разбира се, смъртността е висока и много от бебетата не живеят повече от няколко месеца, но трябва да отбележа, че умират най-вече момчета, родени от майки, към които интересът на султана не е бил така мимолетен, покосени от различни стомашни проблеми, чревни инфекции или смущения, свързани с повръщане. Често явление е майките им да ги последват в гроба: умирали от мъка, чух да обявява султанката без особено състрадание, въпреки че останалите жени реват и късат дрехите си. Само това ще кажа.

Връщам дневника в шкафа си и отново потрепервам от ужас. Налъмите трябваше да седят на обичайното си място от дясната страна на шкафа. Но не са там. Обзема ме паника и се чудя дали още са, където ги оставих, и дали случайно не са останали незабелязани.

Няма да ми се наложи да чакам дълго, за да разбера. По-късно същата сутрин отивам да видя новооткритата Баб ар-Раис, за да докладвам на Исмаил, че този път няма грешки в изпълнението. Разбира се, главата на нещастния вълк е поставена над портата, разкривена в свирепа гримаса. Пътят ми към вътрешния двор е препречен от двама мъже с цветни пояси, които ги идентифицират като жандарми на кадията, придружавани от двама дворцови стражи, носещи оръжията им, прибрани, преди да бъдат допуснати на територията на двореца. Единствено пазачите на султана могат да носят оръжие в пределите на дворцовите стени, разумна предпазливост в кралство, което самият Исмаил описва като "кошница с плъхове" – винаги готови за бунт или да ухапят ръката, която ги храни.

– Вие ли сте дворцовият служител, познат като Нус-Нус?

Застанал зад тях, Хассан свива рамене.

– Съжалявам.

– Аз съм.

– Искаме да ви разпитаме за нещо. Един мъж е бил убит по ужасен начин на пазара.

Опитвам се да изглеждам изненадан. Опитвам се да изглеждам невинен. Аз съм невинен, за бога. Защо тогава чувствам такава вина?

– Къде бяхте в часовете между единайсет и два онзи ден?

Поглеждам го в очите.

– Изпълнявах поръчка на Негово Величество на пазара. – И му разказвам за срещата си с коптския търговец на книги.

Вторият жандарм се приближава. Не ми харесва видът му: млад е, охранен и очевидно има голямо самочувствие, ако се съди по грижата, с която е оформил странната форма на брадата си. Подозирам, че е оскубал и веждите си.

– Вече говорихме с търговеца на книги и знаем, че сте били там следобед. По кое време се върнахте в двореца? – Начинът, по който задава въпроса, предполага, че вече знае отговора.

– Точно преди всекидневната разходка на султана – признавам.

– И по кое време се случва това?

– Около два.

– Има голям промеждутък на неизвестност. Докато бяхте на пазара, ходихте ли в дюкяна на Хамид ибн Мбарек Кабур?

Маската ми е на мястото си.

– Това име нищо не ми говори.

– Знаем, че сте били там. Забелязали са ви да влизате – той поглежда бележките си – точно в единайсет часа, облечен в бял бурнус, богато обточен със злато.

Сърцето ми започва да бие лудо.

– О, Сиди Кабур. Извинете ме, никога не съм се обръщал към него с първото му име. И казвате, че горкият човек е мъртъв, убит? Това е ужасна вест. И какво ще прави султанът сега? Ще остане без агар и тамян, не иска да ги купува от друг. Не знам какво ще каже Исмаил, щом чуе това, ще бъде ужасно разстроен. Има ли вдовица, на която да прати дар?

Струва ми се, че се представям добре в ролята на загрижено момче за всичко, но по-младият служител не се впечатлява от брътвежите ми.

– И не доставяте забранени вещества на Зидана? – пита.

– Не, за бога. И на ваше място не бих изрекъл повторно подобна зловредна клюка за главната съпруга на султана.

– Тя е вещица, всички знаят това.

Обръщам се.

– Имам работа, няма да стоя тук и да слушам ужасните обиди, които сипете.

Той ме хваща за ръката. В предишен живот щях да съм го проснал мъртъв на земята, но в двора на Исмаил бързо се научаваш да потискаш естествените си реакции.

– Имам заповед, подписана от кадията, която ми позволява да ви задържа, в случай че не съдействате.

Значи, наистина ме смятат за заподозрян. Сърцето ми започва да блъска ужасно и си припомням гласа, който викаше зад гърба ми, когато излизах от магазина на билкаря. Повикаха ме с името на Сиди Кабур, но ако някой ме е познал въпреки дегизировката?

– Къде е сега бялото наметало, с което сте били облечен?

Хвала на бога, че я имаше Зидана.

– В стаята ми. Защо питате?

– Този, който е убил Сиди Кабур, трябва да е бил покрит с кръвта му, извършено е по жесток начин.

Правя знак на злонамерения жандарм да спре и другият също се включва. Поглежда ме в очите.

– Можете ли да ни покажете наметалото? Тогава ще ви оставим да си вършите работата – изрича доста по-спокойно от спътника си.

– Разбира се, подарено ми е лично от султана. Това е едно от най-ценните ми притежания.

Стражите ни придружават през безразборния шум от забързаните строителни работи. Във втория вътрешен двор е изкопана голяма дупка за разбъркване на таделакт, специалната мазилка, която може да се полира до блясък. Тя е деликатна и трудна за изпълнение и може да отнеме месеци, докато стегне. В началото може да е силно летлива. Дори в момента, в който минаваме оттам, един от работниците извиква и залита назад, сграбчил лицето си.

– Изгаряне с вар – обяснявам и поклащам глава, – вероятно ще ослепее завинаги.

– Господи – възкликва по-възрастният жандарм. – Бедният човек.

– Ако има късмет, ще оживее.

– Иншаллах. – Той разсъждава над това, после добавя: – А в противен случай?

– Ще го добавят в сместа. – Той ме поглежда ужасен. – Ще видите и по-лоши неща, ако поседите тук. Обикновено губим по трийсет работници дневно.

След това вървим мълчаливо, въпреки че с навлизането във вътрешните дворове, където сградите стават още по-големи и по-богато украсени, забелязвам как погледът на по-възрастния мъж се стрелка във всички посоки. Кой може да го вини? До този момент в Мароко не е предприемано нищо в подобен мащаб. По-младият не изглежда толкова впечатлен и подозирам, че вече е влизал в дворцовия комплекс. Изглежда нетърпелив, брадичката му се вирва все повече с всяка стъпка и като че ли нищо не може да го разсее от задълженията му. Заигравам се с идеята да призная, че съм открил трупа на Сиди Кабур и съм си тръгнал, без да докладвам за това, но нещо ме кара да вярвам, че са твърде праволинейни и нещата само ще се влошат.

Спирам пред вратата на стаята си.

– Ще ви донеса бурнуса да го огледате.

– Ще дойдем с вас – заявява вторият и ме пронизва с поглед. Застават на вратата и оглеждат спартанската обстановка, докато аз отивам до шкафа и вадя наметалото, което разглеждат за кратко. След като не откриват кръв, връщат ми го.

– Това единственият ви бурнус ли е?

– Не съм богаташ.

Младият мъж ме поглежда презрително, след това се обръща към Хассан.

– Каза, че си бил на пост вчера, когато този мъж се е прибрал. Хассан кима.

– Да, отворих му портата. Тичаше...

– Той тичаше? – Отново се обръща към мен. – Защо тичаше?

– Валеше.

– Не спомена, че е бил облечен в бяло наметало, когато се е прибрал – казва младият на Хассан, без да отмества поглед от мен.

Хвърлям притеснен поглед към пазача, той ми отвръща с безизразен поглед.

– Нямам време да се вглеждам с какво са облечени хората, но съм сигурен, че Нус-Нус беше с този бурнус.

Разочарованието на младия мъж е осезаемо.

– А какво ще кажете за това, с което бяхте обут, господине? Обръщението "господине" е ново, което е по-добър знак; но забравих за чехлите.

– Струва ми се, че беше бос – обажда се услужливо Хассан.

– Бос?

И двамата жандарми се втренчват в мен с възобновен интерес.

– Беше ужасно кално, не исках да си съсипвам чехлите. Младият мъж отново надниква в бележките си.

– Тук пише, че сте напуснали двореца, обут в налъми с коркова платформа.

Мили боже.

– Така ли? – да не би да са разпитвали дори окаяните роби? Тази мисъл е абсурдна, но тук и стените имат очи. – Когато излязох, бях обут в налъми, но бяха кошмарни за носене, затова ги свалих и предпочетох да ходя бос. Много по-лесно е да измиеш калта от краката си, отколкото от обувките.

Двамата жандарми си разменят погледи. Чудя се какво ли означава това.

– Може ли да видим чехлите, господине? За да бъдем изчерпателни – казва по-възрастният мъж почти извинително.

Проклятие. Посочвам към краката си.

– Ето ги, обут съм с тях.

Те свеждат поглед. Този тип чехли в началото са с цвета на неузрял лимон, но с времето потъмняват до мръсно кафяво, а кожата се разпъва и деформира според краката. Моите са протрити като на най-бедния дърводелец и не са им нужни никакви налъми. Служителите на реда изглеждат оправдано скептични.

– И това е единственият чифт чехли, който притежавате?

– Да. – Това звучи неправдоподобно и на мен самия.

– Няма да възразите да поогледаме набързо стаята ви. – Твърдение, не въпрос.

Отмествам се настрани.

– Действайте.

Не им е нужно много време, няма кой знае какво за разглеждане. Ровят в шкафа, дори разгръщат книгите ми, като че ли бих могъл да скрия уличаващите чехли между страниците. Откриват пакетчетата, които купих за Малик и забравих да му ги дам: рас ал-ханут и етерично масло от Атар; те обаче лесно се различават по миризмата. После оглеждат подробно писалището за колене, душат мастилото, да не би да съм оставил шишенца с отрова на видно място. Откриват ханджара ми, ритуалния нож, който всички мъже (дори кастрираните) носят със себе си при специални поводи, и изглеждат доста заинтригувани; лицата им обаче бързо посърват, щом откриват, че е изтъпен и ръждясал, безполезен за прерязването на врата и брадата на старец. Накрая младият жандарм неудовлетворен изважда от чантата си навит на руло плат и го разстила на пода. Върху него има ръждивокафяв отпечатък от стъпка.

– Взех този образец от местопрестъплението. Ще бъдете ли така добър да сложите десния си крак отгоре, господине?

Продължава да се държи любезно. Изпълнявам желанието му. Кожата на стария ми чехъл стърчи около стъпалото ми, кракът ми скрива по-малкия отпечатък.

– Благодаря ви, господине. – Гласът на длъжностното лице е изтънял, злобен. Навива отпечатъка възмутено. Но още не е приключил. – Рашид – обръща се към по-възрастния мъж, – налъмите, моля.

Олеле... ето ги и тях, проклетите. Вторият жандарм ги вади от чантата си и ги пуска на земята пред мен.

– Ще обуете ли тези... господине? – Тонът му е изпълнен със злоба.

Дали да не започна да се превивам на пода, да симулирам някакво внезапно заболяване? Или да ругая и да откажа да се подчиня? Не правя нито едното от двете. Внимавам да пазя равновесие, пъхам десния си крак в съответния налъм. Вместо да ми притегне, заклещва се до половината, удобният стар кожен чехъл е с два номера по-голям от красиво украсения си събрат. Служителят на реда търси потвърждение, но е очевидно, че чехълът и налъмът не си пасват. Той ги разделя така рязко, че едва не изгубвам равновесие, и хвърля неудовлетворилия го налъм настрани.

На лицето ми напира широка усмивка, но призовавам племенната си маска и устоявам.

– Вероятно са били на покойния търговец. – Разпервам извинително ръце. – Това ли е всичко? Имам доста задължения.

Първият жандарм ме наблюдава с каменно изражение. Отвръщам на погледа му, без да мигна. Най-сетне очите му се плъзват покрай мен.

– Само вие ли ползвате вътрешния двор?

– И други го ползват – отвръщам тревожно, но те излизат.

Дъждът е измил кървавите следи от фонтана, мраморът блести безупречно бял. Разхождат се из затвореното пространство в продължение на няколко минути, а аз стоя, подпрян на вратата. Хассан и другият пазач разговарят зад гърба ми за някаква жена, която единият от тях видял в меллах. Тъй като това е еврейски квартал, балконите са ориентирани към външния свят, а тя не носела воал и била истинска прасковка. Пазачите пред външните порти невинаги са кастрирани, стига да не се стремят към повишение във вътрешните дворове; закачките им са груби.

– Тези ваши ли са, господине?

Държи в ръцете си изцапаните с кръв чехли, които зарових навън. Вижда се, че кипи от възторг. После като на истинско представление развива отпечатъка още веднъж и слага десния чехъл върху петното. Той, естествено, пасва идеално.

– А какво ще кажете за това?

Спокойно, Нус-Нус. Спокойно. Старая се да запазя мълчание, вместо да кажа нещо, което още повече може да ме уличи.

– Махнете чехлите си – нарежда ми той, а след като го правя, сочи ми съсипаните пантофи. – Обуйте тези.

Кръвта по тях е изсъхнала и са се втвърдили. Така или иначе, бяха тесни: моля се да са се стеснили още повече от това, но коварните чехли ми прилягат почти точно.

Вече напълно убеден, жандармът вади прибрания налъм и театрално го поставя на земята пред мен.

– Сега го обуйте отгоре.

Правя каквото ми казва. Разбира се, пасва идеално. Изгубен съм.

– Длъжностно лице в двора Нус-Нус... – изрича той, помпозно триумфиращ, а след това прави пауза. – Нямате ли друго име?

Клатя глава: не и такова, което бих споделил с човек като него.

– Длъжностно лице в двора, Нус-Нус, тези стражи са свидетели, че ви арестувам по подозрение в убийството на билкаря Сиди Хамид Кабур.

– Не мен трябва да арестувате. Когато пристигнах при Сиди Кабур, при него имаше някой, тайнствен млад мъж със слабо лице и южняшки акцент. Той беше още в магазина, когато си тръгнах, а билкарят беше жив. Този мъж трябва да го е убил, не аз.

Младият жандарм отговаря презрително:

– Признанието на отчаян! Човекът, за когото говорите, има безупречна репутация и кадията го познава добре. Той дойде веднага, щом чул за смъртта на Сиди Кабур и беше изключително полезен в разследването.

– Твърди, че вие сте останали при билкаря – намесва се по-възрастният служител и от тона му си личи, че вече не вярва и на дума от това, което казвам. Връзват ръцете ми и ме отвеждат.

Втора част

6

2 май 1677 година

– Казвам се Алис Суон и съм на двайсет и девет години.

– Не, нямам деца, никога не съм се омъжвала.

– Да, още съм девица.

Отговарям на въпросите им с високо вдигната глава. Не се срамувам от социалното си положение. Ето защо говоря с чуждоземния пират с целия кураж, който мога да събера, и се изразявам ясно. Ако обстоятелствата бяха различни, вероятно някой от присъстващите щеше да се присмее, но тъй като всички се боим за живота си, имаме по-належащи тревоги от факта, че съм стара мома, и от дълго пазената ми девственост.

Писарят на похитителите ми записва всичко с почерк, който се движи отдясно наляво. Това, добавено към тъмната му кожа и омотаната му с плат глава, ме навежда на мисълта, че сме пленени от турци. Зад гърба си чувам Анук и Марика, флегматичните ми прислужници сестри, наети да ме придружат по време на пътуването ми от Шевенинген до Англия, да подсмърчат и хлипат и за момент ми дожалява за тях. Те са почти деца и макар че са глупави и непокорни, не заслужават да умрат толкова млади. Горкичките, едва започват, изпълнени с мечти, каквито имах и аз на тяхната възраст – за млади мъже, женитба, дечица и забавления. През по-голямата част от пътуването се кикотеха и зяпаха глупаво екипажа; сега обаче повечето от тези красиви младежи лежат мъртви на палубата на нашия кораб или оковани във вериги на борда на този.

– Мислите ли, че ще ни изнасилят? – пита ме Анук с ококорени очи.

– Надявам се, че не. – Това е единственият честен отговор, който мога да дам.

Все пак един мъж беше уловил гърдата ми, докато ни прехвърляха на другия кораб. Толкова се изненадах, че дори не ми хрумна да изпищя, а просто хванах ръката му и я отместих. По лицето му без съмнение премина сконфузване, наведе главата си и промърмори нещо на странния си език, което, струва ми се, беше извинение и изобщо не съответстваше на грубия начин, по който беше превзет корабът ни.

Не беше нужно дълго време, за да осъзная, че сме много по-ценна стока от топовете плат в товара на кораба. Двете мулатки, които служеха на мъртвия капитан като готвачки (и съжалявам да го кажа, но по-скоро като метреси), извъртат очи.

– Робини – измърморва едната, а другата добавя:

– Отново.

Винаги съм възприемала робството като нещо ужасно. Идеята да притежавам човешко същество, подобно на някоя мебел, ми се вижда неморална и отказах да купя когото и да било. Майка ме мъмреше, че не мога да ръководя финансите си. Амстердам е столицата на робството в Европа и можем да купим роби на нищожна цена. След смъртта на татко обаче аз се заинатих и запазих книгите, макар тя неспирно да се оплакваше, задето не притежава цял куп черни момченца, не може да се облича с изискани дрехи и да се разкрасява за посещенията на ужасните си приятели, следвани от цяла свита нещастници. Ала за мой срам, никога не се бях замисляла за възможността бял човек да бъде продаден в робство – най-малко да се случи с мен самата.

Чувала съм за кораби с роби, за хора, оковани с вериги сред собствените си нечистотии, за болестите на борда, за това, че броят на труповете, които се изхвърлят в морето, е по-голям от този на пристигналите живи хора; изглежда обаче, че моята участ няма да бъде такава. Отвеждат ме в тясна каюта, която макар да е очукана и мръсна, ми предлага известно усамотение и достойнство, и докато лежа в мрака, размишлявам какво щеше да бъде, ако бях стигнала в Англия. След като се омъжех, щях да живея със съпруга си господин Бърк в новопостроената му къща на лондонския Голдън Скуеър – място, което ми се струва вълшебно, но което никога не съм виждала и вече едва ли някога ще видя.

Не съм се срещала с господин Бърк: съюзът ни беше уреден от семействата ни, въпреки че, боя се, това не беше бракът, на който се надяваше майка ми. Тя лелееше грандиозни мечти, втълпяваше ми как ще се оженя за аристократ и ще възстановя богатството, пропиляно от баща ми при бягството му от парламентаристите в Холандия в началото на Английската гражданска война. Нямам представа защо е приела този брак, след като още като дете ми беше ясно, че не държеше особено на него. Тя също беше емигрантка, дете на родители, водещи почти дворцов живот, общувала е с богатите и известните, без да разполага с необходимите за това средства. Доколкото подразбирам, възникнал е някакъв скандал; тя се омъжила за татко след това.

Докато растях, постоянно бях пращана на посещения сред аристократите, но след връщането на крал Чарлс на трона се появиха достатъчно момичета по-красиви от мен, със значително по-голямо състояние, произхождащи от добри английски семейства на пазара за булки, и майка ми преживя невероятно разочарование.

Разочарованието се превърна в горчивина; горчивината в страдание на духа, което скоро прерасна в страдание на тялото; и оттогава станах нейна болногледачка. Само заради огромните дългове, които бяхме натрупали, и заради нейния "копнеж да видя любимата си Англия, преди да си отида", тя беше се съгласила от мое име да дам ръката си на господин Андрю Бърк.

Най-близкият контакт с годеника ми беше малък портрет, който ми беше изпратил, но след като видях онзи, който направиха на мен по случай годежа, не се надявах да е много правдоподобен. Изглеждах дребничка, очите ми бяха по-големи и сини, отколкото са в действителност, кожата ми беше бяла като порцелан, без следа от лунички, а липсата на детайли премахваше поне десет години, сякаш някой ме беше осветил с лампа, чийто блясък отстранява възрастта и грижите. Когато го видях, избухнах в силен смях.

– Ще ме върне, когато види какво е взел в действителност!

На майка не ѝ се видя забавно.

Портретът на господин Бърк изобразяваше румен мъж на средна възраст, с черна брада, със солиден корем, облечен в тъмни дрехи, с размотан голям топ плат пред него, в ръката си държи дървен метър, подсказващ положението му като търговец на манифактурни стоки – на цял километър надолу в социалната стълба на майка ми с нейните мечти за благополучие.

И все пак, оживена от перспективата да се завърне с кораб в Англия, след като вече бъда омъжена, майка дори успя да се надигне и да приседне в болничното си легло и да го нарече "извънредно привлекателна партия". Така че всичко беше претегляне, сметки и стока; а сега тази система на размяна бе намерила най-истинския си възможен израз. Вместо да бъда изпратена при дебел, застаряващ търговец на манифактурни стоки в Лондон, ще бъда продадена на друг мъж в друга чужда земя.

В морето сме от много дни – много повече от трите, необходими да се стигне от Шевенинген до английското крайбрежие. Никога през живота си не съм разполагала с толкова време за себе си. Бях на тринайсет, когато татко умря. Майка се затвори в къщата в деня на погребението му и никога не излезе оттам, но прекарваше времето си в дрямка, четеше поезия, гледаше през прозореца, въздишаше по изгубената си младост; или пък дрънкаше фалшиво на малкия си клавесин.

Докато татко беше жив, имахме прислуга: готвачка, икономка, камериер, две прислужници, градинар; но след смъртта му истинското ни финансово състояние излезе наяве и бързо след това те ни напуснаха един по един, след като задълженията ни бяха оповестени и не можехме да плащаме надниците им. Накрая останахме само със старата Юдит и дъщеря ѝ Елс. Юдит готвеше криво-ляво, а Елс се справяше единствено с ножа за белене и с месенето на тесто. Колкото и малка да бях, влязох в ролята на икономка. Не живеехме комфортно, но аз винаги бях ангажирана с дребните неща, които движат домакинството – метене и чистене, шиене и кърпене, грижи за градината, която по принуда бях превърнала в зеленчукова и овощна.

Малко по малко продадох колекцията от антики на татко: италианските му чаши и порцелана, книгите му, разни други вещи и колекцията му от научни пособия. След това дойде ред на красивите турски килими, а после и на обзавеждането във всички стаи, с изключение на това в приемната, където от време на време продължаваха да идват гости. Останалата част от къщата беше оголена до краен предел: по-малко за чистене, обосновавах се аз и се впусках в сметките за домакинството. (Как ми се щеше да продам проклетия клавесин на майка; звуците на погрешни ноти отекваха все по-дразнещо в бързо изпразващата се къща.)

Когато получих предложението на господин Бърк, би трябвало да се почувствам поне малко облекчена, че най-сетне някой щеше да поеме опека над нас, че вече нямаше да се нагърбвам с подобни делнични грижи. Истината обаче беше, че практичността на този живот ми харесваше, простата логика на това, че ако не си размърдам кокалите при изгрев слънце, за да помогна на Юдит и Елс в кухнята, няма да имаме хляб за закуска; че ако не закърпя фустата си веднага, щом се прокъса, скоро ще е годна единствено като парцали за чистене. Нямам представа как успявахме да поддържаме фасадата на аристократичен живот, но мисля, че никой не беше наясно до каква нищета сме изпаднали. Всяка вечер отивах в леглото удовлетворена, че всичко е сложено в ред; ръцете ми бяха в покой единствено докато спях.

И така, аз лежа в тясната каюта, а съзнанието ми се рее. Представям си какви са похитителите ни и се чудя дали пътуваме към Портала на Херкулес в Средиземноморието, към робските столици на Алжир или Тунис; или може би още по на изток при самия турски султан в Константинопол.

Минава едва седмица, преди любопитството ми да бъде задоволено.

Когато най-сетне акостираме и слизаме от кораба, озовавам се на брега с насълзени очи, тъй като са свикнали с тъмнината, а светлината на това ново място е така остра. От кораба ме натоварват на муле, което пристъпва по тясна пътечка покрай множество мъже с кафява кожа и чалми или роби с островърхи качулки – повечето мълчат, въпреки че някои от тях проклинат или може би ни благославят на странния си гърлен език. Минаваме покрай измършавели магарета, тъмнооки деца и жени, покрити с плат от глава до пети (мечтата на манифактурния търговец). Най-после спираме пред висока бяла къща без нито един прозорец, има само огромна декорирана желязна врата. Там ме настаняват в стая с пет-шест други жени, никоя от които не знае и думичка на английски, при все че една от тях, Саар, говори малко холандски. Обяснява ми, че тя и останалите жени са били отвлечени от испански или португалски села.

Всички са с повече от десет години по-млади от мен, въпреки че слънцето е състарило кожата им и е издълбало дълбоки бръчки по лицата им. Тези момичета са стояли на кея или на морската дига и са кърпили мрежите или са пълнили бурета с осолена риба. Те обаче са прагматични: не се чуват романтични приказки, нито се говори за благородно потекло, нямат илюзии за това, което ни чака, и изглежда са приели съдбата си.

– Само помисли: какво е общото между нас? – пита Саар.

– Всички сме жени.

– Освен това?

Не ми е нужно много време, за да се сетя.

– Всички сме неомъжени.

– Освен това всички сме девици. Това ни прави ценни.

Единствената причина да те смятат за ценна стока е непокътнатият химен. Стисвам зъби.

– Е, това означава поне, че ще предпочетат да опазят инвестицията си, докато я продадат.

– Положението е по-лошо – отбелязва момичето, което се казва Констанца.

– Кое може да е по-лошо?

– Те са мохамедани, ще ни потурчат.

Взирам се в нея невярващо.

– Никога няма да приема подобно нещо.

– Сега говориш така.

Идва трътлеста жена в традиционно облекло, обикаля ни и оглежда ръцете и зъбите ни, като че ли сме добитък. Щом стига до мен, ухилва се и погалва косата ми. След това заговаря на чист холандски.

– Каква скъпоценност: тази ще му хареса.

Отговарям ѝ на същия език и това я изненадва. Осведомява ме, че се казва Ясмин и майка ѝ "е била холандка", каквото и да означава това.

– Не приличаш на холандка – казвам, защото кожата и е тъмномаслинена, а косата ѝ тъмна и къдрава.

– Приличам на баща си. Майка ми работеше дълги години за Сиди Касем. Пристигнала от Амстердам със съпруга си, моряк, който се присъединил към корсарска флота тук; загинал в морската битка при Гибралтар, а тя сменила вярата си и се омъжила за местен мъж, берберин от областта Риф.

– Явно мястото е космополитно – изричам сухо.

– О, да! – отвръща с гордост. – Имаме пленници от всички краища на света.

Казва, че името на града е Сале и се намира на северното крайбрежие на Мароко, дума, което досега свързвах единствено с качествено изработени кожени стоки на централния пазар в Хага. Оказва се, че тук е основното пристанище за търговия с чуждестранни роби в берберския район.

– Сиди разполага с роби от Испания, Португалия, Франция и Сицилия, от Корсика и Малта, дори от далечната Ирландия и от още по-северните страни.

Разказва ми за прочут набег от времето на майка ѝ в арктическия град Рейкявик, където били заловени повече от четиристотин роби само за един ден. Протяга ръка и докосва бузата ми.

– Кожата на тези момичета била по-светла дори и от твоята: майка ми казваше, че изглеждали като изсечени от лед. Открай време високопоставените тук са луди по жени със светла кожа и руса коса. Те са символ на високо обществено положение: само богаташ може да си позволи подобно рядко създание. – Отново погалва косата ми, общият ни език предизвиква близост. – Ще бъдеш високо оценена.

Ето защо въпреки възрастта ми бях отделена от останалите жени на кораба.

– А кой е Сиди Касем? – питам.

– Той е високо почитан. – Промърморва нещо на дивашкия си език, прокарва ръце надолу по лицето си, целува дланите си и докосва сърцето си, сякаш той е някакво божество или светец. – Сиди Касем е предводител на корсарите. Безброй кораби е завзел, Аллах да го благослови. Имаш голям късмет, че си пленена от един от неговите капитани – казва без капка ирония.

– Съпругата му Лала Захра също беше пленница. Тя е от Англия и там е носила името Катрин. Тук обаче всички я наричат Розата от Севера. Тя прие името Захра, когато смени вярата си.

Потръпвам.

– Станала е мохамеданка?

– Тя е прекрасна дама, пример за всички нас. Скоро ще я видиш, това е голяма чест за теб.

Стисвам устни и не отговарям нищо.

По-късно ме отвеждат долу в голям салон с ниски канапета покрай стените. Обзавеждането е едновременно семпло и богато. Майка ми е първокласен сноб. Научена веднага да преценявам богатството и вкуса, мога да кажа на мига, че собственикът на тази къща има пари, но ги използва мъдро и не се стреми към показност. Карат ме да събуя обувките си пред салона; килимите, по които вървя, са като коприна под краката ми, а цветовете са като на залеза. В горната част на стените преминава резбован гипсов фриз, оформен като пчелна пита. Таванът е от резбовано тъмно дърво, стените са бели, а покривките на канапетата – от гладък кремав лен, но възглавниците отгоре са от лъскава коприна и кадифе, а гобленът на стената е зашеметяващ. Докосвам го с изумление, обръщам ъгълчето, за да видя изработката от обратната страна, но тя не се различава от тази отпред: признак за истинско майсторство. Странно е да открия подобна красота на място, където жестокостта процъфтява.

– Виждам, че се интересувате от бродерия.

Хладният английски глас ме стряска. Обръщам се и виждам леко усмихната величествена жена на около шейсет-шейсет и пет години. Очите ѝ са студено сивосини, но клепачите ѝ са покрити с някаква тъмна смес, която ги кара да изпъкват, така че изглеждат едновременно много чуждоземски и директни. Не съм свикнала да ме наблюдават така; чувствам се неудобно. Заглеждам се в детайла на големите ѝ сребърни обици и интересната ѝ огърлица от мъниста, обхванала плътно шията ѝ. Робата ѝ е в наситено тъмносиньо, предната част и ръкавите са избродирани със сребриста нишка и ситни перли. Висока е и стои изправена: впечатляваща е. След като се обляга на възглавниците обаче, прави гримаса, сякаш ставите ѝ са се схванали, и осъзнавам, че е по-възрастна, отколкото ми се стори.

– Добре дошли в нашата къща – казва и ме кани да седна с жест, като че ли съм неделна гостенка, наминала на чай и приказки. – Казвам се Лала Захра и съм съпруга на Сиди Касем, собственикът на тази къща.

– Аз съм Алис Суон и съм от Хага, въпреки че семейството ми е от Англия.

Свива устни.

– Както и аз навремето. От място, наречено Кенеги, в Западен Корнуол. Напоследък не ми се удава често възможност да говоря на майчиния си език.

– Значи, тук не се срещат много пленени английски роби? – питам кисело.

Тя плясва бедрото си с ръка и избухва в смях.

– О, Алис Суон, колко жалко, че ще трябва да те предадем нататък. Би било забавно да те задържим за известно време. Хубаво е да видиш някой със силен дух, ала, предупреждавам те, няма да е много разумно да го демонстрираш на мястото, където отиваш.

Преглъщам.

– И къде е това? Ще ми се да съм наясно със съдбата си. Мисля, че за да приемеш жребия си, по-добре е първо да го асимилираш.

Тя повдига вежда.

– Знакът на ухото ти показва, че си предопределена за Мекнес.

Маркирана за пазара като овца.

– А кой или какво е това "Мекнес"?

– Възможно ли е славата на великия ни султан да не се е простряла до холандското висше общество?

– Не се движа в тези кръгове – отговарям хладно. Тя си играе с мен, а това не ми харесва.

– Отделиха те като награда за пресветия ни владетел, султанът Мулай Исмаил. Дворецът му се намира в имперския град Мекнес и според съпруга ми е в процес на реконструкция с величествени мащаби.

Смилам тази информация мълчаливо. Когато майка говореше за желанието си да ме омъжи във висшето общество, надали бе имала точно това предвид.

– Ще бъдеш приета в султанския харем и ако проявиш здрав разум и благоприличие, няма да си лишена от нищо до края на дните си. Ще бъдеш настанена в палат от мрамор, порфир и яспис; храната ти ще е поднасяна в златни и сребърни блюда, ще бъдещ облечена в най-фината коприна, а през зимата – в най-меката вълна и ще бъдеш парфюмирана с пищните арабски аромати. За какво повече би могло да мечтае... едно момиче?

– Султанът на Мароко иска аз да бъда негова куртизанка? – Самата мисъл за това е абсурдна.

– Достатъчно хубава си с тази светла кожа и коса, затова ще му бъдеш представена като такава. Какво ще прави с теб след това, той ще си реши. – Усмихва се мило, сякаш е съвсем в реда на нещата да си седим тук и да обсъждаме подобни неща. – Стига, Алис, не е толкова лошо. Чужденците може и да обрисуват султана като чудовище, но той е мъж като всеки друг. Като жена в харема му ще имаш хубав живот и ще се наложи да легнеш с него само няколко пъти през целия си живот. А може да е дори само веднъж.

Вече не мога да сдържам гнева си.

– И веднъж е прекалено много!

– Знам, че е трудно да приемеш загубата на избора и волята си. Аз имах по-голям късмет, въпреки че и аз бях пленена от корсари.

– Щом и ти си била пленена от пирати, бих очаквала повече милосърдие от теб.

– Те са корсари, Алис, не пирати. Може да ти се струва, че разликата не е голяма, но в тази култура те са герои, а не престъпници. Не вършат това за собствена облага, а за благото на обществото.

Посочвам разкошната стая.

– Значи, прекрасната ви къща не се счита за "лична облага"?

Тя запазва спокойствие.

– Разбирам, че е трудно да бъдеш ограбена от онова, което смяташ за свобода. Но отговори ми честно, Алис, жените свободни ли са наистина? В Англия, а подозирам и в Холандия, ни купуват и продават, уреждат ни бракове, за да се подсили семейният бизнес или в името на политически домогвания, за да се предотврати загубата на имот или просто за да не висим повече на ръцете на семействата си. Трябва наистина да е било шок, разбирам това, да бъдеш похитена в морето и да се озовеш сред хора, които възприемаш като омразни. Съзнавам, че може да бъде доста плашещо. Бях взета като затворничка на път за църквата в Пензанс през 1625 година и бях продадена като робиня тук в Сале. Мислех, че това е краят на живота ми, а той тъкмо започваше. Мъжът, който ме купи, ме взе за съпруга и това се оказа много щастлив брак. Ще кажеш, че аз съм била късметлийка, но знай от мен, Алис, че тези хора не са по-различни от всички останали: някои са богобоязливи и изпълнени с уважение, дори са мили; други обаче са подли и пълни с омраза. Можем единствено да се надяваме на най-доброто...

– И да се подготвим за най-лошото – довършвам вместо нея, раздразнена от проповедта ѝ.

Тя разперва ръце.

– Може всичко да се окаже много по-добро от страховете ти. Но е разумно да си прагматична и да приемеш дадената ситуация възможно най-спокойно; по този начин ще предпазиш себе си и ще сведеш до минимум... трудностите.

– Няма да сменя вярата си.

– Трябва да направиш избор според съвестта си. Но, Алис, важно е онова, което пазиш в сърцето си. Не упорствай, умолявам те. За твое добро.

За миг атмосферата натежава заради намека за насилие, а след това чувам шумолене на дрехи зад гърба си и в същия миг изопнатите черти на лицето ѝ омекват, а кожата ѝ се покрива с руменина, сякаш някой е запалил светлинка в нея. Зад гърба си чувам мъжки глас, плътен и звучен – господарят на къщата се появява и свежда поглед към мен.

Той е стар и кокалест, с тъмно лице и късо подстригана снежнобяла брада. Очите му са искрящи, проницателни и свирепи под сложно завитата му чалма. Изумена съм, когато ми заговаря на английски.

– Добър ден, Алис Суон. Моят капитан има склонност да преувеличава, но виждам, че този път описанието, което ми даде, отговаря на истината.

Добила смелост от изненадата, поглеждам го спокойно.

– Явно съм достатъчно прекрасна да бъда предадена в робство като блудница на някакъв ужасен султан, както бях уведомена.

Очите му проблясват.

– Виждам, че сте жена с убеждения. Убежденията и красотата са похвални качества, но комбинацията от тях е като да впрегнеш див жребец и муле в една карета: резултатът може да бъде... опасен.

– За кочияша или за пътниците?

– За всички. Но най-вече за вас. Алис Суон, би било жалко да видиш такъв дух пречупен и подобна красота накърнена.

– Ще ме принудят ли да сменя вярата си?

– Султанът няма да легне с неверница.

– Може би е по-добре да ме изкарате на пазара и да ме продадете на този, който даде най-висока цена.

С изненадваща грация и гъвкавост той сяда срещу мен с кръстосани крака и ме поглежда в очите.

– Султанът винаги дава най-високата цена, Алис Суон, дори да не плаща в пари. Знам, че няма да разберете това, но ми повярвайте, като ви казвам, че не бих дръзнал да ви продам на друго място. Мулай Исмаил ще научи и ще ми вземе главата. Младите жени с такава впечатляваща външност са твърде голяма рядкост, за да останат незабелязани по пазарите.

– Тогава ме оставете тук като прислужница – предизвиквам го.

– Това е невъзможно. Съжалявам, но трябва да ви предадем. Вие сте подобаващ дар за султана и ще ви подготвим както трябва за това.

7

Три дни по-късно Лала Захра идва в стаята ми, понесла цял куп копринени дрехи. Оставя ги на килима и ги подрежда на ярки купчини. След това вдига една от тях срещу мен.

– Това ще ти отива.

Държи в ръцете си гладка копринена роба в искрящо синьозелено с широки ръкави и облечени копчета от предната страна, чак додолу. Не прилича на нищо, което съм обличала. Заради прагматичността, финансовите ограничения и климата винаги съм предпочитала камгарени и вълнени дрехи, никога нещо така непрактично. Копнея да облека робата; въпреки това потискам желанието си.

– Съмнявам се – казвам и разпервам ръце.

– Пробвай я.

Седим дълго една срещу друга и се гледаме. След това тя се усмихва.

– Разбирам неохотата ти, Алис, не съм от камък. Но събитията имат своята неизбежна посока и е невъзможно да я променим. Нека извлечем най-доброто от тях, а и от теб.

Събличам се по долна риза, а тя нахлузва робата през главата ми и вдигнатите ми ръце. Усещам коприната като вода върху горещото си тяло и твърде тънка, за да е благоприлична.

– Това се носи отгоре – подава ми друга фина дреха, нещо като палто за излизане с бродерия върху основа от златна мрежа. Изработката е изключителна. Осъзнавам, че ръцете ми предателски се протягат към нея, сякаш имат собствена воля.

Разтърсва косата ми около раменете, след това ме повежда към огледалото и аз се взирам в непознатото си отражение. Трансформацията предизвиква почти физическа болка. Ако изглеждах по този начин, дали Лоран щеше да си отиде толкова лесно?

Лоран беше странстващ художник; напоследък в Холандия е пълно с такива. Казват, че в тази страна преживявали най-лесно, стига да имат малко умения в рисуването с четка. След като войната с Испания най-сетне приключи и търговията започна да процъфтява, изведнъж всеки холандски търговец закопня да демонстрира благосъстоянието си, да се обгражда не само с истински красиви вещи, подсилващи вярата му в новата реалност, но и с изображения на тези предмети.

Натюрморти с цветя и плодове, градски пейзажи, портрети: къщата не беше дом, ако стените не са отрупани с десетина изображения в рамки на вътрешния и външния свят. Холандия окачи душата си на кука, така че всички да могат да я видят. Лоран се беше опитал да се установи като художник в родната си Франция, но французите са сноби в това отношение и той не успял да си създаде име. При все че притежаваше известни умения, той беше посредствен художник; и все пак живееше добре в Хага. Беше красив, това беше една от причините съпругите и дъщерите на търговците да насърчават вниманието му. Черна коса, тъмни очи, изваяни кости: външността му беше възможно най-различна от тази на едрите руси мъже с румени лица от града. Никога не съм се смятала за наивна романтичка, чиято глава може да се завърти от красиво лице или впечатляващ комплимент, но когато срещнах Лоран, сякаш сърцето ми скочи от висока скала и всичко останало от мен го последва миг по-късно.

Дойде на вратата в търсене на поръчка: при вида на солидната сграда, къща на благосъстоятелен търговец, без съмнение беше очаквал самият благосъстоятелен търговец да отвори вратата, но когато му обясних липсата на такъв, видях как физиономията му посърва, преди да се окопити и да започне да се извинява. Моментът на това разочарование беше мигът на моето поражение, точно заради него се влюбих веднага. Извратено решение: да копнееш за нещо, което никога няма да имаш. В онзи неприкрит момент ясно ми показа истинската си преценка за мен: че не съм нито достатъчно богата, нито достатъчно красива, за да го заинтригувам по какъвто и да е начин или да бъда обект на уменията му.

Въпреки че имахме стотици квадратни метри празни стени за окачване на картини, последното, което можехме да си позволим, беше да плащаме за тях. И въпреки това направих поръчка.

Юдит дочу разговора ни. Беше точно зад мен, щом се обърнах да вляза в къщата, след като постоях да гледам французина да се отдалечава надолу по улицата с арогантната си походка, от която душата ми се разтърси.

– Не можем да си позволим това – каза тя, – знаеш, че е така.

Аз бях неин работодател, а тя само прислужница, но когато печете заедно хляба всяка сутрин при изгрев слънце, неравенството се замесва в тестото. Бях свикнала с нейната откровеност и рядко ѝ правех забележка за нея.

– Той е опасен – продължи тя, – личи си по походката му. Върви след него, кажи му, че си размислила.

Знаех, че е права, но я накарах да замълчи; не е приятно да имаш допълнителна съвест.

Той дойде на следващия ден и на по-следващия, и през блажените следващи три седмици, а аз седях на стол в градината до кухнята.

– Светлината ще е по-подходяща за теб – казах и при положение че в къщата нямаше никакви мебели, сами ще отгатнете мотивите ми.

Постави статива си върху лехата ми с боб и го стъпка, но аз не възразих. Беше опияняващо да рисува портрета ми. Свикнал бе да има насреща си притеснени обекти и бе усвоил един маниер на ласкателство, който ме правеше безволева и покорна. Заради липсата на опит приемах всички комплименти като чиста монета. Прегръщах ги (вместо него) всяка нощ в тясното си легло. Присъствието на тъй красив мъж, който проучваше лицето ми във всеки момент, без значение, че му плащах за това удоволствие, бе зашеметяващо изживяване за мен, двайсет и четири годишната стара мома, която никога не бе смятала, че си струва да бъде погледната. Всяко докосване на четката до платното беше като милувка; с всяка мазка чувствах как се разхубавявам. Мечтаех за живота, който щяхме да водим с него, за децата, които щяхме да имаме. Изведнъж страстно пожелах да имам деца от него. Никога не бях мислила за свои деца до този момент, след това обаче мисълта ме обсеби като болест.

Дали си мислех, че съм изпълнявала някакво безмълвно заклинание през тези тихи часове? Колкото повече се влюбвах в него, толкова по-сигурна бях, че чувствата ни са взаимни – заради начина, по който накланяше главата си, заради маниера му при поемане на чаша лимонада или някое от сладкишчетата, които приготвях за него с такава грижа всеки ден.

Той отказваше да ми покаже работата си, докато не напредне, но до момента, в който приключи поръчката, вече бях убедила себе си за образа, сътворен от талантливите му ръце и безсмъртните маслени бои, които изстискваше върху палитрата си така сластно. Ето защо, когато ми показа готовата творба, помислих, че се шегува с мен, че ми показва портрета на друга. Тази жена беше грозна и безлична в благоприличната си рокля с висока яка, колосаната си бяла шапчица и якичка... Очите ѝ, присвити срещу светлината на кухненската градина, бяха потънали в изобилие от бяла плът; носът ѝ приличаше на клюн, а устните ѝ бяха стиснати в права линия. Имаше вид по-скоро на строга пуританска девица, отколкото на дъщерята на английски роялист, която умира френският художник да разкъса дрехите ѝ и да я обладае сред лехите с боб и репички.

Преглътнах разочарованието си, платих му, дори надплатих за сбогом. Беше прекарвал по четири часа всеки ден в продължение на три седмици в компанията ми. Взе парите и след пет минути си тръгна, без да се обърне нито веднъж. Никога повече не го видях.

Гледах портрета дълго и внимателно. След това го изгорих. Нося картината в съзнанието си като образ на това коя съм... Това определено не е жената, която ме гледа от огледалото на Лала Захра. Тази жена трябваше да нарисува Лоран, тази екзотична кокетка с блестяща кожа и разпусната светла коса, чиито очи светят в същото тюркоазено като коприната. Тази жена може би щеше да го заплени, както толкова копнеех навремето.

Усмихвам се скептично на отражението си – толкова по-добре, че това не се случи.

Лала Захра обърква израза ми със задоволство.

– Виждаш ли, Алис, ще станеш чудесна куртизанка. Кафтанът ти отива.

Тя е в недоумение, когато го разкъсвам, хвърлям го към нея и избухвам в сълзи. За пръв път плача, откакто съм пленена.

Кафтанът е едва началото. Водят ме на място, което наричат хамам, нещо като обществена баня. Там ме събличат и ме пращат в ужасно гореща стаичка, пълна с пара. Виждам трудно заради изпаренията, но когато въздухът се избистря, забелязвам голям брой местни жени, които се разхождат чисто голи с по-малко свян и от Ева, преди да отхапе от ябълката. Някои седят, други се движат, като разкриват цепки, неокосмени като на дете. Всички бърборят на странния си език, а виковете и смехът им кънтят помежду каменните стени. Ако затворя очи, мога да повярвам, че съм сред стадо примати.

Тази голота ме шокира, тъй като по улиците жените се покриват от глава до пети, увиват се с дрехите до такава степен, че не предлагат нищо дори и на най-похотливото въображение. Ще трябва да преразгледам преценката си за хората, между които се намирам. Щом нежният пол е толкова дързък, какви ли са мъжете и как биха се отнасяли с жена като мен?

Прислужниците мият косата ми и търкат кожата ми, а аз се отказвам да се боря, за да ги отпратя, докато не ме завеждат в друга стая, където ме карат да легна с опънати ръце и крака, положени върху каменен блок. Сместа, с която са покрити интимните ми части, е дръпната безцеремонно и през следващия половин час ми се налага да стоя със затворени очи и да си представям, че съм отново в спокойния вътрешен двор на Лала Захра, тъй като унижението, което изпитвам, е неописуемо.

По-късно същата нощ се оглеждам в усамотението на стаята си – върху нещастната зачервена кожа по цялото ми тяло няма дори едно косъмче, досущ като някой от херувимите на Рафаело съм.

На следващата сутрин Лала Захра ми поръчва да се приготвя за пътуването си към Мекнес. Подава ми книга.

– Ти си образована и интелигентна жена, мисля, че ще я оцениш. Обещай ми, че ще почетеш от нея, когато имаш възможност. – След това бързо ме прегръща и се взира в мен, а очите ѝ блестят на ярката светлина.

Книгата е малка и има семпла подвързия от кафява кожа. Нелепо вярвам, че е Библия, и ѝ благодаря за милия жест. Когато разгръщам първия лист обаче, откривам, че това е Коранът на Мохамед, преведен от арабски на френски, а оттам и на английски "за удоволствие на всички онези, които изпитват желание да надникнат в турския колорит, отпечатана в Лондон през 1649 година след Христа".

Езическата "свещена книга", при това отпечатана в Лондон! Когато вдигам поглед, за да изразя гнева си, откривам, че си е излязла също толкова безшумно, както дойде. Хвърлям пошлата книга далеч от мен; когато слизам във вътрешния двор обаче, откривам я най-отгоре в чантата с дрехи и тоалетни принадлежности, които ще взема при пътуването си.

8

Напускаме града в петък, свещения ден за мохамеданите. Из целия град в горещия въздух се носи зловещото ехо на мюезините, обявяващи молитвата, като крясъците на чуждоземни птици.

В покритата със завеси кабинка сме три. Другите две жени са облечени, подобно на мен, в памучни кафтани, а главите им са омотани в ярки шалове. И те като мен са синеоки, но ми изглеждат също толкова чужди като мароканките с техните тъмни вежди и мигли. Седим в пълно мълчание, а колата се клатушка и криволичи по тесните улички на града. В един момент отмествам завеската настрани и сноп слънчева светлина пронизва вътрешността на колата като нож. Момичето до мен се стряска и извръща глава настрани. Ръцете ѝ не спират на едно място, нервно потупва пръстите си.

Навсякъде е пълно с мъже, стичат се към близката джамия – мъже в бели роби и малки шапчици; мъже в туники и широки панталони, които стигат почти до глезените; мъже с чалми или роби с качулки. Лицата им са кафяви като лъскави орехи, а черните им очи шарят любопитно. Имат открити, пронизващи погледи: като ловци, надушили плячка.

След безкраен период от време, а може да са били само два часа, спираме.

– Пристигнахме ли? – пита момичето от другата страна на каретата.

– Ти си англичанка? – извиквам едва ли не обвинително.

Другата ми отговаря.

– Ирландка. Ние сме ирландки, не англичанки. Сестри сме, Тереза и Сесилия, сестри от Рингаскиди, но тъй като малко хора знаят къде е това, да кажем, че сме от Корк.

Което обяснява движенията на пръстите, сякаш прехвърлящи невидима броеница. Майка ми беше страстна антикатоличка, обвиняваше съпругата на бившия френски крал за катастрофата на неговото, съответно и на нашето семейство; а когато синът му се ожени за португалска католичка, беше извън себе си от гняв. Надничам през процепа между завесите.

– В гората сме.

Те видимо си отдъхват.

– Благодаря ти, Дева Марийо. Със Сесилия сме се заклели да бъдем мъченици като света Юлия и света Еулалия. – Сесилия шумно избухва в сълзи. Тереза потупва ръката ѝ. – Спокойно, ти ще бъдеш като света Юлия, а аз като Еулалия. – Обръща се отново към мен. – Света Еулалия отказала да се отрече от вярата си, затова отрязали гърдите ѝ.

Хлипането на Сесилия прераства във вой.

– Пъхнали я в бъчва с натрошени стъкла и я търкулнали надолу по хълма. Но дори тогава не отстъпила, затова двама палачи разкъсали плътта ѝ с метални куки и нагрявали раните ѝ с факли, докато не припаднала от дима. След това я разпънали на кръст, обезглавили я, а от шията ѝ излетял бял гълъб. Станало чудо! – Очите ѝ проблясват фанатично. – Била едва дванайсетгодишна. Със Сесилия сме дали обет за целомъдрие пред светата девица. Ще бъдем света Сесилия и света Тереза от Рингаскиди. Момичета от цяла Ирландия ще отправят молитвите си към нас.

Струва ми се, че това не е голяма утеха за подобна жестока смърт, но копнежът към мъченичество поначало не е особено разпространен сред протестантите.

Завиждам ви за убежденията ви – казвам любезно и наистина е така. Дали собствената ми вяра ще ми помогне да измина пътя си благополучно?

Внезапно вратата на каретата се отваря със скърцане и един мъж надниква вътре. Сесилия потиска писъка си.

– Сиди Касем. – Навеждам глава.

– Госпожице Суон. Ще спрем тук за кратко.

Докато двете ирландки се възползват от гъстата растителност, аз шпионирам от разстояние насочилата се към нас дълга колона от мъже пленници, които си проправят път през гората. Техният водач язди по-напред, за да се види със Сиди Касем.

Навежда се от коня, хваща протегнатата ръка на възрастния мъж и я вдига към устните си. Очевидно и сред търговците на роби има йерархия.

Сесилия и Тереза пристъпват шумно през храсталаците и застават до мен, като чистят бодлички и семена от треви от робите си, докато погледите им не са привлечени от приближаваща група мъже.

– Света Майко. – Сесилия се прекръства. – Изглеждат съвсем измършавели.

Сестрите се качват в каретата за по-сигурно, но аз не мога да откъсна поглед. Ръцете на мъжете са вързани с въжета, а на глезените им има тежести, които да им попречат, ако се опитат да избягат. Когато желязото се мести от движението на краката им, виждат се зачервените до кръв следи от тежестите по кожата им, затова те се стараят да не мърдат много, та да намалят триенето. Много от тях са без ризи и раменете им са изгорели от слънцето; гръдните им кошове са изпъкнали като конструкцията на разбита лодка, а когато минават покрай мен, забелязвам, че много от тях имат охлузвания по гърбовете.

Засрамвам се от това, че ги гледам, добре заситена и увита в коприна. Израженията им са мрачни и безнадеждни, всеки е вглъбен в собствения си ад... с изключение на един. Извръща глава към мен, когато колоната минава покрай каретата. Той е висок, със светла кожа, а наболата му на места брада е руса. С ужас осъзнавам, че е почти момче.

– Молете се за нас, госпожо! – изрича той на различни езици.

Тогава надзирателят обръща коня си и го удря с камшика си толкова силно, че момчето изплаква и се превива.

Извръщам се с плувнали очи. Каква надежда има за някого от нас, след като се отнасят с тези мъже като с животни?

Сиди Касем се озовава до мен.

– Защо са тези сълзи, госпожо?

– Целия път до Мекнес ли трябва да извървят?

– Ще вървят или ще умрат.

– А какво ще се случи с тях, когато стигнат там?

– Ще помогнат за построяването на новия град на Мулай Исмаил. Ако не умрат по пътя, това със сигурност ще стане в Мекнес. След седмица, месец или година, ако са издръжливи. Исмаил е взискателен владетел, не допуска болести или слабост.

– Такова погубване на човешки живот само заради построяването на някакъв град.

– Това не е "някакъв град", Алис. Това е преклонение към Господ. Нашата религия строи цивилизация. Дошли сме от пустинята и за един век сме създали най-великата цивилизация в света. Аллах ни заръчва да не позволяваме пустинята да остане пустиня, нито планината да остане планина. Светът трябва да бъде трансформиран по божествен модел. Чрез тази трансформация откриваме връзката с божественото. Мекнес е молитва към Господ, песен за възхвала, а Исмаил е едновременно архитект и изпълнител на песента. Всички имаме роля в този велик проект.

Треперя, докато сядам обратно в каретата до двете момичета, решени да умрат заради католическата си вяра, докато Сиди Касем говори за убийството като за част от божествен модел. Заобиколена съм от фанатици. Въпросът е дали и аз не съм такава.

9

Третата събота, месец раби ас-сани

1087 година по хиджра

Три седмици гния в тази тъмна килия, заобиколен от побъркани и престъпници. В по-широк план три седмици не са дълъг период, знам това; времето, прекарано в непрогледна тъмнина, обаче е истинско проклятие.

Кадията нареди да ме заведат при него първата седмица. Беше изключително доволен от себе си: още един разрешен случай на престъпление, още един престъпник ще бъде убит. Наказанието за убийство е забиване на пирон с чук в горната част на черепа. Сподели ми това с голямо задоволство. Нисък и набит мъж, раздут от благоденствие и безбройни бакшиши, мушвани в ръкава. За беда, нямах с какво да го подкупя. Аз съм роб, без значение колко съм се издигнал; на робите не се плаща.

Попитах го дали султанът е уведомен за задържането ми, а той ми се изсмя в лицето.

– Защо ще го е грижа султана за поредния черен разбойник в този град? Вече екзекутирахме трийсет този месец, а те постоянно се множат като плъхове.

Самият факт, че още съм в затвора, след като три седмици не съм изпълнявал задълженията си, е достатъчно красноречив: не съм незаменим, забравен съм. Чудя се кой ли придружава Исмаил за молитвите му, кой проверява чехлите му за скорпиони или храната му за отрова, доставя съобщения, води дневника. Измъчвам се от мисълта за заместника си, на когото са дали стаичката ми, като са изхвърлили всичките ми вещи – малкото неща, до които се свежда животът ми. Чудя се дали точно в този момент не е поседнал за няколко минути между задачите си във вътрешния двор, където така неразумно скрих изцапаните чехли, наслаждава се на галещото слънце с вдигнато лице, а от пътеката се разнася аромат на жасмин. Тук мирише единствено на изпражнения, пикня и вкиселена от ужаса пот и, уверявам ви, нито една от тези миризми не напомня и най-бегло на жасмин.

Щом мюезинът вика за молитва, извръщам се да се моля с останалите нещастници. Но кой знае в коя посока е Мека в тази тъмница? Сещам се за Исмаил и неговата армия от астрономи – въоръжени с астролаби и изчисления, нагласят линии и ъгли, настройват алидадата според градуса на слънцето, за да му кажат точно в коя посока е Светият град, преди султанът да коленичи и да се помоли. Мога единствено да се извърна от кофата с изпражнения и да запазя надежда.

Една сутрин прокарвам ръка през лицето си и откривам набола брада. Възможно ли е престоят в затвора да ме е направил отново мъж? Усмихвам се тъжно. Господ обича да се шегува.

Изведнъж надзирателското прозорче се отваря и някой пита:

– Нус-Нус? Кой от вас е дворцовото длъжностно лице, познато като Нус-Нус?

Чуват се хихикания; спират, щом се изправям и казвам:

– Това съм аз.

Пазачът отваря вратата и ме вика навън.

– И да не си посмял да опиташ нещо, защото ще ти отрежа краката.

В съседната стая има жена, която пие чай и е покрита от глава до пети в черно. Веднага я разпознавам въпреки воала заради масивните ѝ китки и цвета на кожата, при все че не носи обичайните си бижута. Внимавам да не се издам. Пазачът не проявява любопитство и хлопва вратата след себе си. Чудя се колко ли често на това отвратително място идват жени за последното си съпружеско посещение и потрепервам.

– Е, Нус-Нус, ето къде си бил – казва тя на езика на Лоби.

– Очевидно – отговарям на този на Сенуфо.

– Никой не си направи труда да ме уведоми чак до вчера – казва Зидана. – Мислех, че си болен.

Не ѝ вярвам: шпионите на Зидана са навсякъде.

– Защо сте дошли? – Поема риск и не ми се вярва да е заради мен. Ако Исмаил разбере, че е престъпила волята му, като се е промъкнала извън стените на двореца, малко вероятно е да я спаси фактът, че е главната му съпруга. Виждал съм как души една от така наречените си фаворитки със собствените си ръце заради нечестивото прегрешение да вдигне от земята портокал и да го изяде.

– Не сме просяци, че да си позволяваме подобно поведение! – мъмреше я той, докато изцеждаше живота от нея. – Нямаш ли достойнство? Щом посрамваш своя султан с подобни постъпки, кой знае какво още може да направиш? – На следващата нощ го преследваха кошмари, викаше името ѝ в съня си отново и отново "Аиша, Аиша... ", а на следващата сутрин възглавницата му беше мокра.

– Трябваше да те попитам за списъка – отговаря просто Зидана. – Споменаха ли за него? Разполагат ли с него като доказателство?

Въздъхвам.

– Никой не е говорил за това.

– Добре. Е, това поне е нещо. – Отпива от чая си и стоим в мълчание.

– Как е султанът? – питам след известно време.

– Исмаил си е Исмаил, но в по-лошо настроение от обичайното. Снощи отпрати Зина, без дори да я докосне. Такова чудо не е било.

– Не е ли питал за мен?

– Не те е споменавал пред мен поне.

– А кой води дневника му? Кой опитва храната му?

– Недей да се измъчваш – казва и става да си върви.

– Никой ли няма да се застъпи за мен? Знаете, че не съм виновен за това, в което ме обвиняват.

– Кога някой е бил спасен заради невинноста си? Знанието е далеч по-полезно.

– Така е. Не искам да ме изтезават – казвам обзет от внезапен изблик на отчаяние. – Заради страха от онова, което мога да разкажа, за повода, по който посетих Сиди Кабур.

Тя се разсмива.

– О, Нус-Нус, покажи малко сила, нещо от духа на Сенуфо.

След това хлопва вратата, а пазачът отвежда нея към светлината, а мен – обратно в тъмнината. Толкова съм погълнат от мислите си, че щом донасят храната, ям, без да се замислям, като животно. Забравям, че в ечемичния хляб може да има камъчета, отхапвам смело и си чупя зъба, ето и нова неволя, за която да бера грижа.

На следващия ден пазачът отново идва при мен.

– Изведнъж стана много популярен – процежда злобно.

Знам, че става нещо, защото ми носи кофа студена вода, парче маслинена паста вместо сапун и раздърпан парцал, с които да се измия в коридора отвън. Обръщам се в опит да запазя някакво приличие, но той се разсмива.

– Всякакви съм ги виждал тук, нищо не може да ме изненада.

Въпреки това насочва любопитен поглед към чатала ми, докато се събличам, но щом се изправям и го поглеждам в очите, отмества го. Измивам се и обличам чистите ленени панталони и дългата сива туника, които ми дава.

Щом зървам пищната коприна от задната страна на чалмата, разбирам кой е посетителят ми. Той се обръща и ме оглежда от горе до долу.

– Ах, Нус-Нус, сърцето ме боли да те гледам затворен. Забравата идва бързо, нали така? В един момент си в центъра на събитията, благословеният блясък на султана те озарява; в следващия се озоваваш в пълен мрак. Тук е студено, нали?

– Да ми се присмивате ли сте дошли?

Великият везир се усмихва.

– Ела, ела, Нус-Нус. Няма ли да молиш за живота си? Знаеш, че имам властта да те спася.

Скръствам ръце.

– Съмнявам се, че животът ми струва колкото това, което ви е нужно.

– Оценяваш се твърде ниско. – Протяга ръка и докосва бедрото ми, пръстите му мачкат големия мускул, като че ли ще меси хляб.

Старая се да не обръщам внимание. Какво беше казала Зидана? Малко Сенуфо дух. Концентрирам се и се опитвам да призова изгубения воин у себе си.

Ръката му се промъква към слабините ми, покрити от дългата туника, и веднага разбирам, че внимателно е избрал дрехата за тази цел. Пръстите му ласкаво се приближават през тънката материя на панталона. Ще те видя мъртъв, заричам се, ако по някакво чудо оцелея.

– Предпочитам да понеса наказанието си, отколкото да ви бъда играчка.

Усмихва се неприятно.

– Невинен човек, готов да умре за чудовищно престъпление, което не е извършил?

– Какво знаете за това?

– Достатъчно, за да спася неблагодарната ти черна кожа. Помисли си, Нус-Нус. Място в дома ми, най-доброто от всичко, живот, изпълнен с лукс. Това или пирон, забит в темето ти. Струва ми се, че нямаш голям избор. Спокойно. Ще се погрижа кадията да не извършва екзекуцията през следващите няколко дни, за да имаш възможност да обмислиш решението си.

– Ами процесът ми?

– Какъв процес? Кадията има всичко необходимо, за да докаже вината ти. Стига да не реши да те измъчва по всички възможни начини заради посещението ти при билкаря, разбира се. Няма да е много приятно да минеш през бой с пръчка по ходилата, изтръгване на нокти с клещи и мъчения с кука, преди да завършиш с пирон в черепа.

– Като член на дворцовата прислуга не могат да ме екзекутират без заповед, подписана от султана – отговарям сковано.

Абделазиз изсумтява.

– Ти не знаеше ли, Нус-Нус, че аз отговарям за подобни заповеди?

Разочаровано навеждам глава.

– Исмаил дори не е забелязал отсъствието ти, милото ми момче. Всъщност не, това е малко преувеличено: забеляза, когато не се появи навреме в първия ден на изчезването ти, и започна да обикаля с викове, че иска главата ти. Преби двамата си лични слуги почти до смърт, когато му казаха, че не знаят къде си, а след това никога повече не те спомена, без съмнение убеден, че в някой от пристъпите си на лудост ти е отрязал главата. Забелязал ли си този странен навик, който има? Да убие някого, а на следващия ден да се преструва, че нищо не се е случило? Помня как преби до синьо-черно Каид Мехди заради неуспешното потушаване на някакъв малък бунт в Риф, човекът остана без око. Следващия път, когато Исмаил го видя с превръзка на окото, хвана го за ръката и най-загрижено го попита как е загубил окото си. Бедният човек смотолеви някаква лъжа как паднал от кон, а султанът го отрупа с подаръци, за да успокои съвестта си. Но вината не изчезва. Казват, че от време на време сънувал кошмари след такива пристъпи. Истина ли е?

Така е, но аз не отговарям.

– Няма значение. Сега племенникът ми Самир Рафик се грижи за него.

И след като забива този кинжал в сърцето ми, тръгва си. Когато пазачът идва да ме върне обратно в килията, намигва ми и въпреки че съм се измил старателно само преди половин час, чувствам се омърсен до дъното на душата си.

В ранния следобед на следващия ден ме викат отново. Какво сега? Великият везир трябва да ме мисли за слабоумен, че да съм склонил да се подчиня на волята му само след една нощ.

– Казват, че третият път било за късмет – промърморва загадъчно пазачът, отключва вратата на съседната стая и ме бута вътре.

Гледам втренчено Каид Мохамед бен Хаду Отур, а той поглежда мен леко развеселен.

– Някого друг ли очакваше?

– Вие сте третият ми посетител през последните дни, сиди.

Той избухва в смях.

– Зидана и Абделазиз, предполагам? – Има репутация на хитър мъж и подозирам, че разполага с мрежа от шпиони. – Съблечи се.

Не съм чувал да е извратен, но умните мъже се научават да крият порочното си поведение в двореца на Исмаил. Щом започвам да се събличам обаче, вместо да ме зяпа, подава ми купчинка дрехи: чифт памучни панталони и семпла вълнена джелаба.

– Сложи си качулката – съветва ме той. – Ще ти обясня, докато вървим.

Да вървим?

Просто така, само след две минути, вече сме навън. Стоя с вдигната глава, примигвам на горещата жълта светлина, внезапно връхлетян от синевата на небето, от пробождащото зелено на новите листа на смокините в съседния двор. Последния път, когато видях дървото, листата току-що бяха напъпили, копринените им дръжки едва се показваха от сребристата кора.

– Какво се е случило? – питам и се затичвам да догоня освободителя си, който бързо се отдалечава към медината с широки крачки.

– Имаме нужда от теб. Султанът и аз.

Сърцето ми литва. Все пак не съм забравен!

– Завинаги ще съм ви признателен за това, че ме връщате на служба при господаря ми...

– Не бързай да ми благодариш, Нус-Нус. Няма да ти хареса причината за освобождаването ти. Има задача, която трябва да изпълниш. Да кажем, че е доста неприятна.

Не мога да си представя кое би било толкова обременително. Минаваме покрай група жени, които избират шнурове и мъниста на сергията с галантерия. Те ни гледат с интерес и пърхат с мигли над воалите си.

– Ами какво ще стане с... проблема... със Сиди Кабур?

Калайджията слага пръст на устните си.

– Ако се справиш със задачата, Сиди Кабур няма да е съществувал.

Правя гримаса.

– Ами... ами семейството му...

– Ще бъде платено на всички, на които трябва. Докладите ще бъдат изгорени. Научи се на малко дискретност, Нус-Нус. Ако ти кажа, че е нощ, а навън грее слънце, навлечи робата си за сън и запали свещ. Прави каквото ти се нареди и никой повече няма да повдига този въпрос. – Казва още нещо и ми се струва, че чувам името на великия везир, но в този момент минаваме през квартала на ковачите, където мъжете стоят на слънцето и удрят по огромни медни купи и съдове за кускус с такива внушителни размери, че трябва да са предназначени за кухните на двореца, и чуковете заглушават думите му.

Малко по-късно напускаме лабиринта от улички и се озоваваме в Сахат ал-Хедим – "Мястото на отломките", където се изхвърлят строителните отпадъци, за да са отвъд стените на двореца. Първото, сторено от моя господар Исмаил, когато реши да направи Мекнес своя столица – вместо съседния Фес (който освен че е порутен, усоен и вонящ, е пълен с дисиденти, религиозни отшелници и тълкуватели на Корана, готови да изказват мнението си, без да е поискано) или пък Маракеш (който се държи от онзи бунтовник брат му и е ненадеждно място), – беше да изпрати хиляди роби да унищожат стария град и да отворят място за новия му проект. Мулай Исмаил е велик човек, Владетел на Мароко, Баща на народа, Емир на вярващите, наставляван от Господ. Да, велик човек, но архитект не е.

От едната страна на площада разтоварват керван от мулета, поят и хранят животните, освободени от товара им. Търговците стоят около тях и водят пазарлъци с дългите си маркирани пръчки и кантари. Лястовица прелита ниско над главите им, сякаш при отварянето на стоките са литнали рояци мухи. Виждам червената шарка на гърдите ѝ да просветва ярка като кръв, мервам разперената ѝ опашка и после вече я няма.

Не разпознавам стражите на портата, но те мигом отстъпват при вида на мъжа до мен, и се изумявам колко бързо се е променил светът за краткото време, в което бях затворен. Докато минаваме с енергична крачка по мраморните коридори, събирам кураж да попитам за стаята си.

– Това място, тишината и удобството ми бяха много по вкуса, с цялото ми уважение, сиди... – Гласът ми заглъхва безнадеждно.

– Покоите ти отново ти принадлежат, Нус-Нус. Възможно най-голяма част от вещите ти са възстановени. Ако съм пропуснал нещо, прости ми. Откриеш ли липси, кажи ми и ще се постарая да те възмездя.

Подобна любезност е неочаквана. Сърцето ми се стопля от благодарност; после си спомням за неприятната задача.

– Какво искате да свърша?

Хвърля ми изкосо загадъчен поглед.

– Останах с впечатлението, че можеш доста убедително да превеждаш от този невернически език – изрича той на перфектен английски.

Не мога да прикрия изненадата си.

– Предишният господар ме научи на много неща, в това число получих задоволителни познания по английски. – Правя пауза. – Но, сиди, как така го говорите толкова добре?

– Английският беше майчиният език на майка ми – отговаря кратко и поглежда встрани.

Това обяснява тези интересни светли очи. Спомням си шушуканията, че майка му била робиня от Европа, но мислех, че това е злонамерена клевета. Ако е истина, трябва много усърдно да се е трудил за благоволението на Исмаил.

– Има нещо, което искате да се преведе от английски?

– Може да се каже и по този начин.

Приближаваме портите на харема и той спира.

– Вече можеш да свалиш качулката си. Представи се на стражите. Те знаят какво да правят.

Странно. Гледам го как се отдалечава бързо и се чудя какъв лингвистичен проблем може да е толкова важен, че да го накара да ме спаси от тъмницата и да рискува да си навлече гнева на великия везир. Стражите на портата ме въвеждат, момчето, пратено да ме посрещне, ме хваща за ръка и ме повежда покрай павилионите на Зидана към сграда, в която никога не съм влизал, дори не съм я виждал. Досега.

– Изчакайте тук – казва то и изтичва навътре.

Облегнат на затоплената от слънцето мазилка, затварям очи и обръщам лицето си към лъчите. Отнякъде се разнасят меланхоличните крясъци на паун, но единственото, за което мога да мисля, е: свободен съм!

Всяка нощ сред вонята и бърборенето в отвратителната килия си представях студения железен пирон, който се забива в черепа ми, а сега съм тук и слънцето огрява лицето ми, клепачите ми блестят в червено и вдишвам ароматите на нероли и мускус.

Сбърчвам нос. Познавам този аромат... Отварям очи, но не мога да фокусирам зрението си заради слънцето. Примигвам и виждам, че Зидана се носи към мен. Мъничка чернокожа робиня тича пухтейки покрай нея и ѝ вее усилено с наръч щраусови пера. Кихам силно, тъй като заради ветрилото ноздрите ми са се напълнили с прахоляк.

– Защо посрещаш владетелката си по този начин, Нус-Нус? Лягай долу като куче, защото си точно това!

Коленича, защото очевидно това се очаква от мен. Защо така официално? Зидана обикновено не държи на подобна церемониалност от моя страна.

Пред мен има котка: лъскава, синьо-сива, с косо разположени кехлибарени очи. Навежда клиновидната си глава и ме поглежда с любопитство. След това се обръща и извива тялото си пъргаво около нечии крака и забелязвам, че козината на гърба ѝ е изцапана в тъмночервено, сякаш е покапана с боя. Премества се зад краката и виждам, че са обути в избродирани със златна нишка чехли, украсени със скъпоценни камъни. Познати са ми: зарових едни такива в саксия във вътрешния си двор, покрити с кръвта на Сиди Кабур. Притискам чело в плочките.

– Тя предаде ли се? – Това е гласът на Зидана.

– Отчайващо упорита е.

– Предупредих те, личи си по очите ѝ.

– Може би точно това нейно качество ме привлече.

– Изненадана съм, че още не е изрекла шахада...

Шахада – това са няколко думи, които неверниците трябва да произнесат, за да се отрекат от собствената си вяра и да станат мюсюлмани в очите на Господ. Изведнъж осъзнавам причината, по която Калайджията ме освободи. Да направя нещо, за което не му стига кураж...

– Боя се, че може да не е разбрала добре положението.

– Просто още не е осъзнала каква чест ѝ оказваш.

– Честта, която възнамерявам да ѝ окажа. – Усещам копнежа в тона му, приижда на талази от него.

– Стой така, мили...

Пауза.

– Дете, бягай да ми донесеш кърпа и розова вода.

Чувам шляпането на краката на момиченцето по плочките. Никой не ми разрешава да се изправя, затова продължавам да коленича, опрял чело в земята. Момичето се връща. Поставят купата до мен. Порцелан "Медичи", нежни сини цветя върху бяла основа. Виждам отражението на Зидана във водата, която понечва нежно да избърше лицето на съпруга си.

– Тази малка неверница те е омърсила. Ето, така е по-добре. О, почакай, има още малко.

Водата се изцапва от кърпата потопена в нея. Наблюдавам как кървавите цветя се простират към ръба на порцелана, точно в ръждивия оттенък на петното върху гърдите на лястовицата.

– Що за глупаво създание е, да създава такава суматоха заради няколко думи – мърмори Зидана. – Изненадана съм, че Сиди Касем не я е обучил по-добре.

Звучи самодоволно, като че ли да смениш вярата на някого е същото, като да го накараш да се откаже от старата си роба. Лесно ти е на теб, мисля си, изрече шахада, отказа се от робското си име, но така и не се отказа от старата си религия, продължи да я практикуваш под носа на всички.

Внезапно усещам тежестта от погледа на султана върху мен. Следва силно потупване по рамото, което ми позволява да се изправя. Едва се надигам на крака.

– Ваше Величество.

Исмаил стои, гушнал котката. Тя седи спокойна и абсолютно отпусната. Не съм убеден, че султанът би принудил към шахада някое от любимите си животни.

– А, Нус-Нус. Добре. Очаквах те.

Цели три седмици, мисля си, но нищо не казвам.

Исмаил ме оглежда от горе до долу.

– Чудесен избор на роба, черна, за да не се виждат никакви неприятни петна и да предпазва от зли очи: предвидливо момче. Тази има забележителни очи, но се боя, че в нея се е вселил демон. – Обръща се отново към вратата и ми прави знак да го последвам.

– Късмет, Нус-Нус – подхвърля Зидана, а устните ѝ се извиват в злобна усмивка. – Ще ти е нужен.

Дребна фигура седи изправена с гръб към нас на позлатен стол в средата на стаята, част от комплекта, подарен от френския посланик от името на неговия монарх.

Подаръкът не се хареса. Исмаил отхвърли столовете заради тези нескромно извити крака и нареди да ги махнат от погледа му. Винаги съм се чудил какво е станало с тях.

Зад силуета има двама мъже, които застават мирно при влизането на султана. Знам, че първият е Фарук, един от любимите мъчители на Исмаил – египтянин с бръсната глава и студени черни очи като на смъртоносна акула; другият е някакъв маловажен благородник, братовчед или нечий извънбрачен син, несъмнено настанен на тази отвратителна длъжност от някой по-амбициозен роднина. Видът му определено не е добър, личи, че му е лошо, блед и неспокоен е, сякаш всеки момент ще повърне или ще припадне. Лошо му се пише, ако това се случи: Исмаил е безпощаден към онези със слаб стомах.

Калайджията е наясно с това, разумно се е оттеглил и е оставил на мен да свърша мръсната работа. А като си помисля, че бях благодарен. Малко се учудих, когато ми каза да не бързам да му благодаря...

– Как е името ѝ? – питам, без да се обръщам конкретно към никого.

Исмаил сумти пренебрежително.

– Ще ти е нужно да знаеш името ѝ чак когато я вписваш в дневника. Тя е твърдоглава неверница и трябва да бъде наказана и убедена да влезе в правия път. Кажи ѝ да се откаже от глупавото си упорство и да приеме правата вяра. Ако не се подчини, няма да остане жива. Ако целта ѝ е да запази девствеността си, кажи ѝ, че ще бъде дадена... – Поглежда към низшия благородник, после встрани, очевидно не може да си спомни името на момчето. – Първо на този, а след това и на Фарук, след това на всеки страж, който я пожелае, а най-накрая на кучетата. Чак след като всички са задоволени, душата ѝ ще бъде предадена на Исус, този самозванец. – Взира се в мен с изгарящия си черен поглед. – Направи каквото е нужно, за да промени вярата си. След това се погрижи да е почистена и доведена в покоите ми. Ще я очаквам там, подчинен на волята на Аллах след петата молитва. Направи това за мен, Нус-Нус, и ще бъдеш възнаграден добре. Ако се провалиш, ще те дам на Фарук, който разучава нова техника за мен. Изтънчено одиране на крайниците, което причинява мъки, като запазва жертвата жива възможно най-дълго време. Нужен му е някой точно като теб: кафяв мъж с развити мускули и огнен дух. Останалите бяха твърде хилави, за да си хабя думите за тях, да не говорим за прекрасните ножове на Фарук.

10

Докато стъпките на султана заглъхват по посока на стълбите и светлината, почти ми се приисква да съм обратно в затворническата килия. Почти. Надявам се, че жената ще се подчини на разума, но първият поглед не е обещаващ.

Юмруците ѝ са свити в скута с такава сила, че сухожилията на ръцете ѝ са изпъкнали. Всяка част от тялото ѝ е готова за съпротива, въпреки че лицето ѝ е скрито под завеса от руса коса. В този момент забелязвам начина, по който е свила краката си нагоре, сякаш тюркоазената коприна на изцапаната ѝ прокъсана роба може да ги защити. Стъпалата ѝ са подути и насинени, разкървавени и свити едно към друго: подложили са я на ужасяващото шибане е пръчки.

Поглеждам обвинително към Фарук, но той ме гледа безизразно. Стиска в ръце дълга и дебела пръчка. Ужасно болезнено е да те бият по стъпалата. Някои хора никога не прохождат след това. Изведнъж си спомням далечния крясък на пауна и се срамувам, че докато се радвах на свободата си, тази нещастна жена е била пребивана в името на Господ.

– Върви да донесеш студена вода за пиене и друга в съд за миене; също и чисти кърпи – казвам на низшия благородник и той хуква към вратата.

Презрението на мъчителя към моето състрадание проличава в начина, по който свива уста. На мига усещам, че не мога да понасям присъствието му в същата стая.

– Излез, Фарук – нареждам. – Чакай пред стълбите.

– Султанът поиска да остана.

– Мислиш ли, че би могла да избяга?

Едва забележимо помръдва с рамене.

– Опитват се. Няма да повярваш какви неща пробват затворниците.

Не искам да знам на какви неща е ставал свидетел, но съм наясно какво щеше да ми се иска да направя, ако Абделазиз ме държеше в плен.

– Просто върви – повтарям твърдо. – Пази проклетите стълби, ако така ще се чувстваш по-добре.

Той ме гледа нахално в очите известно време, а след това тръгва към вратата, като потупва бедрото си с пръчката.

Ефектът от отсъствието му е чувствителен: раменете на жената се отпускат, сякаш единствено волята ѝ я държи изправена, а ръцете ѝ се разтварят като разцъфващи бели цветя. Коленича до нея, хващам едната ѝ ръка и я обръщам. Ноктите ѝ са издълбали кървави полумесеци в дланта ѝ.

– Каква малка ръка – казвам и нежно сгъвам пръстите ѝ върху раните. – Казват ми Нус-Нус, което означава "наполовина". Как е твоето име?

Тя вдига глава. В мига, в който погледите ни се срещат, забелязвам, че очите ѝ имат изумителен цвят, диво проблясващо светлосиньо около разширените черни зеници. Миглите и веждите ѝ са златисти. Никога не съм виждал подобно нещо. Жените в харема имат черни очи и вежди и допълнително силно подчертават този черен драматизъм. Нейните очи изглеждат голи, открити и уязвими. В секундата, преди да погледне встрани, вече съм сигурен, че не би могла да въздейства повече на сърцето ми, независимо дали се взирам в немигащите ѝ очи половин час или цяла вечност.

Гледам руменината по лицето ѝ, която преминава в синина на скулата ѝ и почти се смесва с размазаната кръв, потекла от носа ѝ. Тогава тя изрича с висок ясен глас:

– Името ми е Алис Суон.

Добре, че младият царедворец се връща; в този момент аз съм изгубен. Изправям се, вземам стомната с вода, наливам си една чаша и я пресушавам до дъно, след това я пълня отново за затворничката. Тя се опитва да отпие деликатно, но както казват хората от пустинята, аман иман – "водата е живот", – така че не може да спре да пие жадно.

Слугата, който следва царедвореца, носи сгънати бели кърпи и купа с вода, в която плуват розови листа – твърде нелепа учтивост предвид обстоятелствата. Казвам му да ги остави до позлатения стол, благодаря и на двамата и ги отпращам. Измивам краката ѝ внимателно, защото тя така прехапва устната си, че зъбите ѝ се обагрят с кръв.

– Имаш късмет, Алис – казвам след малко, когато ръцете ми са престанали да треперят, – няма счупени кости.

Издава жален звук. След това вдига необикновените си очи и ме пронизва с тях.

– Все още нито костите ми са пречупени, нито духът ми. – Прави пауза. – Защо те наричат Нус-Нус? Звучи обидно.

– Аз съм това, което наричат рязан мъж. Евнух.

Гледа ме, без да мига.

– Прости ми, ако не разбирам правилно думите ти.

Насилвам се да се усмихна.

– Само онези, които споделят жалката ми съдба, могат да я разберат.

Виждам, че мисли, съпоставя жестокото име и смисъла му. Кимва лекичко. После пита:

– Как е истинското ти име?

За миг в съзнанието ми цари пустота. Как е името ми? От толкова време не съм го използвал. Изниква от дълбините и аз ѝ го казвам, а тя го повтаря два пъти, докато го произнесе правилно. Ниският и мелодичен чуждоземен глас кара името ми да звучи екзотично и приятно. Стомахът ми се свива.

– Името ти означава ли нещо на твоя език?

– Означава "Мъртъв, но същевременно буден". Родил съм се толкова малък, та майка ми помислила, че съм мъртвороден; после съм отворил очи. Предпочитам да ме наричаш Нус-Нус. Онова момче отдавна го няма, вече е много променено.

Лека усмивка.

– И са те пратили тук, за да повлияеш на моята промяна?

Мисълта ѝ още е бърза, въпреки всичката болка и побоя.

– Тук съм, за да те убедя да приемеш исляма и да те спася от допълнителни... неприятности.

Тя се разсмива.

– Неприятности! Ти да не си дипломат, Нус-Нус? Достатъчно сладкодумен си за такава роля.

Навеждам глава.

– Аз съм само роб, евнух в двора; слуга на султана. Съжалявам. Не съм поел тази задача по свой избор. Но съм наясно със страданието, видял съм много и не искам да ставам свидетел как се отнасят жестоко с теб.

– Не съм смела жена, Нус-Нус. Никога не ми се е налагало да понасям физическа болка. До този момент никой не е посягал на мен или на целия ми живот. В последните няколко часа обаче открих, че у мен има сила, за която не съм подозирала, твърдост, скрита под повърхността. Някой може да го нарече инат. Не знам какво е и явно не мога да го контролирам. Боя се, че може да ме предизвика да се държа така, че да застраша собствения си живот.

– Защо тогава не овладееш тази своя черта и не отстъпиш, за да се спасиш?

Подава ми обратно чашата.

– Майка ми беше много добра в увещанията, ласкателствата и лицемерните кроежи. Думите ти може да са мили, но целиш същото, каквото и те, без значение дали се действа с любезни приказки, или с пръчка.

Променям тактиката.

– Нека тогава да поговорим за покръстването. За преминаването от една религия в друга. Ние всички служим на Господ. Той е един и същ, без значение как го наричаме – Деус, Аллах или Йехова. Той е един и същ, независимо кой му отправя молитвите си. Какво значение има, че ще смениш името на религията, чрез която достигаш до него, ако запазваш искрената вяра в сърцето си.

Тя стисва устни в права линия.

Аз продължавам:

– Ние сме просто хора, Алис. Пътувал съм достатъчно, за да мога да те уверя, че има добри мюсюлмани и зли християни точно както има зли мюсюлмани и добри християни. Не религията ги прави такива, каквито са, а природата им.

– Истината е, че съм срещала много лоши християни. И смея да кажа, че сред хората тук могат да се открият любезно отношение и доброта. Но това не са моите хора и тяхната религия не е моя религия.

– Не бива да казвам това, защото съм смятан за добър мюсюлманин, но съм убеден със сърцето си, че Господ е Господ, всичко останало са просто думи, а думите не са нищо повече от звуци, чрез които общуваме. – Тя не започва да крещи ужасена срещу тази ми ерес, затова продължавам: – Платон твърди, че именуването на различните предмети е абсолютно случайно, че на всеки предмет може да бъде дадено всякакво название дотогава, докато хората осмислят какво означава и го възприемат като определение за този предмет. Той твърди също, че съществуващите имена на нещата могат да се променят, без естеството на самия предмет да изгуби нищо. Ето защо отново те питам, Алис: Какво значение има, че ще изречеш думите, които изискват от теб, че ще смениш името на религията си и ще се обръщаш към Аллах?

– Не е ли чисто лицемерие привидно да приема нещо, а със сърцето си да съм убедена в друго? Каква стойност има за религията ви покръстен, чиято вяра не е истинска?

Свивам рамене.

– Нужно е доста лицемерие, за да оцелееш в ежедневието на света, особено в този свят. Не мисля, че Господ би те наказал за това, че спасяваш живота си пред подобна перспектива.

– Няма да се превърна в изменница. Случаят не е толкова елементарен, колкото го представяш. Как мога съзнателно да отхвърля всяка истина, на която съм учена в името на Светата Троица и спасението на човек чрез Христос? Само за да отърва собствената си кожа! Исус е висял на кръста три дни и три нощи, за да спаси душите ни. Може да съм само слаба жена, но не мисля, че един бой, от който дори костите на стъпалата ми не са счупени, е извинение да изменя на Бог.

Въздъхвам. Заобиколен съм от хора, страстно убедени в единството на Господ, хора, готови да измъчват и да убиват без капка разкаяние всеки, който твърди обратното. Моят собствен народ вярва, че всяко дърво или езеро в гората притежава дух; че нашите предци ни говорят чрез сънищата и те самите са придобили божественост. Едва ли точно аз съм човекът, който да се впусне в теологичен спор. И все пак изрекох шахада и приех исляма...

– Алис, не очаквам да промениш истинските си убеждения; моля те само да приемеш външната форма на онова, което ти се предлага. Кажи думите и се спаси. Няма да се откажат, докато не те пречупят напълно по всякакви ужасни начини. Казвам ти го от опит.

– Не ми изглеждаш напълно пречупен. Но все пак не съм те познавала, преди да дойдеш тук днес, царедворец, изпратен да промени вярата ми. Разкажи ми за преживяванията си. Искам да знам какво те е превърнало в човека, който би склонил на подобно нещо.

Накланя главата си назад и ми отправя продължителен предизвикателен поглед.

– Не сме тук, за да говорим за мен.

Тя скръства ръце.

– Тогава няма да говорим за нищо и ти ще се провалиш. В такъв случай несъмнено няма да съм единствената, която ще страда.

За това, разбира се, е права. Ако не успея да я убедя да промени вярата си, със сигурност ще попадна в ръцете на Фарук. Преглъщам. Наистина ли трябва да стигна дотам? Да махна маската си и да покажа истинското си лице? Поглеждам я, виждам целеустремеността, волята и гордостта, събрани в тази крехка жена, и осъзнавам, че ѝ дължа цялата истина, която мога да ѝ предоставя.

– Роден съм в село на народа Сенуфо. Далеч оттук, отвъд планините и Великата пустиня. Баща ми беше вожд на малко племе. Имах двама братя и три сестри, но бях най-големият и любимец на майка ми. За баща ми бях разочарование, той искаше да съм като братовчед ми Аю, воин и ловец, но аз предпочитах музиката и танците. Ще ми се да бях обръщал повече внимание на изкуства като боравенето с копие или меч, тогава може би щях да спася живота на майка ми и на най-малкия ми брат... Но когато враговете нападнаха селото ни, бях в гората и свирех на барабани. Щом разбрах какво се е случило, вече беше прекалено късно. Хванаха ме и ме продадоха на търговец на роби, но извадих по-голям късмет, отколкото заслужавах. Първият ми господар беше свестен човек, лекар. Вместо да се отнася с мен като с роб или дори прислужник, той ме направи свой компаньон. Научи ме на четмо и писмо, на анатомия и медицина; купи ми музикални инструменти и насърчи любовта ми към музиката; води ме из цяла Европа и ме облече добре. Мислех се за много издигнат. Братовчед ми Аю би казал, че съм надскочил себе си.

При тези думи тя лекичко се усмихва.

– Роб, който се мисли за джентълмен?

– Нещо подобно.

– Дотук не звучи толкова зле. Изглежда, не си бил пребит от господаря си, за да смениш религията си.

– Не беше нужно. Самият той беше приел исляма, смяташе го за по-толерантна религия от християнството. Аз реших да го приема заради него, а го заобичах чак след това.

Тя стисва устни.

– Значи, са се отнасяли добре с теб, образовали са те и си бил подмамен в религията на неверниците. Не успяваш да ме убедиш, че познаваш добре страданието.

Справедлива забележка.

– Никога не съм поделял с друго живо същество онова, което последва. Дори само... – Затварям очи. – Само споменът за това е болезнен.

Тя не казва нищо, но е вперила в мен поглед, в който се чете очакване, целеустременост, нежелание да бъде склонявана.

Поемам въздух.

– Господарят ми, докторът умря... внезапно. Бях продаден отново, но този път господарят ми не беше добър. Той имаше програма, а аз бях малка част от нея. И малка част от мен трябваше да бъде жертвана в името на този план. Налага ли се да разкажа всички подробности?

– Налага се.

– Заведоха ме в някаква колиба в покрайнините на града и помислих, че искат да ме убият, затова започнах да се съпротивлявам. Щом осъзнах какво са намислили, прииска ми се да го бяха направили. Бях на двайсет и една, висок и силен, ала мисълта за предстояща печалба им вдъхваше кураж. Завлякоха ме вътре. Щом зърнах масата, изцапана в черно от кръвта на онези, които бяха кастрирани преди мен, и зловещите ножове, подредени в проблясваща редица върху парче плат до нея, коленете ми омекнаха и се олюлях като вол, ударен с чук между очите.

Очите ѝ са насочени към мен, ококорени и шокирани. Вдига ръка към устата си.

– От този момент нататък всичко ми е като в мъгла. Тялото не може да проумее такава болка, то изпраща духа някъде другаде. Като птица, кацнала под стряха, погледнах надолу към себе си, с изпружени крака и ръце, кървящ, и не почувствах нищо.

Казаха ми, че в продължение на три часа след операцията са ме разхождали, за да поддържат циркулацията на кръвта. След това ме заровиха до врата в пустинния пясък и ме оставиха така, докато раната заздравее. Не ми дадоха нищо за ядене и пиене през следващите три дни, при все че ми бяха сложили шапка с широка периферия да ме защитава от слънцето и плащаха на момче, което да ме пази от мравките и да пропъжда птиците. То обаче не можеше по никакъв начин да попречи на големците от града, които идваха да ми се присмиват всеки ден. Първия ден не съм ги усетил; на втория не различавах гласовете им от крякането на враните. Ала на третия се върнах в съзнание и ги видях облегнати на стената с проблясващи на слънцето златни бижута. Ядяха фурми и ме замеряха с костилките. Смееха се на виковете ми. "Чуйте го как реве!" "Истински крастав лъв." "Някой да е виждал черен лъв? Това е хиена, диво куче." "Не е от най-изисканите мъже!" "Мъж ли? Че той вече не е никакъв мъж!" Всички се засмяха при тези думи. Заплашвах ги със смърт и разчленяване на езика на Сенуфо, след това на английски, италиански и накрая на арабски. Тогава един от тях застана над мен, повдигна робата си и разклати мъжките си атрибути. "Ето така изглеждат истинските мъже, мръсен перверзнико!" Щеше да се изпикае върху мен, ако в този момент човекът, платил за осакатяването ми, не беше дошъл да прогони него и останалите и да нареди да ме изровят от пясъка. Изненадващо оцелях. Знаех, че оздравявам, защото бях наясно с цената на съставките в компресите и мехлемите, с които налагаха осакатеното място, и съответно можех да изчисля инвестицията им. В мига, в който започнаха да прилагат вълчи лук, който е изключително скъпа билка, знаех, че ще живея, и изпитвах извратено удоволствие от направените разходи.

Очите ѝ блестят. Нима от сълзи? Толкова бях вглъбен в разказа, че не наблюдавах лицето ѝ.

– Не ти ли се искаше да умреш?

– Искаше ми се. Дълго време лелеех желание за смърт. Лежах, изпълнен със скръб, омраза, гняв и срам. Отрекох се от Бог; после отправях молитви към него. Сънувах кошмари и ме връхлитаха спомени – от предишния ми живот, от осакатяването. Ала малко по малко настъпи момент, в който открих, че забелязвам и друго освен собственото си нещастие. Приятното докосване на чистия памук до кожата ми. Изчезването на ужаса от уринирането. Проблясването на слънчевите лъчи. Песента на птиците. Вкуса на хляба. Звука от детски смях...

Една сълза в окото ѝ се плъзва от клепача и се търкулва надолу по бузата ѝ. Усещам как ръката ми сякаш по своя воля се протяга, за да я избърше.

Тя се отдръпва назад като подплашено животно.

– Прощавай.

– Не. Не. Просто ме изненада, това е всичко. – Тя ме поглежда сериозно. – Не очаквах мило отношение.

Мило отношение. Това ли означаваше този жест? Вероятно донякъде е така; но има и мотив за лична изгода. Защото вече усещам контакт с тази жена, свързан съм с нея, долавям у себе си бавно разгарящ се пламък. Трябва някак да я спася от нея самата. Трябва да я убедя да смени вярата си, за да живее и да мога да я виждам съвсем случайно из градините на харема, събрала слънцето в русата си коса, да срещам погледа ѝ от другата страна на фонтана, докато Големия Джон пее меланхоличните си песни...

Събирам всяка капчица убедителност, която мога да изтръгна от душата си.

– Животът ми сега не е толкова лош. Намирам малки удоволствия в самия факт, че съм жив. А те се срещат често, дори тук, дори в моето положение.

– Животът възтържествува, явно се дължи на жаждата за оцеляване. Що за упорити същества сме, вкопчваме се и в най-малката наслада, която ни е останала – клати тя глава в почуда.

– Питам се дали в душата не се крие някакъв тайнствен съд, в който събираме тези удоволствия като вода в чаша? Накрая празнотата е заместена с живот и неочаквано един ден като мощна вълна те залива осъзнаването, че повече искаш да живееш, отколкото да умреш. Приел съм, че никога няма да бъда свободен, че няма да се оженя и да създам деца и въпреки това се храня, спя, смея се, мисля и чувствам. Аз съм онзи, който съм. Съществувам.

Тя свежда поглед и забелязвам, че сключва ръце в скута си.

– Деца. Ето че стигнахме дотук: слабото място. Но аз, така или иначе, ще съм безплодно дърво, двойно по-мъртва – промълвява най-сетне.

– Не разбирам.

– В Евангелието от Юда има описание на отстъпника от вярата си: човек, който е духовно мъртъв и ще отиде в Огненото езеро. Но за мен това означава много повече. – Вдига поглед от сплетените си пръсти. – Това е моята същност. Аз съм девственица, недокосната и безполезна. Ала винаги съм искала деца.

Нещо у мен се сгърчва на топка.

– Пътувах от Холандия, за да се омъжа за англичанин, когато ме плениха. Помисли, сега можех да съм вече там, в прекрасната си къща в Лондон, омъжена жена с положение, а месец след брака си или малко по-късно щях да очаквам дете.

Дали това не е шансът ми да изпълня задачата си?

– Ако искаш да получиш възможност да създадеш нов живот на този свят, Алис Суон, просто кажи шахада. Ще се отнасят с теб добре, ще бъдеш почитана. Султанът е добър с жените от харема си, животът им никак не е тежък. Има по-голяма вероятност да умреш от скука и прекалено много удобства, отколкото от страх или болка.

– А децата, които са родени в подобен съюз?

– Те са негови и са признати. Роди му син и ще бъдеш високопоставена, може дори да станеш негова официална съпруга.

– Чудесна цел, към която да се стремя. – Тонът ѝ е унил. – И децата остават при майките си?

– Децата тук са високо ценени. Остават в харема, докато пораснат достатъчно, че да бъдат обучени в задълженията си.

– Спирам, но съвестта ме подканя да продължа. – Синовете са високо ценени – поправям се. – Синовете ти предоставят положение в харема, но могат да ти осигурят също ревност и врагове сред останалите жени, а това може да се окаже... опасно.

Изумителните очи се насочват за кратко към лицето ми, после тя отново свежда поглед и съзерцава ръцете си толкова дълго, та съм убеден, че съм провалил всички шансове да я убедя с моята откровеност. Глупак! Порицавам се. За миг ми се е сторило, че нещата се движат в моя полза, но тази ужасна неподвижност у нея ми подсказва примирение. Към нейното мъченичество? Ако се е запътила към смъртта, ще повлече и мен със себе си. Споменът за блаженството, което изпитах при излизането си от затвора по-рано този следобед, ме връхлита, осъзнавам жалката ирония на заблудата си. Бен Хаду е невероятен манипулатор, мисля си. Дипломат, посланик, човек на преговорите. И все пак явно е решил, че няма да се справи със задачата да накара тази жена да приеме друга вяра, по тази причина е предложил мен за това. Представям си какво е казал: "Нус-Нус ще ѝ направи по-добро впечатление от вашия покорен слуга, Ваше Величество. Такъв едър чернокож мъж, който говори добър английски. Нисш обитател на джунглата, издигнат до положението на дворцов слуга, достатъчно образован, за да плени слуха ѝ с поетичните си слова. Как би могла да не повярва на подобен човек? Може дори да ѝ разкаже собствената си история, от която тя няма как да не се трогне". А Исмаил, забравил, че не ме е виждал в продължение на три седмици, докато гних в затвора, отвръща: "Да, поведението му е изискано за абид. Ти си умен мъж, ал-Аттар. Върви веднага да доведеш момчето".

Заменим съм, вече ме очаква смъртна присъда. На кого ще липсвам? Виждам устните на Зидана, извити в злобна усмивка.

– Късмет... ще ти е нужен.

Ще трябва ли да моля тази крехка жена за живота си, чудя се. Това е последна възможност, ала позорна. Чувствам как тялото ми трепери, докато се готвя да коленича и да моля Алис в името на моето добро, ако не на нейното, да се подчини на волята на султана. Навън жалният вой на мюезина призовава вярващите за молитва: четвъртата молитва, и тя, съвсем уместно за случая, е магриб – "отправяне на запад", заникът на слънцето. Чудя се дали няма да ми е последният.

– Винаги съм знаела, че ще се стигне до този момент – казва тихо тя, – в който ще разбера дали твърдостта на волята и силата на вярата ми ще надделеят над нежността на сърцето ми. – Пауза. – Струва ми се, че и в двата случая има много от какво да се боя. – Очите ѝ търсят моите. Нямам представа какво вижда там, но ми се усмихва мило. – Ако не отстъпя, ще убият не само мен, но и теб, нали така?

Изведнъж съм неспособен да проговоря. Вместо това само кимам безмълвно.

Тя отмества поглед настрани.

11

Стаичката ми е възстановена точно както беше обещал Бен Хаду. Старото ми одеяло е опънато върху тесния диван; килимчето за молитва е сложено по средата на помещението, а писалището ми за колене е оставено върху дървения шкаф до съда за горене на тамян. В свещника е поставена нова свещ. Премествам ги, за да отворя шкафа, и откривам дрехите си грижливо сгънати; от дневника обаче няма и помен.

Племенникът на Абделазиз трябва да го е отнесъл другаде. Чудя се защо; при кого ще трябва да ходя и да го моля да ми го върне? Надявам се това да не е самият везир.

Излизам във вътрешния двор и се взирам в здрача. Тук нищо не се е променило, освен че заради топлото време след дъжда растенията са пораснали още по-буйни и хибискусът е отрупан с повече цветове – весели алени фунии, които демонстрират безразличието си към раздорите в света на хората. Обикновено тази гледка ме ободрява, но днес ме потиска.

– Нус-Нус?

Обръщам се и виждам Абид, един от робите, които се грижат за личните нужди на султана, ме посреща с широка усмивка.

– Ти се върна! Мислехме те за мъртъв. Самир ни накара да повярваме в това.

– Така ли? Защо ли го е направил?

Момчето ме гледа странно. Подозирам, че знае повече, отколкото казва. В този момент поглеждам надолу и забелязвам, че носи дневника.

– Е, сега вече ми олекна, чудех се къде се е дянал. – Като че ли малко по малко нещата започват да влизат в нормалния ритъм. Взимам книгата от ръцете му. Чувствам старата кожа топла и нежна в ръцете си; познавам теглото и размерите както своите собствени. Обръщам се и си тръгвам към стаята, притиснал дневника към гърдите си, но Абид ме спира.

– Трябва да дойдеш. Султанът те вика.

Навеждам се и прибирам скъпоценната книга на мястото ѝ в шкафчето.

– Какво правиш?

– Прибирам я на сигурно място.

– Недей! Вземи я с теб.

– Сега ли? – питам глупаво.

– Сега!

– Поправки ли трябва да се нанесат? – Представям си всички грешки, с които я е напълнил Самир Рафик, и точно те са били причината да бъде отстранен...

– При Негово Величество има жена.

Петата молитва е задължителна. Султанът никога не би пренебрегнал Иша'салах заради дневника, той е ревностно отдаден на вярата и старателно изпълнява молитвите. Вероятно Абид нещо не е разбрал.

– Твърде рано е.

– Трябва да му превеждаш. Не може да накара бялата жена да разбере заповедите му. Иска ти да превеждаш, така че да направи каквото се иска от нея, и да нанесеш записките в дневника.

Сърцето ми се свива, а след това започва да бие лудо. Но на какво се бях надявал?

Щом пристигам в покоите на султана, заварвам го да крачи гневен и объркан, облечен само с дългата си долна памучна туника; поне не държи оръжие в ръцете си.

– Ваше Величество! – Внимателно оставям дневника и коленича върху копринените килими.

– Ставай, Нус-Нус – нарежда ми, изпълнен с нетърпение, и ме дръпва за ръката. – Кажи на глупавата жена да съблече проклетите си дрехи!

Изправям се на крака. Алис седи свита в ъгъла на султанския диван и прикрива с ръце гърдите си. Раздърпаният копринен кафтан – яркорозов вместо изцапания тюркоазен – виси от раменете ѝ като ивици раздрана кожа. Тя не вдига поглед, когато я приближавам.

Толкова често съм ставал свидетел на насилие на това място, внезапна смърт, осакатяване или нараняване; присъствал съм на стотици актове на дефлориране, съблазняване и – без да го увъртам – на изнасилвания, та би трябвало да съм претръпнал достатъчно да го понеса още веднъж. Изглежда обаче, че не съм.

– Алис.

Тя вдига поглед към мен.

– Съжалявам, че причинявам такива грижи – казва.

– Алис, не бива да го ядосваш повече. Позволи му да направи каквото трябва и скоро всичко ще приключи. – Думите ми ми звучат ужасно още докато ги произнасям. – Свали си дрехите, Алис.

Известно време ме гледа втренчено. Не мога да прочета какво се крие в тези сини дълбини. Обвинение? Разочарование? Гняв? Продължава да не отмества поглед от мен, докато смъква остатъците от кафтана от раменете си. Под него не носи нищо. Макар очите ми да са приковани в нейните, с периферното си зрение виждам всеки сантиметър от голата ѝ кожа, деликатните ѝ ключици, тънките ѝ предмишници, заоблените ѝ гърди.

Исмаил ме избутва встрани.

– Спри да зяпаш, момче. Не че мога да те виня, тя е истинска прасковка, нали? Малко е слаба за моя вкус, но пък е прасковка. – Кълна се, че лигите му потекоха.

Гласът на мюезина, който призовава вярващите за петата молитва, нарушава атмосферата на осветеното от свещи помещение и султанът се разколебава. Затваря очи и виждам, че устните му се движат, сякаш прошепва "Прости ми, Милостиви". После мигновено изхлузва туниката си през главата и застава чисто гол. Отклонявам поглед, ала прекалено късно, и зървам нещо, което нямах намерение да съзирам.

Не че не съм виждал Негово Благородно Величество гол досега; придружавал съм го в хамама хиляди пъти. Търкал съм му гърба и съм му разтривал крайниците с мехлем след лов. Жилав е този владетел, жилав и добре сложен. Мускулите му приличат на възлести клони. Бих могъл да го скърша на две в ръкопашен бой. Но той излъчва мощ дори и в най-малките движения, като че ли е роден, за да бъде монарх, въпреки че дойде на власт едва преди пет години. Това усещане се натрапва дори когато е в най-релаксираното си състояние, ала развилнее ли се, направо е стряскащ.

– Застани зад паравана, Нус-Нус, и ѝ кажи да легне на леглото.

Усещам погледа на Алис от другия край на стаята върху себе си, оставям дневника и заемам мястото си зад резбованото кедрово дърво. Очите ѝ не се откъсват от мен, макар да ме вижда само през пролуките на орнаментите. С треперещ глас ѝ казвам:

– Моля те, Алис, отиди на леглото.

Тя се изправя безмълвно, като оставя разкъсания кафтан да се свлече около глезените ѝ. Би трябвало да изглежда уязвима, уплашена, ала достойнството ѝ служи като броня. Обръща се към мен, сякаш се предлага, и не мога да сваля поглед от нея, не мога дори да мигна. Сякаш времето е спряло между два удара на сърцето ми.

– Кажи ѝ да се качи на леглото, по дяволите! – излайва Исмаил и разваля магията. – На колене.

Обикновено постъпва така с християнските неверници: кара ги да покажат задните си части, за да ги обязди като животно, без да позволи никакъв човешки контакт, единствено сексуален акт. По този начин ги принизява, дава им да разберат, че цени сменилите вярата си по принуда или по своя воля по-малко от онези, които са мюсюлманки по рождение. Това е още едно от странните противоречия у него: въпреки че той е този, който настоява да сменят вярата си, цени силата на убежденията им. Виждал съм го да пролива истински сълзи за жени, които избират мъченичеството, вместо да се отрекат от вярата си.

Предавам ѝ заповедта му с по-меки думи и виждам как потреперва.

– Съжалявам, Алис – започвам да ѝ говоря, но тя ме спира с поглед. – Ще свърши. Ще се моля за син – хубаво, силно и здраво момче.

Тя се намества върху белия чаршаф, постлан върху голямото легло, с лице към мен. Прониква в нея без нежности и виждам гримасата ѝ, но се овладява и изпълнява механично инструкциите, които ѝ предавам, сякаш от нея се иска да премести стол или да отвори чекмедже.

Надявам се съвкуплението да бъде бързо заради всички нас и след малко Исмаил ръмжи с отметната назад глава, а всяко мускулче в тялото му е напрегнато от сласт. През цялото време очите ѝ не се отместват от моите и знам, че съм нейното убежище, опорната точка, приютила душата ѝ по време на телесния тормоз. Като че ли помежду ни е опъната нажежена до червено жица: чувствам болката ѝ като огън в собствените си вътрешности, всеки мой нерв е оголен от състрадание.

И изведнъж се обърквам още повече, защото се чувствам набъбнал и втвърден. Това така ме шокира, че отмествам погледа си от нейния, за да го наведа надолу. Повдигането на джелабата ми не може да е грешка. Що за нечестива магия е това? Да не би у мен да се е вселил демон? Да не би невероятната потентност на султана да ми е повлияла? Но аз съм присъствал на стотици – хиляди! – от изживяванията му, описани в дневника, и съм бивал изпълнен единствено с неодобрение или безстрастно отегчение. Това трябва да е чудо! Ще ми се да извикам от радост; но веднага след това ме обзема срам. Толкова ли съм не в ред, че да се почувствам жив на фона на болката и унижението на друго човешко същество? Ерекцията спада също тъй бързо, както се е появила, и когато успявам да се насиля да вдигна поглед, султанът е приключил, а Алис се е извърнала и от двама ни, притиснала окървавения чаршаф към себе си.

След като си е свършил работата, Исмаил облича богато бродираната си роба, отправя се бързо към вратата и се провиква към жените да я отведат. Те влетяват шумно и се суетят около кръвта по чаршафа – точно това е целта им (защото сега ще изтичат в харема да обявят невинността на англичанката и потентността на султана, така че какъвто и да е резултатът, той със сигурност ще е негово дело), загръщат я в пищната дреха, която се полага на онази, дефлорирана от владетеля, и бързо я отвеждат.

Следя я с поглед, но тя не поглежда към мен.

Премина през най-лошата част; сега важното е да бъде издръжлива. Но това не е никакво успокоение. Чувствам се ограбен, празен – уплашен. Изпитвам усещания, подобни на преживяното, след като спах с една проститутка във Венеция. Тогава не го признах пред себе си, нито съм го обмислял впоследствие, но лишеното от любов преживяване остави у мен чувство на срам, а сега имам чувството, че не султанът, а аз бях онзи, който се възползва от Алис, а после я изостави.

– Нус-Нус!

Властният тон ме изтръгва от унеса ми. Изправям се на крака в такава паника, че изпускам дневника, навеждам се да го вдигна и Убежденията параван се сгромолясва помежду ни. Известно време се взираме един в друг, просто като двама мъже – нищо повече. Но моментът отминава, страхът се завръща и осъзнавам, че се чудя дали ще усетя края си, но той просто се усмихва. Изражението му е разсеяно, замечтано.

– Великолепна е тази англичанка.

– Алис.

– Така ли се казва?

– Да, господине. Алис. Алис Суон. – И изведнъж в съзнанието ми, просто така, изниква споменът за последния път, когато срещнах тази дума на английски. "Аз ще съм в ролята на лебеда, ще умра в музиката." Спомням си думите, но не и контекста. Доктор Луис ме научи на английски от книгата, която толкова ценеше, петдесетгодишна, омачкана от обич и ползване. Думите бяха от пиесата за краля на маврите и бялата жена, която беше взел за своя съпруга. Устните ми се извиват.

– Защо се смееш?

Трудно ще му обясня причината. Вместо това се мъча да поясня значението на думата, но не мога да си спомня името на птицата на арабски. Опитвам се да покажа с жест: правя вълнисти движения с ръка във въздуха, за да наподобя прекрасната шия на създанието.

– Ал оуез абиад. Белия лебед. Ето как ще я наричам.

Самир не е никакъв писар, това е ясно. Бележките му в дневника са с лош почерк, има много грешки и петна от мастило. На чиста страница, недокосвана от неумелата му ръка, написвам:

Трети ден от съчетанието, месец раби ас-сани

Алис Суон. Английска пленница, сменила вярата си,

двайсет и девет годишна. Девствена. Дар на Негово

Величество от Сиди Касем бен Хамед бен Муса Диб.

Ръката ми трепери, докато записвам, в съзнанието ми цари такъв смут. Чиста ирония ли е, че воденето на хронологията на похотта и потентността му се пада точно на евнух, който всъщност не е такъв? Още по-непоносимо е това, че този евнух доскоро е бил пълноценен и е опитвал от блаженството да е между женските крака. Дали съм създал собствени деца? Боя се, че никога не съм се задържал на едно място достатъчно дълго, че да установя истинска връзка: господарят ми рядко се застояваше някъде за по-дълго от месец или два, винаги беше в търсене на нови познания, което ни отведе из цяла Северна Африка до Испания, а веднъж чак до далечната Венеция. Тези венециански куртизанки с меките им бели ръце, предизвикателните им рокли, които разголваха целите им гърди, парфюмите им, знаещите им очи и изненадващи номера. От момента на кастрирането винаги съм отклонявал съзнанието си от подобни мисли: нищо не може да бъде по-безполезно от плътското желание за един евнух.

А после дойде Алис Суон.

Дори звученето на името ѝ в съзнанието ми възбужда част от мен, която мислех за мъртва, и се налага да потискам притока на кръв, пулсираща в слабините ми. Определено е неестествено; и все пак не мога да престана да се чудя дали не съм бил избран, дали не съм бил предопределен за това чудо...

В опит да разсея вълненията в съзнанието си, разлиствам книгата, чието съдържание бях водил прецизно и елегантно. По-голямата част от записките са направени във Фес, преди дворецът да бъде преместен в Мекнес. Спомням си покоите в стария дворец, толкова огромни и разкошни, но някак мрачни въпреки издигащите се високо арки и богатата декорация. Този дворец беше видял твърде много: атмосферата беше отровена от страданието, попило в самите мазилки на стените. Прехвърлям страниците и си припомням жените една по една: Наима и Хабиба, Фатима, Джамила и Ясмин, Уарда, Аиша, Ептисам, Мария и Шама – някои от тях бяха почти момичета. Една или две се разплакаха, когато ги избра, не разбираха какво се очаква от тях. Има я дори една от най-ранните записки, при която мастилото се е размазало от сълзите ми на съчувствие към детето. И сега е пред погледа ми. Никога няма да забравя изражението ѝ след случката: зениците ѝ приличаха по-скоро на дупки, отколкото на очи, сякаш духът ѝ е бил прогонен от нея чрез силата на съвкуплението.

Връщам се назад, чак до началото, а после отново напред към настоящето; тук е животът ми и този на жените, белязан от ежедневни безпощадни похождения. Намръщвам се. Къде е тази страница? Преди книгата да попадне в ръцете на Самир, само тя от всичките не беше незацапана.

Откривам Емира Зубида, която беше съвсем наясно какво трябва да прави: истинска малка съблазнителка с кожа с цвят на патладжан. Роди на султана момчета близнаци; последваха бурни празненства. Те, естествено, не живяха дълго, родиха се болнави, вероятно не без намесата на Зидана. В този период всички деца, които се раждаха, бяха момичета; нито едно от момчетата не оцеля. Разбира се, остана само Зидан, гордостта на баща си. Обръщам страницата и виждам... не тази, която съм настроен да видя, а съвсем друга, непозната страница. Известно време я гледам объркан. Взирам се по-отблизо и осъзнавам, че това не е моят почерк, а е много добра имитация: изключително добра, толкова, че никой не би забелязал разликата. Има бледа линия до реда, а в долния край на страницата личи мъничка следа. Понасям книгата към избледняващата светлина от вътрешния двор, но не ми е нужно потвърждение. Знам... просто знам.

Внимателно подменена страница е била преместена от истинското ѝ място. Няма лъжа, с изключение на датата: син, предхождащ редица други, това го издига в йерархията на наследниците, ход за пробиване напред. Мястото на снадката почти не се забелязва, изпълнението е прецизно: не е рязано, а е скъсано, нишките и шарката на лена пасват почти идеално. Процес, който изисква много време. Вероятно три седмици трениране на почерка ми, преглеждане на записките и извършване на подмяната...

Наистина ли са мислели, че няма да забележа фалшификацията? Но ако всичко е вървяло по план, разбира се, до този момент щях да съм умъртвен с пирон в черепа, стига да не бях приел гнусното предложение на великия везир и да стана пленник на него и покварените му прищевки.

Вече се бях досетил кой е врагът ми: не ми бяха ясни само мотивите. Поне знам каква е играта и залозите в нея, а те са високи. Целият му план да ме отстрани от изпълнението на задълженията ми му беше коствал много; няма да се зарадва, че съм се измъкнал от лапите му и отново съм поел грижата за дневника. Чудя се колко ли време остава до следващото покушение над мен.

12

Изпълнението на задълженията ми на следващия ден протича, сякаш никога не е имало прекъсване. Като че цялата история със Сиди Кабур никога не е съществувала, точно както беше обещал Бен Хаду. И въпреки това светът се е променил. Само аз ли забелязвам това?

Докато обикаляме строителната площадка следобед, Абделазиз ме наблюдава с крайчеца на окото си, когато мисли, че съм зает с бележките си. Беше станала варова експлозия и трима работници бяха загинали. Един от огромните казани с таделакт – мазилката, която се прави от мраморен прах и белтък – загадъчно бил съсипан: пропилени са три месеца работа и двайсет хиляди яйца. Исмаил е много вбесен по този въпрос, изстрелва нареждания и тежки заплахи. Въпреки че съм се съсредоточил в записването, усещам погледа на везира като насекомо върху кожата си.

Щом вдигна поглед към него, той се обръща настрани и подхваща задълбочен разговор с главния астроном. Изглежда объркан, сякаш успява да долови промяната у мен. Напомням си, че може да е притеснен от внезапното възвръщане на положението ми. Чудя се какво ли е станало с племенника му. Мисля си и за Алис. Дали е добре? Дали жените на султана се отнасят дружелюбно с нея? Дали ме обвинява заради решението си да промени вярата си и ме мрази заради участието ми в това?

Вече вървим към покоите на Исмаил, когато дотичва глашатай, за да съобщи, че един от генералите ни язди насам, покрит с прахоляк, и моли за спешна аудиенция. Откриваме го в приемната, още мръсен, в компанията на група от хората си, запуснати също като него, с десетина огромни торби. Потушавали берберски бунт в Риф и срещнали сериозна съпротива.

Допреди известно време нещата не вървели добре, тъй като планинците са груб и див народ, известен с непокорния си нрав. Били са нужни повече от двеста години, за да се подчинят берберите на исляма, и може да се каже, че така и не са се отказали напълно от анимизма и божественото преклонение към тишината, хранят се с дивите прасета, които обитават планините им. Въпреки че единствените бербери, с които съм се срещал, бяха почтени мъже, проницателни и интелигентни, макар суеверни и вярващи в магии и клетви, освен това бяха изключително горди и дотолкова отдадени на убежденията си, че да прережат врата на всеки, който не е от тяхното племе. Исмаил изпитва пламенна ненавист към тях и е лично оскърбен, задето не приемат властта му. Той все пак е този, който представлява Бог на земята, наместник на самия Пророк. Как смеят да не се подчиняват на святата воля на Господ?

Обикновено Исмаил не търпи подобно пренебрегване на официалностите и приличието и не би стоял в едно помещение с тези неизмити мъже, но копнее да чуе новините, които му носят; очите му проблясват.

– Кажете какво имате за мен! – нарежда нетърпеливо, докато мъжете още коленичат на пода. – Бързо! Ставайте!

Очаквах да носят плячка: злато и сребро, скъпи дрехи, съкровища, заграбени от победените вождове от Риф. Е, предполагам, че точно това би взел военачалникът: най-ценното, което имат. Чува се дружно ахване, щом от първата торба изпада глава и се търкулва зловещо по мраморния под. Казвам си, че ще падне голямо чистене. Главите са отрязани скоро и от тях още се стича кръв и слуз. Трябва да са принудили затворниците да вървят през по-голямата част от пътя и да са ги обезглавили тази сутрин. Чудя се какво ли ще направи султанът, ако се досети. Сигурен съм, че би предпочел сам да ги разчлени, и то без да бърза особено. Но очевидно това е без значение. Той коленичи и опира длани на пода между тях, забравил за локвите и мръсотията, обръща главите една по една, изпълнен със задоволство, докато генералът изрежда имената им и племената, към които принадлежат.

– Отлично – не спира да повтаря Исмаил, – отлично. Още от враговете на Господ са мъртви. – Последно бях чул, че берберите са мюсюлмани като всички нас; изглежда обаче, че не може да си добър мюсюлманин и едновременно с това да си срещу султана.

Наредено ми е заедно с група роби да събера злокобните трофеи и да ги отнеса на евреите, докато Исмаил инспектира конете, пленниците и вещите, докарани от войниците му.

Името на меллах, еврейския квартал на града, произлиза от арабското ал-маллах – "мястото на солта", и точно по тази причина сме тук, защото само богатите евреи от квартала имат достатъчно сол, с която да се консервират тези символи на триумфа, така че щом Исмаил ги набучи върху градските стени, да се запазят известно време, преди предателската им плът да започне да капе върху главите на добрите жители на Мекнес.

Евреите в Мекнес лесно се различават: в града мъжете по закон са задължени да носят червени шапчици и черни наметала и да са с боси крака; в техния район (който е близо до двореца, за да може достъпът на султана до парите им да е по-лесен) се обличат както желаят. Жените се разхождат с непокрити лица и са красиви и дръзки; мъжете ги бива в търговията, точно затова са тук и повечето лесно се смесват с мароканците. В двора има немалко от тях, тъй като тук се ползват с повече уважение и не са толкова тормозени, колкото на други места, въпреки че султанът им налага безмилостни данъци. Казват, че без тях той би бил като без ръце: те предоставят парите за армията и строителството. В замяна им се позволява да преследват интересите си в бизнеса и да проповядват религията си що-годе спокойно.

Нося главите при Даниел ар-Рибати, уважаван търговец, който ръководи няколко кервана в Сахара с размерите на малки села и цяла флотилия кораби за продаване на стоката от пустинята – слонова кост и сол, индиго и щраусови пера, злато и роби, кехлибар и памук – в Европа, Левант и Константинопол. Той е човек на възраст, може би в края на петдесетте, мургав и четвъртит, с грижливо подстригана брада и ясни сини очи. Има контакти навсякъде, а репутацията му е едновременно на хитър и честен, което не се среща често в тези среди. Говори се също, че състоянието му е заровено в пещери под меллах, че плаща едва една стотна от дължимите данъци и че е богат като Крез или Савската царица.

Взима глава от една торба и я оглежда съсредоточено. Тя е отблъскваща, вратът е прерязан със силен замах на меча, разполовил лицето. Ар-Рибати цъка с език: това ще излезе скъпа работа (очевидно за него; никога не е за сметка на султана), но той не придиря; продължителното му пребиваване на това място се основава на даване и вземане, при все че на него вероятно му се вижда повече като даване и даване.

– Две седмици – заключава кратко той. – Върни се след две седмици и ще бъдат идеални.

Изказвам съмненията си, че Исмаил няма да е съгласен да чака толкова дълго за трофеите си, а той се разсмива.

– Дори султанът не може да накара солта да побърза.

Тази вечер Исмаил отвежда в леглото си една от дъщерите на победените вождове, хубаво петнайсетгодишно момиче с непокорни вежди и буйна черна коса. Когато я довеждат, изглежда доста послушна и съм освободен, но едва съм стигнал на няколко крачки от стаята си, и от апартамента на владетеля се раздава зверски рев. Хуквам обратно, а там заварвам стража, който се опитва да изтръгне нож от нея. Не мога да си представя как е успяла да го вмъкне. Всъщност мога. О, небеса, трябва да е наистина решително създание. Исмаил ме зърва и махва с ръка, за да ме отпрати през смях.

– Няма поражения, Нус-Нус, върви си.

Оттеглям се с чувство на облекчение – първо, че няма да ми се наложи да бъда свидетел на съвкуплението, което, сигурен съм, няма да бъде приятно; второ, защото тя не е Алис. Поставям отметка в дневника за берберската принцеса, чието име така и не разбрах, лягам в леглото си и заспивам като бебе. До момента, в който съм грубо събуден.

В мига, в който отварям очи, дори и без момчето да разтърсва ръката ми, вече знам, че нещо не е наред: светлината, тя не е както трябва. Прекалено ярка е, дори и за тези летни месеци. Първата молитва трябва да е отминала поне преди час.

Веднага се изправям в седнало положение.

– Султанът?

Абид кима, трудно му е да си намери думите.

– Не е добре. Пита за теб.

Навличам една роба и хуквам. Той лежи на дивана, изглежда блед. По челото му са избили капки пот. Разтревожен съм: Исмаил боледува рядко, макар често да се оплаква от въображаеми болежки. Освен това никога, абсолютно никога не пропуска първата молитва.

– Доведи доктор Салгадо – прошепва той.

Докторът, помохамеданчен испанец, спи, когато стигам при него, събужда се бавно, със зачервено лице и мътни очи. Дъхът му вони на чесън и вино. Щом му казвам, че султанът спешно има нужда от него, очите му се ококорват от паника. Вмъквам се в съседния двор, за да му накъсам шепа ментови листа, докато се облече. Сдъвква ги като животно с отворена уста, за да освежи дъха си, докато бързаме към покоите на султана.

Исмаил не се заблуждава от нашата хитрост, отказва се от мъжа и ме праща да доведа Зидана вместо него. Късмет за Салгадо, че се чувства зле, иначе главата на доктора щеше да прави компания на тези на берберите.

Намирам султанката седнала във вътрешния си двор да се взира в купчина пилешки вътрешности пред тревожните погледи на група жени. Вдига глава.

– Предстои смърт – изрича радостно. Слага ръце на мощните си бедра и се изправя, в този миг мухите нападат горещото месо.

Не са ми нужни пилешки дреболии за подобно предсказание: тук всеки ден някой умира.

– Султанът ви вика, не е добре.

Не ме пита какво му има, сякаш вече знае. Докато събира нещата си, оглеждам се във всички посоки, но няма дори следа от Алис. Не зная дали трябва да се чувствам облекчен, или разочарован; нервите ми са оголени и опънати като на котка. Не знам какво бих ѝ казал, дори да я бях открил. Но нея я няма и започвам да се тревожа дали не ѝ се е случило нещо лошо. Обзет от внезапен ужас се обръщам към Лейла, питам я как е, а тя ми се усмихва мило и казва, че е добре, "само е малко самотна". Не е чудо невидяно евнусите да забавляват жените от харема: хората са изобретателни по отношение на удоволствията си – пръсти и езици, мъжки органи, направени от восък, от камък, от злато и дори обикновени зеленчуци с подходяща форма. Ако султанът знаеше какво се случва под носа му, би изпаднал в апоплектичен припадък; в интерес на всички е тези неща да останат в тайна.

Лейла се беше опитвала да ме примами в игричките си в продължение почти на година. Мисля, че по-скоро я ръководи желанието за недостижимото, отколкото някакво влечение към мен, но се усмихвам и казвам, че ѝ съчувствам, а след това питам за други фаворитки в харема, за здравето на няколко деца, чиито имена успявам да си спомня, и чак тогава, след като търпеливо съм изслушал цялата поредица от дребни неразположения или болести, питам за Алис – или за англичанката, която смени вярата си, както я наричам.

Лейла извърта очи.

– Избягва компания. Човек би помислил, че е монахиня при нейното държание.

След последните набези при Исмаил бяха доведени две монахини, които така категорично отхвърлиха исляма и султана, че при удушаването си бяха умрели с усмивка на лицето, сякаш са постигнали вечно блаженство. Две ирландски момичета, които пристигнаха по същото време като Алис, изпаднаха в такава истерия при първата заплаха, че бяха изпратени за слугини в двореца във Фес. Почти ми се иска същата съдба да беше сполетяла Белия лебед, но поне е още жива. Няма време за повече въпроси, Зидана се връща, облечена подобаващо, с цял куп стъкленици и трудни за различаване предмети.

Щом се връщаме в покоите на Исмаил, причината за болестта му се изяснява: съблечен е до кръста, а следите от ухапване се открояват върху кожата му. Приличат на малки драскотини, но са дълбоки и назъбени, а кожата около тях е инфектирана. Не мога да не изпитам респект към берберското момиче: първо нож, а след това зъби и нокти.

– Любовно ухапване? – пита закачливо Зидана, докато Исмаил ръмжи срещу нея. – Бедното агънце – гука тя, – да не би да е повалено от малката вълчица?

Отношенията в кралската двойка са странни: тя се отнася с него като с дете, а той рядко възразява. Все още споделят някои от нощите си, макар и след толкова години; през останалото време тя му помага да избере партньорка в леглото, подбира ги така, че да се усладят на преситеното му небце; това е друга форма на власт. Вероятно все пак берберската принцеса се е оказала твърде неопитомена.

– Дивачка! Варварка! Ще я удуша със собствените си ръце.

– Шшт, ще инфектираш раните още повече. Аз ще се справя. – Започва да се суети около него, мърмори напевно и размахва загадъчно ръце. В кандилата е запален тамян, за да пречисти въздуха от зараза, която може да витае наоколо. Дават му се течности от разни стъкленици. Зидана подрежда нещата си, а гривните ѝ дрънкат и тя проклина полугласно.

– Нус-Нус?

– Да, Ваше Високо Величество?

– Тичай да ми донесеш две грудки вълчи лук и малко черен оман; о, също и малко мед от мащерка – знаеш къде да ги намериш.

Долу в тайната стаичка не се вижда почти нищо. Търся свещ, кремък; след това нещата, за които съм изпратен. Тук долу има толкова много предмети и са в пълен безпорядък. Всичко изглежда ужасно старо. Първо откривам меда – толкова тъмен и наситен, че е почти черен: не става за ядене. Мирише силно и остро, по-лошо и от дъха на доктор Салгадо. След това вълчия лук и се залавям да търся черния оман, когато някой казва:

– Какво правиш тук?

Обръщам се и откривам малкия Зидан, застанал зад мен. Очите му проблясват като тези на джин, спотайващ се в полумрака.

– Майка ти ме изпрати да взема някои неща.

– Лъжеш! Това е тайното ѝ място. Само аз зная за него.

Разпервам ръце.

– Не е точно така, както сам виждаш.

– Обръщай се към мен с "емире" или "господарю".

– Господарю.

– Ще ѝ кажа, че съм те заварил тук.

– Добре.

Отнема му известно време да асимилира това.

– За какво те изпрати?

Показвам му меда и лука. Той, разбира се, няма никаква представа какво е това. Едва шестгодишен е, почти седем, но изнася страхотно представление, като ги взема, поднася ги пред носа си, души ги.

– Отровни ли са?

– Не ми се вярва.

– Разбираш ли от отрови?

– Зная някои неща. Защо питаш... господарю?

Свива рамене.

– Коя е най-силната?

– Майка ти е по-веща от мен, питай нея.

Това не го удовлетворява. Следва ме по петите, докато продължавам да търся черния оман и най-накрая го откривам в кошница със сушени билки.

– За кого е?

– За баща ти.

– Болен ли е? – Очите му проблясват. Преди да съм успял да отговоря, той казва: – Ако умре, аз ще стана султан. Тогава всички ще правят каквото кажа или ще им отрежа главите. Ще умре ли?

– Не, няма да умре.

– Дай му отрова и ще умре.

Гледам го изумен.

– Зидан, това е измяна! Ако му предам думите ти, ще бъдеш набит или дори по-лошо.

– Няма да му ги предадеш – изрича уверено той.

– И защо?

– Защото ако го направиш, аз ще те убия. – Усмихва се така, че очите му заприличват на малки полумесеци. – А може и мама да го направи. Ако помоля мама да те убие заради мен, ще го направи просто така... – Той щраква с пръсти.

Отказвам да му отговоря, няма отговор за подобно нещо. Заради страха от това, което мога да направя, минавам бързо покрай него и се затичвам по стълбите нагоре към слънчевата светлина. Забравих долу запалената свещ; не беше много разумно да я оставя в закрито пространство, пълно с толкова много запалими неща и в присъствието на шестгодишно дете; но не мога да потисна желанието си всичко да избухне в пламъци, които да погълнат него, отровите, растенията, магическите принадлежности, всичко. Светът би станал по-добър.

Всички тези приказки за отравяне са обезпокоителни. Вървя с наведена глава право към група жени, теглещи за ръцете някой, който не иска да се включи в играта им. Виждам, че сред тях са Лайла, Наима, Фатима, Масуда, Салка. Плъзват се около мен с кикотене, докато не се изправям лице в лице с жертвата им. В първия момент дори аз не я разпознавам, тъй като лицето ѝ е неузнаваемо заради тъмния грим. Светлите ѝ вежди, миглите и устните ѝ са потъмнени с очна линия и къна, а очите ѝ са гримирани като на египтянка.

– Алис!

Тя се е разплакала, очната линия се стича по страните ѝ.

– Отнасят се с мен като с кукла!

Така ми олеква, дето загубеното достойнство е най-голямото ѝ притеснение, че избухвам в смях. Лицето ѝ внезапно се сгърчва, тя ми обръща гръб и попада право в ръцете на тормозителките си, а аз оставам загледан в нея, изпълнен със срам.

Когато стигам до покоите на Исмаил, той вече изглежда по-добре, не е така блед и се поти по-малко. Зидана ме смъмря, че съм се разтакавал, но съм сигурен, че е изпитала удоволствие от възможността да има съпруга си само за себе си за известно време. Това, че се доверява на грижите ѝ, упражнявани чрез магии и нежни думи, подсилва властта ѝ над него. Секс, магия и любезност: най-мощните оръжия на всяка жена, но никоя не ги ползва по-добре от Зидана. Вече го е дарила с трима здрави синове: Зидан, провъзгласен за наследник, тригодишният Ахмед Златния и по-рано тази година бебето Абдел Малик (никой не разбра, че е бременна, до самото раждане, толкова е дебела: сякаш просто се появи на белия свят като мъничък джин). Тъй като тя е Първа съпруга, ще трябва и тримата да умрат, за да може някой друг да се издигне. Допреди няколко дни бих казал, че това е невъзможно; сега обаче започвам да се замислям.

Изчаквам, докато Зидана е намазала и последния мехлем, покрила го е с меда и е превързала на кръст ухапванията върху ребрата и рамото (колко решително е било това момиче, че да притисне така силно главата си към тези кокалести части достатъчно силно, та да разкъса плътта му със зъби!), а след това тръгвам след нея към преддверието. Там, далеч от ушите на стражите ѝ, съобщавам какво съм открил в дневника.

– Знаех си, че нещо става, щом нареди да кастрират племенника му.

– Самир Рафик? Който зае мястото ми?

– Разбира се. Да не мислиш, че Абделазиз има цял куп племенници без топки?

Този човек е чудовище. Дори собственото му семейство не представлява за него нищо повече от средство за постигане на власт.

Тя въздъхва заради невинността ми.

– Защо идваш при мен с тази информация?

– И двамата го мразим. Мислех, че може да ви е от полза.

– Имаш предвид, че бих могла да кажа на султана.

Стоя в очакване. Тя обаче само въздъхва.

– Мислиш ли, че ще пропусна възможността да съсипя врага си? Ала е нужно много повече от това да покажа думи, написани в книга, на човек, който не може да чете. Намери ми категорични доказателства за заговор, според който хаджибът ще наруши закона. – Смее се на учуденото ми изражение. – Глупаво момче. Остави книгата в шкафа си, докато той е на молитвата довечера, и ще бъде възстановена.

Спомням си Сафавидския Коран и потръпвам.

Преди последната молитва нанасям записките си.

Трети 1-ви ден, месец раби ас-сани, берберска принцеса. Зла и опасна.

13

Алис

Минава повече от седмица, откакто не съм била привиквана в леглото на султана. През това време се чувствам облекчена, че не се налага отвратителната случка да се повтаря. Дали съм избързала? Това е въпросът, който ме тормози. Възможно ли е изобщо да се забременее при подобно странно съвкупление?

След насилието му над мен, бях повивана като бебе от две тъмнокожи момичета, бърборещи като свраки, та да не се повреди евентуално посятото семе; на следващия ден, след като ме разповиха, докосваха кожата ми учудено и натискаха с пръсти ръката ми, за да видят след колко време кожата отново ще порозовее. Измита, подсушена и облечена, бях качена на носилка и понесена из вътрешните дворове на харема, докато останалите жени виеха пронизително, а езиците им се плъзваха от единия край на устата към другия – досущ като пациенти в лудница.

За тях това беше нещо като празненство, на мен обаче ми призляваше само от вида им. Затова гледах встрани или над главите им, към сводовете на колонадите и пълзящите цветя; към птичките в яркосиньото небе. Някъде отвъд тях Бог, когото бях отхвърлила, гледаше надолу и съдеше ли, съдеше...

Толкова дълго плаках за греховете си, че не ми останаха сълзи.

– Алис!

Името ми е произнесено по странен начин, сричките са напълно разчленени. Вдигам поглед и виждам, че това е кралицата (или каквато там се води), която е дошла да ме посети. Невероятно дебела, тя цялата е окичена с безвкусни бижута и шалове: около бичия ѝ врат са преметнати масивни златни и перлени нанизи; меката част на ушите ѝ е увиснала от тежките обици; чалмата, обшита с пайети и скъпоценни камъни, е нахлупена над веждите и се скрива в буйната ѝ коса; гривните стигат от китката до рамото (цяло чудо е, че успява да свие ръцете си, освен това е мускулеста като мъж). Кожата ѝ е черна като въглища, същата като на евнуха Нус-Нус, онзи, чието лице е като маска. Поставя ръката си до моята и се смее на контраста. Не ми прилича на дружелюбен смях, по-скоро ми се присмива, показва ми колко се различавам от нея, тъмна и лъскава, сочна и пищна, докато аз съм бледо, слабо, крехко създание. Ухилва се толкова широко, че виждам златните ѝ зъби и празните места на онези, които ѝ липсват, но очите ѝ проблясват към мен сурови и студени като твърди камъчета.

После се обръща, взема нещо от една от придружителките си и ми го подава. Това е чаша, златна като Граала, а в нея има някаква тъмна течност, от която се надига пара и странен аромат. През цялото време не спира да говори успокоително и да ме потупва по ръката, като че ли докосването ще преведе смисъла.

Каквото и да е сипано в съда, нямам желание да го пия. Клатя глава и избутвам ръката ѝ с цялата любезност, на която съм способна, но тя настоява, дори повдига устната ми и с другата си огромна ръка насила накланя главата ми назад. Съдържанието на чашата има остра, горчива миризма; извъртам главата си встрани. Тя опитва по-настоятелно, ядосва се, че се извръщам. После ощипва ръката ми с неприкрита злоба.

Аз извиквам, бутам чашата от ръката ѝ, течността се разлива върху килима и се вдига пара, а тя ме заобикаля, вдигнала раздразнено ръце, и несъмнено се оплаква от мен на своя си езически бог. Гривните ѝ яростно дрънчат.

Страхувам се от нея, но няма да го покажа, въпреки че краката ми треперят и се надявам да не се забелязва. Хвърля ми още един гневен поглед, а след това се отдалечава, като кресва на свитата си да я последва и съм оставена в блажено спокойствие.

Преди да се усетя, тя се връща и с нея има мъж. Той е толкова висок, че запълва отвора на вратата, и за миг ме обзема нереалното усещане, че са засмукали всичката светлина за себе си, без да оставят нищо за мен. После той приближава и виждам, че това е Нус-Нус.

– Добър ден, Алис – изрича той, без да се усмихва.

Не мога да проговоря, защото погледът му е насочен към мен и тежестта му ми е непосилна.

– Алис, добре ли си? Виждаш ми се бледа.

– Кожата ми е толкова светла, че се чудя как забелязваш разликата.

Навежда глава.

– Трябва да се извиня за държанието си при последната ни среща. Моля се да не съм те засегнал.

Спомням си как ми се смя и изправям рамене.

– Никак, господине. Това е напълно забравено.

Говорим внимателно, но помежду ни се простира бездна. Беше ме видял напълно гола, използвана като животно.

Кралицата бърбори нещо на Нус-Нус и виждам как очите му се разширяват. След това се обръща към мен.

– Алис, слушай внимателно. Кимай и се усмихвай, щом ти кажа да го направиш. Не показвай никакво възмущение. Как изглеждаш е тясно свързано с оцеляването на това място. Трябва да се научиш да носиш второ лице, такова, с което да криеш своето. Разбираш ли ме?

Кимам, но сърцето ми бие лудо. Кое може да е по-лошо от вече случилото се?

– Тя ще ти даде нещо за пиене. Вземи чашата. Вземи я и целуни ръката ѝ с благодарност. Ще ѝ обясня, че не си разбрала честта, която ти е оказала по-рано. Но има нещо много важно, Алис: недей да пиеш. Престори се, че отпиваш глътка, а след това ще измисля някакво извинение да я отведа оттук. Изсипи течността на земята, без никой да забележи, и се приготви да ми върнеш чашата след няколко минути.

Чувствам как ми става горещо, а после студено.

– Да ме отрови ли се опитва?

– Усмихни се – подканя ме той и аз се подчинявам. – Не точно. Ще ти обясня, щом мога.

Кралицата щраква с пръсти и се появява робиня с напълнената отново чаша. Осъзнавам, че не мога да откъсна очи от нея. Какво има вътре? Не точно отрова. Нещо, което ще ме накара да се почувствам зле, без да умра? Как е възможно да ме е намразила за толкова кратко време? Каква заплаха мога да бъда за нея?

– Вземи чашата и покажи голяма благодарност – напомня ми Нус-Нус и виждам неговата загриженост. Това ли е лицето под "второто му лице"? Виждам черти, които не съм забелязала преди, напрегнатост около очите и челюстта му. Той е много хубав мъж, сама се изненадвам от мислите си; изпълнен с достойнство, впечатляващ. На мига си представям възмутения тон на майка си: Той е дивак, роб – черен като катран! Всъщност не е точно черен, кожата му е много тъмнокафява, с цвета на любимото дъбово кресло на баба ми, гладко и потъмняло от времето и честата употреба. Кожата му изглежда топла, а моята е студена. Осъзнавам, че отново ме побиват тръпки, коленете ми треперят под чуждоземната ми роба.

– Чашата – повтаря дрезгаво той, отмествам поглед от него, взимам я и разтреперана целувам ръка.

– Благодаря, милейди, безкрайно любезна сте – избърборвам, – благодаря ви за грижите.

Тя ме наблюдава напрегнато. Чувствам се като муха, заплетена в лепкавата коприна на паяжина под погледа на паяка, който чака точния момент да изяде плячката си.

– Престори се, че отпиваш – казва ми Нус-Нус, аз допирам чашата до устните си и я надигам, докато течността не докосва кожата ми. Топла е и мирише на гранясало. Мога единствено да се престоря, че отпивам и преглъщам.

– Кажи ѝ, че вкусът ми е непознат, но съм много благодарна за грижата и ще го изпия до последната капка – обръщам се към евнуха и го гледам, докато превежда. Кралицата кима, но не помръдва.

Отново се преструвам, че отпивам, но този път течността се процежда през зъбите ми и докосва езика ми. Въпреки сладникавата миризма е горчиво като пелин. Кара ме да се закашлям, а тя се усмихва. Нус-Нус изглежда разтревожен, но започва да говори нещо на кралицата, за да привлече вниманието ѝ, и след това излизат от стаята ми. Миг по-късно и останалите си тръгват, любопитството им към разговора е по-голямо от това дали ще изпия горчивата напитка.

Вдигам ъгълчето на килима и изсипвам чашата. После сядам на дивана и чакам да се върнат, послушно стиснала празната чаша в скута си. Щом пристигат, кралицата бързо се отправя към мен и проверява чашата, а след това оглежда наоколо. Изпълнена е е подозрение; течността е попила в ненастлания с плочки под. Усмихваме се с почитание една на друга и тя си тръгва.

Нус-Нус пристъпва напред.

– Султанът отново пожела да го посетиш тази нощ.

Имам чувството, че са ме ритнали в корема. Мисля, че ще повърна; успявам да потисна порива, защото знам, че ако го направя, ще ми донесат още от горчивата течност.

– Дръж се, Алис – успокоява ме, – това е добър знак: спечелила си благоразположението му. – Извръща се.

– Какво имаше в чашата? – питам след него; той не отговаря. Вместо това излиза във вътрешния двор и след малко се връща със зелено клонче в ръка.

– Ако имаш нужда от мен, изпрати прислужницата си със стрък кориандър – казва ми, – веднага ще дойда.

14

Алис се превърна във фаворитка на султана, миналата седмица я повика три пъти. Подозирам, че би го правил всяка вечер, ако не се боеше да не предизвика гнева на Зидана.

Султанката не спира да фучи срещу Алис. Нарича я Бял червей, Змия, Английска тояга и още цял куп обидни епитети. Превърнах се в довереник на Зидана по този и други въпроси. Постоянно ми се оплаква, че Исмаил я пренебрегва и откакто Алис се е появила в харема, не е прекарал дори една нощ с главната си съпруга. Настоява да я информирам за всяка подробност от състоянието на Исмаил, настроението му, диетата му и движението на червата му. Иска да ѝ докладвам всяка дума, която съм го чул да изрича за англичанката. Аз, разбира се, не съм толкова изпълнителен, тъй като Зидана не прави разлика между вест и вестоносец. Казвам ѝ само това, което смятам за безопасно, пропускам голяма част от нещата; по странно стечение на обстоятелствата се превръщам в неин говорител пред съперницата ѝ.

Зидана ме поощрява да прекарвам повече време с Алис Суон – под претекст, че я уча на арабски (който тя усвоява много по-лесно, отколкото очаквах), – да спечеля доверието ѝ, за да пие безпроблемно вредните смески, които тя ѝ дава, за да ѝ попречи да зачене детето на Исмаил; или да го убие в утробата ѝ. Това съучастие ме плаши, но не мога да сдържа нетърпението си преди всяко следващо посещение, защото единствено ако съм близо, мога да се грижа за безопасността на Алис. В сърцето си знам, че се излагам на голям риск.

Търговецът, който е заел мястото на Сиди Кабур на пазара, дребен тъмнокож мъж от Имчил, е едновременно деликатен и предпазлив. И двамата се преструваме, че той не знае за кого работя; аз се преструвам, че не разбирам нищо от билки, което ми позволява да задавам въпроси. Когато ме изпращат за сушен цвят от вратига и листа от виделиче, които да предизвикат помятане и да отровят утробата, аз взимам червена детелина, сушени листа от малина и извлек от витекс, които благоприятстват плодовитостта. Понякога успявам да подменя отварата; друг път се налага Алис да изхвърли или да скрие тази, която ѝ е изпратила Зидана. Имам силно лекарство, предизвикващо повръщане, приготвено от билкаря, в случай че нещата съвсем загрубеят.

Това е рисковано начинание: ако Алис забременее, Зидана ще разбере, че съм я лъгал, и със сигурност ще опита да убие съперницата си, нероденото дете, а и мен; това обаче ще подсигури положението на Алис в двора и Исмаил ще внимава повече за благосъстоянието ѝ.

Дори е възможно да позволи преместването ѝ в друг павилион, далеч от прякото влияние на Зидана.

Днес ме пита:

– Да не би да го е омагьосала? Дали не знае някаква европейска магия, която е по-силна от моята?

Не съм свикнал Зидана да показва слабост.

– Не ми е известно – отговарям предпазливо. Може би ако вярва, че Алис притежава магични сили, ще прояви повече благоразумие.

– Всичко идва от тези очи – заявява тя и обикаля напред-назад. – Синьото не е естествено. Нормалните хора нямат сини очи: отвратително е.

Уверявам я, че Исмаил не обръща много внимание на очите на англичанката, и това е единствената истина, която съм изрекъл днес.

– Не може да е заради болезнено бялата кожа. Знам предпочитанията на Исмаил в това отношение. Той обича черните жени. – Изпъчва огромните си гърди. – Отгледан е от черна жена: кожата на майка му е била тъмна като моята и твоята. Освен това обича жените да имат месце, цени здравината и силата. Тя прилича на призрак, дух, блуждаещо привидение. Защо му е да се занимава с мъртвец?

Не свършва дотук, а изприказва куп приказки още. Лично на мен Алис ми прилича на един от ангелите в картините, които видях в прекрасните венециански къщи, но мъдро го премълчавам.

– Дори да успее да роди бебе, представяш ли си на какво ще прилича? Смесвала съм орехови кори с паста арсеник, знам какво се получава от смесването на бяло и черно! Исмаил да не би да иска да има сив червей за дете? – Зидана вдига ръце към небето и гривните ѝ задрънчават застрашително. – О, Сагба, вземи я от този живот!

Скоро ще съм наясно къде се корени влечението на Исмаил към Алис. Приключил със съвкуплението същата нощ, той ме вика иззад паравана, преди още да е успяла да се облече. Гледам как докосва голия ѝ ханш и го полюшва гальовно; разменят си поглед, какъвто друг не би трябвало да вижда, и за пръв път у мен се надига ревност подобно на лава.

– Не е ли забележително как силата на духа на това крехко създание привлече вниманието ми, Нус-Нус? Има такава воля, тъкмо тя ръководи страстта ѝ! Умна е, схваща смисъла на оцеляването и гледа напред. Вместо да напада мъжа със зъби и нокти като малката берберска кучка, тя се овладява, сдържа емоциите си като ездач, който налага волята си над див жребец. Представи си каква сила е нужна за това. Тя е великолепна! С какви деца само ще ме дари: със здрави тела и силни умове. – Той се обръща към мен, а очите му проблясват триумфално. – Имам план, Нус-Нус, той също е великолепен. Ще подсиля армията си, ще я увелича стократно и с тази армия ще отблъсна чуждите нашественици без изключение: португалците от Мехдия, испанците от Мармора, Лараш и Асила, англичаните от Танжер. Ще прочистя кралството си от неверниците и ще го посветя на Аллах. Единствените чужденци, на които ще е позволено да останат, ще бъдат под моята власт. Корсарите ми ще претърсят моретата за още бели жени, а аз ще ги чифтосам с моите бухари и ще създам невиждана армия, армия, в която е събрано най-доброто от отделните раси, черната и бялата.

Крачи из стаята с разперени ръце, а гласът му се извисява чак до сводовете на високите тавани. Говори за разпространяване на исляма из целия Иберийски полуостров; че ще го отведе чак пред портите на католическия Крал Слънце на Франция, ще създаде нов халифат, по-могъщ и от династията на Алмохадите. Теориите му са хаотични, красноречиви, театрални. Доктор Луис ме заведе на театър в Италия и там видях подобни жестове, насочени към многобройна публика. Тук той изнася представлението си само пред двама души. Поглеждам към Алис, за да видя как възприема този драматизъм, но лицето ѝ е насочено към Исмаил като цвете към слънцето. Разбира едва отделни думи тук-там, но е пленена от енергията. Султанът притежава едва ли не магическа харизма: притегля останалите към орбитата си. Точно това го прави толкова могъщ и толкова опасен.

Бухарите, за които говори, са специалната част на Черните стражи, които е докарал от южните земи, пленниците от набезите в Сахара, разменени срещу сол и желязо. Той ги пленява или купува, кара ги да приемат исляма и да положат клетва за вярност над екземпляр от Салих ал-Бухари, светото писание на Пророка, след това им подарява по една от тези книги – ценен предмет – и по този начин гарантира вечната им лоялност. От известно време беше започнал да ги чифтосва с черни робини, да ги жени за тях съвсем млади и да ги поощрява да създават многобройно поколение. В провинциите се отглеждат хиляди от тези деца, настанил е войските си там, докато казармите тук бъдат готови. Щом навършат десет години, момчетата започват да изучават изкуството на войната, а момичетата – домакинските задължения. Щом достигнат пубертета, ще бъдат оженени и също ще бъдат поощрявани да раждат деца. Исмаил от години говори за това, че ще създаде най-добрата армия в света. Това обаче е нов прочит на старата му идея.

Обръща се отново към мен, развълнуван от новите си планове.

– Представи си, Нус-Нус, само си представи какви деца би могъл да създадеш, стига да си имаше всичко, с такава като Алис!

Изненадвам се от прилива на омраза, който ме залива, при тези думи. Дори когато съм бил ужасен от султана – именно тогава, – лоялността ми винаги е била безрезервна. Но нещо в мен се е променило и причината за това е Алис.

Кимам и се усмихвам, опитвам се да придам на изражението си нещо подобно на възхищение; щом съм освободен, бързо си тръгвам с дневника под мишница. Вървя с наведена глава и не обръщам внимание на нищо наоколо. Стигам в стаята си, оставям книгата на дивана и се обръщам. Прохладният въздух във вътрешния двор, ароматите на цветята и ясното нощно небе ме зоват. Боря се с обърканите си чувства и съм абсолютно неподготвен за атаката.

Нападат ме изведнъж, четирима едновременно. Първият удар е в рамото и е придружен от мигновено затопляне. Някакъв дявол ме удря с тояга! Болката събужда демона в мен. Тръгвам към тях с вик и се хвърлям с необуздана ярост. Успявам да уцеля един и го удрям с такава сила, че той полита назад и се блъска в стената.

– Вземете книгата – провиква се някой и някой опитва да ме удари в главата. По-нисък е от мен и не успява, само ме вбесява още повече. Ръката ми е като оръжие, което черпи сила от яростта ми; юмрукът ми достига до меките части на лицето му и то се смачква под кокалчетата ми. Чува се изхрущяване, а след това клокочещ звук, свлича се, а аз ритам още и още, без да мисля за това, че вероятно наранявам по-скоро краката си, обути единствено в меките чехли, отколкото ребрата му. В този момент пред мен се изправя трети човек. Лицето му се осветява на лунната светлина и разпознавам здравеняка, когото бях видял веднъж в двора. Не мога да си спомня името му – Хамид, Хамза или нещо такова. Погледите ни се срещат, той ме стрелва презрително, но усещам, че изпитва и страх, и щом пристъпвам напред, той свива рамене, като че ли казва "Това не е моя битка", и си тръгва; аз оставам с четвъртия.

– Ти!

Толкова съм изненадан да го видя, че почти не забелязвам ножа, който изважда. "Вероятно – мисля си, докато избягвам първия му удар – това е същият нож, с който е прерязал гърлото на Сиди Кабур." Силно наточен е, зловещото му острие проблясва в полумрака.

– Изрод. Черно нищожество – просъсква той при следващата си атака. – Кой би предположил, че един роб ще има куража да се отбранява така. – Южняшкият му акцент е силно изразен. На тясното му лице се появява жабешка усмивка и забелязвам, че зъбите му са дребни и заострени като на куче.

Разпознавам го.

– Познавам те! – виквам и осъзнаването е тъй огромно, че ме изпълва от глава до пети. Потрепервам. – Знам кой си. Чичо ти ми отне топките, както направи и с твоите!

Той се нахвърля върху мен с убийствена ожесточеност. По някаква причина вместо да тръгна назад и да му отнема предимството, аз се засилвам срещу него и в момента, в който ножът се приближава към мен, сграбчвам китката му с две ръце, обръщам острието към него и ползвам ръката му като лост. Крайникът не може да издържи на подобно усукване. Помагал съм при дисекцията на достатъчно трупове, за да съм наясно с човешката анатомия. Освен това той е по-дребен от мен и внезапно (за пръв път в живота ми) изпитвам желание да нараня някого, да го нараня наистина сериозно. Защото заради този мъж – макар и да е просто пешка – изстрадах какво ли не. Със сурово удовлетворение чувам поддаването на раменната му става и изпукването на хрущяла му. Неспособен да стиска повече ножа, той го изпуска, а аз го притискам към стената (стаята ми е твърде тясна за подобна схватка) и го хващам за гърлото, докато очите му не изпъкват. Те са пълни с омраза, не със страх, не може да се отрече. Личи си, че наистина ме ненавижда за загубата на тестисите си. За това мога да проявя разбиране, но в него няма и следа от солидарност. Взирам се отново в острите му черти и прилежно подстриганата брада.

– Знам кой си – повтарям.

– Доста време ти беше нужно да се сетиш. – По челото му избива пот, капчиците се появяват от порите му една по една.

– Ти уби старец, който никога не е навредил на никого, и го остави да лежи в локва от собствената му кръв.

– Не е навредил на никого? Може би не със собствените си ръце, но помисли за всички, които са използвали дяволската му стока; помисли за неизброимите жертви. Онази дяволска жена трови всеки, който се изпречи на пътя на безценния ѝ келеш. А ти, ти ѝ помагаш! Но някой ден ще отрови и теб. Тя е магьосница, вещица...

Не мога да не се съглася, но изведнъж се чувствам ужасно уморен. Отпускам тежестта си върху ръката, с която стискам гърлото му, така че да престане да говори.

– Всичко това ми е ясно. Не можеш да ми кажеш нищо ново. Знам, че чичо ти е наредил да те кастрират, за да ти намери подходящ пост в двора; накарал те е да убиеш билкаря, за да ме уличи, да те направи мой заместник и дневникът да попадне в ръцете ти, за да го фалшифицирате. Преместил е посещението на Фатима по-рано, за да може детето ѝ да се изкачи в йерархията на наследниците. – Задоволството ми от разширените му очи е безмерно.

– И тъй – започвам да разсъждавам на глас, – следващата стъпка на Абделазиз трябва да е отстраняването на Ахмед, това тригодишно дете...

– Детето е чудовище и е дете на чудовище.

Чудя се за Зидана ли говори, или за Исмаил? Сигурен съм, че светът би бил по-добър без малкия разбойник, но въпреки това мой дълг е да опазя истинската поредност на наследниците. Все пак съм Пазителят на книгата.

– Можех да извикам стражите, щеше да отнеме само миг. Можех да ги накарам да те заведат при султана. Можех да му покажа книгата, да му посоча подмяната... (Разбира се, че не мога: книговезецът на Зидана вече възстанови книгата в оригиналния ѝ вид, но той няма как да знае това.) Няма нужда да обяснявам на владетеля важността на проблема, той е проницателен човек и е жесток. Със сигурност ще нареди да те екзекутират, но първо ще бъдеш подложен на мъчения. По лични причини реших да не правя това. Върви при чичо си и му кажи, че знам всичко, затова да стои далеч от мен или ще разкажа всичко на султана.

Той се озъбва срещу мен.

– Хаджибът и султанът са като братя. Исмаил няма да слуша и дума срещу Абделазиз. Никога няма да ти повярва. – Но въпреки предизвикателните му думи в погледа му се чете колебание.

Стягам хватката си и той най-после кима. Пускам го. Разтрива гърлото си със здравата си ръка, после се навежда да вземе ножа си, но аз стъпвам върху него.

– Просто върви – казвам и той се подчинява, като взема другите двама мъже със себе си.

Докато лежа в леглото си по-късно същата нощ, преживявам боя отново в съзнанието си, наслаждавам се на необузданото насилие, на събуждането на воина в мен, за чието съществуване не подозирах до този момент. Не съжалявам за натъртванията, ценя ги. Сега великият везир със сигурност ще ме убие, без значение дали съм обект на желанията му, но повече няма да бъда безмозъчна пешка в политическите му кроежи. Ще се пазя. Обмислям различните начини, които би могъл да предприеме, за да се справи с мен, и решавам, че най-вероятно ще се спре на отровата. На следващия ден отивам на пазара и купувам маймуна – прекрасен берберски макак – от един търговец на живи животни. Шивач ушива за него роба като моята и малък червен фес, закрепен на главата му с лента под брадичката. Макакът не възразява, че е натруфен, щастлив е, че не е в клетката си и получава плодове. Отвеждам го в двореца на връвчица и щом я подръпва и започва да ми говори нещо, спирам и той се облекчава. Вече е научен на някои неща и това улеснява задачата ми.

Исмаил е очарован от него (той предпочита животните пред хората); дамите от харема с радост го хранят с ядки и фурми. Ходи навсякъде с мен. Уча го на малки трикове и маниери, които разсмиват Исмаил, особено когато се прави на мен и опитва храната, а след това се прави на самия султан (опасна самонадеяност, но той се справя добре с ролята). Нарекох го Амаду, "малък любимец".

Засега и двамата с Амаду сме живи.

15

Раджаб 1088 година по хиджра

Лятото ни залива като вълна, потапя ни в задушаваща жега. Жените в харема лежат наоколо полуоблечени, полузаспали, а на местата, където коприната докосва кожата им, има петна. Строителните работи обаче вървят с пълна сила. Работниците измират като мухи: не са свикнали с такива температури, животът им да се изцежда с потта, докато са подканяни и бичувани от надзирателите и получават нищожни дажби за ядене и пиене. Матаморите – затворите, в които държат затворниците – вонят заради недостига на вода: не може да се хаби за чистене. Лъвовете в зверилника опитаха да прокопаят път до най-близкия матамор. Кой би предположил, че лъвовете могат да копаят? Вероятно са добили вкус към човешкото месо заради нещастниците, които пускат в клетките им за назидание и развлечение на султана. Дупката, която изкопаха – истински тунел, – беше дълга колкото два големи лъва: те успяха да издърпат един човек вътре (французин, който крещеше: "Божичко! Помогнете ми!", преди лъвицата да прегризе краката му и той да загуби съзнание), но затворниците успяха да отблъснат нападателите с камъни и юмруци и с несъмнено с твърдия си като камък хляб. Никой не се осмели да използва тунела на лъвовете, за да предприеме опит за бягство от затвора; вместо това извикаха пазачите, които зариха дупката със солидно количество хоросан и баластра. Зверилникът е укрепен. Султанът истински се развесели от този инцидент.

Корсарите водят нови пленници неспирно; никоя от жените обаче не завладява мислите на Исмаил. Изглежда, Алис засища апетита му към европейките, останалите са за изпращане на неговите бухари. Ангажира я по-често отвсякога, но въпреки това още няма видим резултат от срещите им. Тя се оплаква от жегата, която е изключителна. Казва, че не е свикнала с такива температури, лошо ѝ е през по-голямата част от времето. Спи по цял ден, апатична и отегчена е. Единственото, което я оживява, е видът на Амаду, който подскача след мен в мъничка роба точно като моята. Говори му с умиление, а очите ѝ се изпълват с нежност от лудориите му.

Един ден отивам на пазара и купувам маймуна за нея. Оказва се прекрасен подарък. Кръщава го Херкулес, въпреки че е крехко създание: кадифената маймунка е малка и мека като бебе и тя я носи навсякъде със себе си. Сърцето ми се свива, като я гледам да люлее това малко създание, да гали главичката му и да подава пръстите си в малките му ръчички; налага се да поглеждам встрани. Зверчето не е предназначено само за гушкане, а и заради това, че все още се страхувам от Зидана и омразата към съперницата ѝ. Поръчвам на Алис да оставя Херкулес да хапва по мъничко от храната ѝ, а след това да изчаква няколко минути и да го наблюдава, преди сама да си вземе. Истината е, че се страхувам заради доброто ѝ сърце – мисля, че по-скоро би пробвала храната първа от страх нещо лошо да не сполети маймунката.

Скоро маймуните си спечелват голяма почит в харема, всички искат да имат своя. Мястото оживява от звуците и пищенето, а и от миризмата на изпражненията им. Не съм сред любимците на прислужниците, които трябва да чистят след тях, нито на стражите, които трябва да търпят крясъците им ден и нощ. Препирните и разправиите вече не са между жените, а между маймуните. Всеки ден има ожесточен бой; който се намеси, рискува да бъде ухапан. Накрая Зидана ги събра всички и ги закла. Извади мозъка и вътрешностите им за магиите си със собствените си ръце. Алис е неутешима.

Оттогава държа Амаду във вътрешния си двор.

Месеците минават. Исмаил взема Абделазиз със себе си да нагледа армиите в Риф и по протежението на северните брегове чак до английските завоевания в Танжер, за да установят какви са нуждите им и какви данъци трябва да съберат от евреите и корсарите. Алис е смущаващо унила от отсъствието му. Един ден хваща ръката ми, без да я е грижа за погледите на жените във вътрешния двор. У мен се разнася музика при това докосване, макар и през тънкия памучен ръкав.

Тя извръща сърцевидното си лице към мен и главата ми изведнъж натежава; не мога да направя друго, освен да си наложа да устоя на желанието да се наведа и да я целуна.

– Той ще се върне, нали? Исмаил? На север не е толкова опасно, нали?

Разочарованието ме блъсва в корема. Сковано я уверявам, че султанът има ятаган и огнестрелно оръжие и е в безопасност. Кой би дръзнал да убие Слънцето и Луната на Мароко? Господ би го оставил на място само при тази мисъл. Шегувам се само донякъде; част от мен вярва в това. До края на седмицата стоя далеч от харема, върша задачите си механично, докладвам на Бен Хаду и останалите сановници, натоварени с управлението в отсъствието на султана. Калайджията е строг господар: под негово ръководство дворецът работи като френски часовников механизъм. Дворът е по-спокоен без присъствието на султана и великия везир; дори караниците и съперничеството в харема замират.

Но не успявам да страня дълго: Зидана ме вика да забавлявам свитата ѝ, тъй като Черния Джон е болен. Докато настройвам своя уд и избирам песни, спирам се на неумиращата поезия на Руми и я насочвам единствено към слуха на една от тях:

Сърцето ми е лютня.

Всеки тон – вик на копнеж.

Любимата ми е пред мен,

но дума не продумва.

Щом разкриеш лицето си,

и камъните тръпнат от наслада.

Вдигнеш ли воала си,

дори билките губят силата си.

Отражението на лика ти кара

водата като злато да блести

и превръща горещите пламъци

в нежно сияние.

Щом зърна лицето ти,

луната и звездите губят блясъка си.

Луната е стара и грозна

в сравнение с такова огледало.

Алис ме наблюдава напрегнато; усещам погледа ѝ, дори и да не се обръщам. Чудя се дали мисли за мен? Аз мисля за нея толкова често, та вече имам чувството, че фантазиите ми са действителност. Почти си представям как лягам до нея, а кожата ми се допира до нейната. В този момент съзнанието ми се отклонява от шарадата, която би трябвало да следвам, и сам се порицавам за глупостта си.

Вечерта взимам любимата си книга с кожена подвързия на Руми в леглото и търся утеха в думите на отдавна починалия поет.

Аз съм черната нощ, която мрази луната.

Аз съм окаяният просяк, ядосан на владетеля.

Не намирам покой, но няма да въздишам.

Въздишките ме дразнят...

Бягам от магнита.

Аз съм сламка, но устоявам на притеглянето на кехлибара.

Ние сме малки частици, безсилни в този свят.

Ядосан съм на Господ!

Не знаеш какво е да се давиш,

ти не плуваш в море от любов.

Ти си само сянка на слънцето.

А аз съм ядосан на сенките!

Аз съм ядосан – на дявола, който ми отне мъжествеността; на султана, който пълни двореца си с евнуси от страх, че колекцията му от жени ще се плоди безразборно; на харема от жени, които ме възприемат единствено като безполов прислужник; на Алис, която ме кара да горя от неосъществимо желание. Но най-много се сърдя на себе си. Нощ след нощ лежа в тъмнината и се питам кой съм, в какво съм се превърнал, какъв мога да бъда. Трябва ли загубата на тестисите ми да определя това? Толкова нищожен ли съм, че отрязването на две малки топки плът да променят до такава степен същността ми и да ме правят по-малко мъж? Какво всъщност е мъжът? Със сигурност повече от звяр, който опложда женската. Замислям се за мъжете, които съм познавал: баща ми, някога горд мъж, беше повален от бойни рани и болести и приключи живота си на една рогозка, раздавайки сприхави команди на всички наоколо, крал, чието кралство се беше свило в границите на малка смрадлива колиба; чичо ми, който беше дал живот на дванайсет деца, но беше открил, че не е способен или няма воля да храни постоянно нарастващото си семейство и един ден просто изчезна, като взе със себе си само копията си и своя калабаш. Докторът: истински надарен мъж, който обаче никога не показа интерес към жените, или поне аз не забелязах такъв; същото се отнасяше и за момчетата, за мое облекчение. Единственото, което го вълнуваше, беше желанието да разбере света: това беше неговата страст, апетит, който никога не можеше да задоволи, едничкото, което го правеше щастлив. Следват стражите пред външните порти – още непокътнати мъже, чието отношение към жените е лишено от романтика, водени са единствено от желание да задоволят нуждата си и да създадат още деца, които да служат в двореца.

Султанът? Той е нещо повече от обикновен мъж, доближава се до божественото: нямам изгода да разглеждам такъв пример.

Що се отнася до останалите евнуси в двореца, те представляват многообразен спектър...

Има такива, които дотолкова са възприели новото си положение, че на практика са се превърнали в жени: гърдите и коремите им са провиснали, а кожата им е мека като възглавничка; всяка сутрин втриват смлени крила от пеперуди по лицата си, за да предотвратят неприятната набола брада. Повечето от тях, изглежда, са доволни от жребия си, обичат да стоят по цял ден и да клюкарстват с поверените им жени от харема, ядат ли, ядат и чакат да се случи още нещо, за което да могат да бъбрят. Има и такива като Карим и Мохамаду, намерили удоволствието един в друг с нежността, която съществува между мъж и жена, сякаш кастрирането не е променило само телата им, а цялата им природа. Като ги гледам, сближили глави да си разменят тайно усмивки, почти им завиждам: намерили са някакъв покой в новото си положение, нещо невъзможно пред погледа на широкия свят. Лошо ли ще е, ако кажа, че като ги гледам щастливи, се чувствам още по-неудовлетворен?

Не съм като никого от тези мъже. Никога няма да бъда баща, нито пък мъж, който ще изостави семейството си; стига да зависи от мен, никога няма да бъда мъж с гърди и корем като дисаги, нито такъв, който се радва на ласките на други мъже; нито пък звяр или султан. Ето защо трябва да извлека от себе си това, което мога. Мога да бъда роб и евнух, но продължавам да притежавам своята гордост и духа, който е останал в мен.

Аз съм Нус-Нус. Аз съм си аз. Трябва да успея, както ми поръча Зидана, да открия желязото в душата си; воина у себе си. Може би това ще бъде достатъчно.

Все пак нещо сигурно се е променило. Няколко дни по-късно Зидана ми казва:

– Мой Нус-Нус, трябва да отбележа, че напоследък изглеждаш много добре. Като малък крал. Може би е нещо в походката? – Обикаля ме и дава воля на дълбокия си гърлен смях. – Гърбът ти е малко по-изправен, ако очите не ме лъжат, няма толкова движение. Да не би да си счупил оковите, момчето ми, да си се почувствал по-свободен, докато господарят ти не е тук?

Поглеждам я с подозрение, но тя само се ухилва още по-широко.

– Можеш да ми кажеш, нали знаеш, никога не бих предала доверието ти. Да не би да има момиче? – Навежда се към мен. – Или може би момче?

Усещам как клепачите се спускат пред очите ми. Не мога да си позволя да съм толкова прозрачен. Тя свива рамене, притеснена от липсата на отговор.

– Ще те наблюдавам, Нус-Нус – заканва се.

Е: оказва се, че представлявам калиграфска книга, лесна за четене от онези, които усещат слабото място на човека. Няма да бъда такъв, трябва да съм внимателен, да крия чувствата си, и то най-вече от Зидана. Защото тя е права, разбира се, новооткритата ми сила, която ме кара да ходя по-изправен, да държа главата си вдигната по-високо, не се подхранва от негодувание или отмъщение, а от любов.

Защото това чувство е точно любов, най-добре е да го призная.

Трета част

16

Сафар 1088 година по хиджра

Исмаил се завръща в началото на пролетта в не особено добро настроение. Чумата се беше разпространила на север, първоначално покосявайки овцете в Алжир и Тетуан, и той едва я беше избегнал.

Чума. Слухът за нея плъзва из двора като пожар и накрая всички шепнат за това. Бяха чували за европейската болест, която някои наричаха Черната смърт и започваше с треперене и главоболие, неутолима жажда, повръщане и пронизващи болки, последвани от подуване на жлезите около слабините и подмишниците. Сушата превзема земята; всички вече страдат от жажда и главоболие. А с обичайните стомашни неразположения в добавка можете да си представите паниката, която ни обзема. Жените в харема (които никога не са достатъчно ангажирани) постоянно оглеждат взаимно телата си в търсене на признаци, на черните рози, които бяха чували, че се появяват по кожата на заразените и предизвестяват смъртта. Синините и ухапванията от насекоми предизвикват истерия.

Дори Исмаил не е пожален от параноята. Какви ги говоря? Той е най-зле от всички, въпреки че имената на онези, на които е писано да умрат, вече присъстват в Книгата на съдбата и нито медицината, нито предпазните мерки могат да променят това. Всеки ден ме пращат да водя доктор Салгадо да преглежда султана, който от своя страна, в името на личното си здраве, вече избягва силните спиртни напитки след последното почти смъртоносно изживяване с нашия господар; мери температурата му, проверява езика, цвета и миризмата на урината му, консистенцията на фекалиите му. Макар и да е оценен като здрав от доктора, Исмаил вика астролозите и нумеролозите си всеки ден да вещаят бъдещето му и да изчисляват късмета му (който е забележително непроменлив и благоприятен). На определени места около двореца е посипана сол, за да пречи на джиновете да влизат в него и да донесат чумата със себе си, каквито са пакостници. Във всички вътрешни дворове са засадени зюмбюли: всеизвестно е, че ароматът им прочиства въздуха. Исмаил нарежда на талебите да напишат стихове от Корана на хартия и след това ги поглъща. Накарал е Зидана да му приготвя билкови чайове и отвари. Тя ме изпраща на пазара почти всеки ден за все повече неща и през следващата седмица с наближаването на чумата списъкът с необходимите илачи става все по-странен – хамелеони и гръбнаци от морски свинчета, крака от свраки, кристали и камъни от Хималаите, лапис лазули от гробница на фараон, кожа от хиена и паяжини. Но щом ме праща да донеса трупа на прясно погребано дете, отказвам.

Тя ми се присмива.

– Ако ти не ми го донесеш, ще намеря друг начин.

Извръщам глава при подобно изнудване, не казвам нищо и тя не настоява повече, така че си тръгвам с усещането, че съм се измъкнал от злото ѝ влияние. На следващия ден обаче в харема се разнася силен вой: детето на една от черните робини е изчезнало. Срещам погледа на Зидана. Гледа ме по онзи безизразен и нахален начин, който ми е толкова познат, значението му ми е добре известно. Тази нощ не заспивам.

Чумата минава през Танжер, покосявайки много от омразните англичани, които в момента са окупирали стратегическо пристанище, ключово за средиземноморските пътувания, подарено на техния крал по случай женитбата му с португалската му невеста. Достига Лараш и Асила и плъзва надолу към бреговете на Сале и Рабат. Търговците я донасят на сушата; всяка седмица се приближава все повече и застрашава да ни достигне, умират цели семейства, а добитъкът във фермите гладува до смърт; стада с овце скитат сами по хълмовете; керваните на търговците бродят без водачите си. Достига Кемизет и Сиди Касем, само на няколко десетки левги разстояние.

Чакаме в ужасната жега, като едва си поемаме дъх, молим се по щастлива случайност да бъдем подминати и вместо нас да бъде покосен Маракеш. Заобиколен от истерия, самият аз не мога да прогоня чувството на тревога. Не съм се сблъсквал с тази болест, но съм чувал за нея от стария си господар, доктор Луис, а докато го придружавах, видях последствията, невероятния изблик на суеверен ужас, който цареше във Венеция цели трийсет години след последната епидемия. Той беше много впечатлен от този мор и от пламенната убеденост на венецианското население, че са били спасени от по-тежко опустошение чрез силата на молитвите.

– Тези хора не са по-цивилизовани от твоя народ – повтаряше той, докато обикаляхме из града. – Издигат вярата си на пиедестал, но вместо да принасят в жертва животни и враговете си, за да честват идолите си, дават огромни суми пари, за да създават сгради и религиозни картини, като си мислят, че това ще им осигури избавление.

В една от малките задни улички докторът влезе в аптекарски магазин и купи една от интересните маски, наподобяваща птичи клюн, каквито носели докторите за безопасност, докато обикаляли града. Той си я сложи, без да забележа, и така ме изненада, че паднах на улицата. Когато се свестих, той ми показа как са натъпкали маската с билки, за да се прочиства вдишваният и издишваният въздух.

– Сигурен съм, че заразата не се пренася по въздуха. Ще трябва да се надяваме на нова епидемия, за да мога да изпробвам теорията си.

Потреперих и искрено се надявах подобно нещо да не се случва: да се озова в капан в този град – толкова красив на пръв поглед, но пълен с тесни тъмни пътеки, усойни кътчета и миризливи водни площи, в които със сигурност се въдеха всякакви зарази, – беше моят кошмар.

Стигнахме до църквата на свети Йов в северозападната част на града, близо до еврейското гето, където имахме работа, след това посетихме Църквата на Изкупителя, а най-накрая – Братството на свети Рох, за да задоволим любопитството на доктора към църквите в града, построени заради чумата. По-голямата част от картините, които видяхме в тях, бяха далеч от реалността, пълни с големи бели ангели, светещи мадони и дебели бебета; но в едно студио близо до Братството открихме младия художник Антонио Занчи – довършваше монументална картина, в която детайлно бяха показани полуголите трупове на жертвите на чумата, спускани от мостовете и от прозорците към кафеникав мъж, който ги подрежда в гондоли, наскоро боядисани в черно; тела, изхвърлени в каналите; мъчителната гледка на ужасните им бубони и циреи. Стоях като хипнотизиран, докато мъжът работеше. Нанасянето на боите върху платното, създаването на форми и перспектива върху нещо плоско и обикновено, ми се стори магичен процес, но също така ме притесни по някакъв необясним начин. Имах чувството, че ще върне отново чумата на този свят с графичното ѝ изобразяване.

Докато работеше, Занчи ни разказа за свети Рох, италианския светец, покровител на болните от чума. Бяхме видели лика му из целия град: как посещава поразените от чума в болницата, където, разбира се, той също бил поразен от тази болест; как вдига робата си, за да покаже белега на чумата на бедрото си. Според Занчи той допълзял до гората и легнал в очакване на смъртта, придружен единствено от кученцето си, което всеки ден му носело хляб, отмъкнат от градските пекарни; като отплата за добрината му и грижите за болните обаче се явил ангел, който да се грижи за него, и той по чудо бил спасен.

Забелязвах скептицизма на господаря си, при все че изчака да излезем, преди да заяви:

– Поредните суеверия. Хората могат да преживеят чумата. Ако издържат до петия ден, телесните течности са спечелили битката. Това няма нищо общо с молитвите или добротата, пред очите ми повече грешници са възвръщали здравето си, отколкото светци! Но названието Големия мор не е дадено просто така

– Казват, че един на всеки трима на това място е загинал през 1630 година.

Един на всеки трима. Сега си спомням тези зловещи думи.

Алис. Зидана. Исмаил.

Алис. Зидана. Аз.

Алис. Исмаил. Аз.

Нощ след нощ се тормозя от този ужас.

Пощенски гълъби пристигат от Фес ден след ден с ужасни вести. Хората умират на пазара, по улиците, падат мъртви от мулетата си на път към магазина. Там, където щавят кожите и се смята, че неприятните миризми на гуано и урина, използвани при обработката на кожите, със сигурност предпазват от напастта, един човек се килва в ямите за боядисване, незабелязан от останалите. Трупът му се появява избелял и боядисан в отровно жълто, затова в началото го мислят за демон от пъкъла. Епидемията не зачита социалното положение, нито добротата: сред починалите има пазители на реда, благородници и марабути; има имами и мюезини. Исмаил връща съобщение, в което нарежда преброяване на населението, инструктира разделяне на града на сектори и преброяване на жертвите по улици, за да се установи средна стойност. По този начин скоро става ясно, че загиналите са вече повече от шест хиляди; цифрата се удвоява, а след това още веднъж с всяка изминала седмица. Калайджията моли за аудиенция при султана.

– Господарю – започва официално той, – епидемията е смъртоносна и извън контрол. Трябва да се преместим от Мекнес в планините.

Разбира се, Абделазиз, който стои от дясната страна на султана, възразява:

– Мекнес е напълно безопасен, господарю. Никой тук не е заразен и можем да бъдем сигурни, че такъв няма да влезе през портите ни.

Той хваща ръката на Исмаил – единственият човек, който може да дръзне да докосне султана без позволение – и го отвежда настрани. Бен Хаду ги гледа, докато се отдалечават, след това се обръща и среща погледа ми.

– Значи, си още жив, Нус-Нус? – пита меко. – Мислех, че би искал да знаеш, че племенникът на Абделазиз го няма вече. Изпратих го във Фес. – Окото му се присвива. Намигване или тик? При Калайджията никога не можеш да бъдеш сигурен.

Исмаил нарежда портите на двореца да се заключат, така че Мекнес да бъде напълно изолиран, а пътниците, пристигащи от заразените градове, да бъдат убивани мигом, щом бъдат видени. Категоричен е: няма да напусне новата си столица, въпреки че изпитва постоянен страх от заразата и ни кара да проверяваме тялото му денем и нощем за зловещите признаци на болестта. Дори прекара две последователни нощи сам, за пръв път през петте години, в които му служа, а следващия път, когато избира момиче, съвкуплението е белязано от безразличие, сякаш съзнанието му е заето с нещо друго.

Няколко дни по-късно настъпва първата смърт в Мекнес. Дали е съвпадение, че умира точно съпругата на гледача на пощенските гълъби? Исмаил нарежда всички птици да бъдат умъртвени; убеден е, че са летели през заразен въздух. Чакаме. Вероятно си е отишла от някаква болест, нещо, което прилича на чумата. Още обмисляме възможните варианти, докато умират още трима, които нямат никаква връзка с починалата жена.

Щом чува това, Исмаил пребледнява. Кара ме да му разкажа всичко, което знам за чумата в Европа, всичко, което съм научил от предишния си господар, и онова, което съм видял по време на пътуванията си. Поръчва птичи маски за двора и настоява всички да ги носим в негово присъствие. Маски върху маските. Храната му се приготвя единствено от ръцете на Зидана. Тя седи, навела глава над тенджерата, а той застава срещу нея с броеницата си. Биха създали впечатление за уютна домашна гледка, ако не беше огромната бяла човка върху лицето на Зидана, докато султанът седи насреща ѝ и следи всяко нейно движение като огромна хищна птица. Той се храни отделно от двора, което означава, че ние с Амаду се ползваме от същата привилегия, и при все че менюто ни е еднообразно (всеки ден нахут и кускус), не се разболяваме.

Точно когато изглежда, че епидемията няма да се разпространи в Мекнес, чумата взима първата си жертва в харема: Фатима. Започва с главоболие, след това се появяват болки в ставите и никой не подозира, че може това да е началото, защото Фатима винаги се оплаква от нещо или някого в търсене на внимание. Но щом започва потенето и подуването на бубоните, виковете ѝ се чуват до другия край на двореца. Исмаил е разстроен – тя го е дарила с двама сина, въпреки че единият почина. Изпраща да доведат доктор Салгадо.

Какво може да направи бедният лекар? Докато той пристигне, болната е впила ноктите в тялото си. Охлажда я, пуска ѝ кръв, увива я в студени кърпи. Щом това не помага, той се допитва до Зидана, която приготвя лапа за прогонване на лошите течности вън от червата. Гнойта, която изтича, вони толкова лошо, че дори докторът излиза във вътрешния двор да повърне. Час след това тя е мъртва и по стечение на обстоятелствата същото се случва с момчето ѝ. В този момент успешният план на хаджиба рухва изведнъж.

Щом вестта стига до султана, той влетява в харема, вижда Салгадо, който бърза да си отиде оттам, и в миг на безумие и мъка вади меча си и го съсича, задето не е успял да я спаси.

И ето че сме затворени в най-прекрасния дворец на света, заобиколени от смърт и руини, без да има кой да се погрижи за нас в бедата. Изпратен съм в медината, за да открия с всички възможни средства друг европейски доктор. Напускам двореца с птичата си маска, натъпкана с билки, и се отправям към града. Мястото е странно и променено. Централният площад е опустял, поне от хора. Из сенките се спотайват мършави котки и мяукат жално, като минавам покрай тях; уличните кучета лежат уморено на една страна, няма кой да ги прогони. Откривам едно безпризорно магаре да броди около сергиите с подправки. Всички дюкяни и кервансараи са затворени. От уличките на медината се виждат само бели стени и заключени порти. Въпреки че семейният живот в мароканските къщи се крие зад тези стени, тишината е зловеща; изглежда и гълъбите са отлетели. Щом доближавам меллах, сърцето ми подскача от пронизителен писък, изведнъж тичешком иззад ъгъла се появява чисто гола жена. Толкова е невероятно да видиш необлечена жена на публично място, че оставам като хипнотизиран. Тича право към мен, черната ѝ дълга коса се вее около главата ѝ, а устата ѝ е отворена в ридание. От бузите ѝ тече кръв, раздрала ги е с ноктите си. Покрита е с белезите на чумата: тъмни рози по бедрата и гърдите. Изпадам в ужас и се долепям до стената, а тя притичва покрай мен, без да ме види.

Малеео. Древна майко, запази ме!

Тръгвам бързо към меллах. Тропам силно на вратата на къщата на Даниел ар-Рибати. Звукът кънти по тясната уличка, чужд на тишината наоколо. Толкова е тихо, че чувам собственото си дишане, хриптящо заради маската. Стоя там дълго, чакам, но не чувам нищичко. После се отваря капак на прозорец над мен и виждам неясен силует. Не мога да кажа дали е самият Даниел, или някой от слугите му, докато не чувам глас:

– Кой е?

Измествам птичата маска за миг, за да покажа лицето си, и малко след това в краката ми издрънчава връзка железни ключове. Влизам в прохладното тъмно помещение.

– Приличаш на демон от картина на Йеронимус Бош. – Даниел се появява от ъгъла на стълбището. Изглежда едновременно развеселен и притеснен.

Чувствам се нелепо, затова свалям маската, а търговецът слиза по стълбите тичешком и ме прегръща топло. Усещането да съм така притиснат към друго човешко същество е странно. Не мога да си спомня кога за последно ми се е случвало. Стоя известно време така, неспособен да отвърна, не знам какво да направя, но накрая го прегръщам и аз.

– Много се радвам да те видя, момчето ми. Настъпиха ужасни времена.

Питам за прислужниците, а той ми казва, че са ги освободили, за да могат да бъдат със семействата си. Жена му спи горе, стояла будна цяла нощ, защото помагала при раждането на братовчедка си.

– Някой би казал, че е лоша поличба да се родиш по време на епидемия, но според мен Господ ни дава знак, че нищо не е по-силно от любовта, дори и смъртта.

При тези думи успявам само да кимна. Пием чай, който търговецът приготвя сам, съсредоточен в действията си като човек, който се занимава с непривична задача, и обяснявам повода за идването си. Погледът на Даниел е непроницаем, безизразен, докато му обяснявам, че Исмаил иска европейски доктор, някой запознат с лечението на епидемиите в Рим, Париж и Лондон.

– Султанът иска каквото му е угодно.

– А аз трябва да му го намеря. Или да се изправя пред последствията.

Търговецът стисва устни, докато размишлява. След известно време ме пита:

– Защо правиш това, Нус-Нус?

– Какво правя?

– Продължаваш да работиш за Мулай Исмаил. Този човек е, меко казано, луд. – Косъмчетата на тила ми настръхват, като че ли в стената зад мен се крият шпиони. Щом вижда, че не успявам да намеря отговор, Даниел се усмихва тъжно. – Би било измяна да кажеш истината, нали така? – Той се навежда напред и леко докосва коляното ми. Да не би през всичките тези години да съм тълкувал интереса му към мен грешно? Из целия град има мъже със съпруги и деца, които спазват поведение пред обществото, а си имат по някое момче в медината. – Слушай, Нус-Нус. И преди съм виждал градове, обхванати от чума. Отраснал съм в Левант. Всички се страхуват, и то с основание. Но чумата е като войната – дава много възможности. В случаи на чума има по-голямо движение, промени, дори хаос. Човек може да изчезне, без да се бои особено от преследване. – Сините му очи са напрегнати. – Бягай, докато можеш. Напусни Мекнес и лудия султан. Може да си евнух, но не е нужно да бъдеш роб. Ти си интелигентен човек, културен, образован. Лесно ще си намериш работа другаде. Мога да помогна, имам контакти в Алжир, Венеция, Лондон, Кайро, Сафед, Хеброн: търговци като мен самия, хора със собствен бизнес, които биха оценили дарбите ти. Можеш да се отправиш към всеки от тези градове и да заживееш нов живот. Исмаил е прекалено загрижен за себе си, за да се тревожи за избягал роб. Махни се, докато можеш, или ще съжаляваш до края на живота си.

Единственото, което мога да направя, е да го зяпам като малоумен. Той е прав, разбира се. Освен това съм видял доста от света, за който говори, движението на международната търговия, където рядко се задават въпроси за произхода. Често съм си мечтал да избягам от потисничеството на Исмаил, от Абделазиз, Зидана, ужасните интриги и отмъстителност в двора. Но с робската обица на ухото ми, цвета на кожата, без пари и влиятелни приятели, знам, че не бих стигнал далеч, преди някой да се възползва от възможността да ме върне на господаря ми, за да засвидетелства своята преданост. Но сега, сега в този хаос, вероятно бих успял да избягам, да стана преписвач, преводач, посредник... Изведнъж започвам да се чувствам безтегловен, изправен пред различни възможности. Тогава сърцето ми ми напомня: не мога да тръгна никъде без Алис.

Той вижда отговора в неприкритото ми лице.

– Прекалено лоялен си.

– Не точно лоялността е това, което ме задържа тук.

– Тогава страх?

– И това не е.

– Ах, значи е любов.

Усещам топлината, която пълзи по лицето ми, и се опитвам да я потисна.

– Любов е – признавам най-сетне.

Даниел ар-Рибати изглежда тъжен.

– Който и да те задържа тук, трябва да знае, че е истински късметлия, щом е повелител на толкова смело сърце.

– Тя нищо не знае. Така и не съм ѝ казал.

– Ах, Нус-Нус, несподелената любов е тъжно нещо. Поне излей сърцето си и виж как ще ти отговори тя. Може да тръгне с теб. Ако не го направи, поне ще получиш отговора си и би трябвало да заминеш сам.

– Ще ми се да беше толкова просто – изричам с плам.

– Любовта винаги е проста. Това е най-простото нещо на света. Помита всичко по пътя си, за да си проправи път.

Усмихвам се унило.

– Колко добре знам това. Проправи си път в сърцето ми.

– Надявам се тя да си заслужава, Нус-Нус. Ти си добър мъж.

– Добър ли съм? Понякога съм така изпълнен с гняв и страх, че си мисля, че съм най-големият грешник на този свят. А това, дали съм мъж...

– Иска се повече от отрязването на две парченца месо, за да ти бъде отнето това. – Изтласква длани от бедрата си и се изправя на крака. – Хайде, да проверим дали доктор Фридрих си е у дома.

Вървим през лабиринта от пусти улички. Търговецът се движи устремено, ръцете му се размахват, робата се полюшва, кожените му обувки шляпат по калдъръма. Не ги сваля дори когато минаваме пред Великата джамия, което е нарушение на закона, и щеше да бъде наказан с бой, стига стражите да бяха наоколо. Градът обаче отново е превзет от истинските си обитатели, безпризорните животни и обикновените хора – всички останали са избягали или са умрели. Вървя след Даниел, правя една голяма крачка на всеки две негови, а птичата маска се полюшва в ръката ми, чувствам се много по-свободен, отколкото преди, макар и само в съзнанието си.

В уличката зад централния пазар Даниел завива надясно, след това наляво и спира пред мръсна врата от ковано желязо, с олющена боя, която някога е била синя. Потропва силно и чакаме. Следва тишина и никой не се появява. Наскоро добитият ми оптимизъм започва да се изпарява.

Звукът от приближаващи стъпки, шумен в заобикалящата ни тишина, ни кара да се обърнем едновременно. Един човек завива зад ъгъла. Това е висок мъж с плоска, кръгла черна шапка: не е качулка, нито фес или чалма, значи, не е мароканец.

Търговецът пристъпва напред.

– Фридрих?

Човекът спира, а след това бързо се приближава към нас.

– Даниел?

Ръкуват се, смеят се и си говорят нещо на немски, не е сред езиците, които разбирам. Накрая се обръщат към мен.

– А това е Нус-Нус, евнух от двора на султан Мулай Исмаил.

Озовавам се очи в очи с лекаря, рядко изживяване. Хваща мечешки ръката ми и бързо я разтърсва, а след това кима към клюновидната маска.

– Това няма да ти помогне – отбелязва с насмешка.

Отключва декоративната врата и ни кани вътре. Отвъд тъмните коридори зървам огряна от слънцето градина, изобилстваща от растения, и усещам как сърцето ми копнее за нейната светлина и птичи песни, но докторът ни отвежда в кабинета си – стая, пълна с книги, свитъци, хартии и всевъзможни принадлежности. Доктор Фридрих се настанява внимателно на голям дървен стол и прави жест да седнем върху два огромни сандъка в средата на стаята.

– Събираш багаж? – пита Даниел.

– Време е да тръгвам. Оставането ми тук е безсмислено. Тези, които още не са умрели, или умиращи, заминават едни през други.

– Къде отиваш?

– Чух, че чумата още не е достигнала Маракеш.

– Трябва да е въпрос на няколко седмици, докато порази Града с червените стени – казва търговецът. – А какво има отвъд Маракеш? Само планински племена, а след тях диваците от пустинята. Нус-Нус има предложение за теб.

Обяснявам задачата си. Фридрих изглежда скептичен, за което не го виня.

– Защо изведнъж е нужен нов лекар? Да не би Салгадо окончателно да се е пропил? Или чумата е поразила и него?

Без да обяснявам причината, казвам, че Салгадо е умрял.

Той свива рамене.

– Изненадан съм, че оцеля толкова дълго, за да бъда честен. Той беше съвсем малко повече от шарлатан.

– Твърдите, че сте по-добър лекар от доктор Салгадо? – питам.

– Това не е много трудно. Той практикува медицина от друга епоха. Из целия свят има невероятен подем, опитвам се да бъда в крак с новостите. В Лондон се правят забележителни открития. Ще ми се да отида лично и да видя на какво са способни членовете на Кралското дружество. В момента обаче отпътуването от поразените от чума пристанища на Мароко е на извънредно висока цена и се боя, че не мога да избягам заради липса на средства.

– Султанът ще ви плати щедро за услугите ви – притискам го.

Той сключва пръсти и подпира брадичката си на тях, а след това въздъхва.

– Подозирам, че мога да умра и от меча на султана освен от чумата.

Събира багаж в малка чанта, аз ще се погрижа останалите му вещи да бъдат донесени в двореца. Даниел ни придружава до Сахат ал-Хедим и ни прегръща топло. Отдръпва се от лекаря и ми казва:

– Не забравяй какво ти казах, Нус-Нус. Ела при мен, ако промениш решението си, и ще направя всичко по силите си да ти помогна. Но не чакай твърде дълго. Ако Сара реши да отиде при сестра си в Тетуан, ще тръгна с нея.

– Господ да е с теб, Даниел.

– И с теб, Нус-Нус.

Гледаме го как се отдалечава, а след това тръгваме през опустелия площад към двореца. Сърцето ми подскача, сякаш ме е изпреварило, сякаш вече съм тръгнал да бягам. Изведнъж се появяват нови възможности, други пътища в живота ми, които мога да поема. По пътя заговарям доктора, като се опитвам да звуча безгрижно.

– Сигурно сте натрупали голям опит в медицинските познания за човешкото тяло... – Колебая се да задам въпроса си.

Той спира и ме поглежда. Изражението му е непроницаемо.

– Продължавай – изрича бавно.

Не мога да го погледна. Изведнъж ме обзема срам от състоянието ми и съм неспособен да заговоря. Вървим мълчаливо до Баб ар-Раис. Сега или никога: стягам се и успявам да заговоря с дрезгав глас, преди да сме стигнали там, където стражите могат да ни чуят.

– Докторе, вие знаете как се лекуват всякакви болести. Кажете, вярвате ли, че има лек за евнух?

Спира и ме поглежда съсредоточено, а в очите му има толкова топлота и разбиране, че изведнъж очите ми се насълзяват.

– Говориш за чудо, Нус-Нус – отговаря внимателно.

Исмаил е доволен от новия доктор, който казва на всички да свалят маските, подобни на птичи клюнове, и им разказва за външния свят. Чете философи, стари и нови, и им дава теми за разговори и спорове, което ги разсейва от непосредствения ужас от чумата.

Докато вниманието на султана е отвлечено, събирам сили, преди да съм се разколебал, и се отправям към харема. Пред портите Карим ме поглежда с хлътнали очи. Изглежда, сякаш не е спал от няколко нощи, но бързам прекалено много, за да спра и да попитам как е, а когато той се опитва да завърже разговор, кимам нетърпеливо и му отговарям едносрично, докато накрая ми махва за позволение да вляза.

Съвсем съм забравил, че е петият ден. Жените се разкрасяват: дори чумата не може да попречи на този важен момент. При все че атмосферата е малко по-неспокойна от обичайното, бърборенето им е по-силно, козметичните им експерименти – по-дръзки и странни. С облекчение откривам Алис сама с изключение на прислужницата ѝ в собствените ѝ покои. Лицето ѝ светва, щом ме зърва на вратата; кани ме вътре.

Сега е моментът да ѝ предложа да дойде с мен, да поемем риска за бягство. Прекосявам стаята, а въпросът изгаря устните ми. Дали това е мигът в моя живот, от който започва ново и прекрасно бъдеще? Но Алис ме изпреварва и заговаря първа.

– Мисля, че ще имам дете.

Сърцето ми спира, а после се свива, пронизано от внезапна болка като птичка, която се рее във ведрото синьо небе и неочаквано е пронизана от стрела.

– Сигурна ли си?

Тя се усмихва, свела прикрит доволен поглед. Сигурна е.

– Откога?

Тя показва три пръста пред тъмносинята коприна на робата си. Взирам се в тях, в белотата на пръстите ѝ на фона на ярката материя. Три месеца. Носи в себе си детето на Исмаил от три месеца, а аз не съм знаел. Сукуба; предвестникът на Новата армия на султана. Чувствам... какво? Скованост, последвана от студ, който се разпростира в тялото ми, като че ли то умира малко по малко.

Положила е покровителствено ръка върху все още плоския си корем, гледа надолу извила устни, досущ като някоя от италианските мадони. За миг почти я мразя. Тя е... щастлива. А аз?

Овладявам се с невероятно усилие.

– Поздравления. Владетелят много ще се зарадва – изричам официално. – Надявам се да е момче.

17

Султанът, разбира се, е щастлив. Изпраща на Алис щедри подаръци: часовник с камбанка за покоите ѝ, кана от египетски планински кристал, сирийско кандило за тамян, комплект чинии от Никея, копринени роби, античен гребен, инкрустиран със сребро и седеф. Той гали корема ѝ и го целува; въздържа се от отношения в спалнята. Никога не съм го виждал да се държи така с някоя от другите си жени и гледката ми причинява още по-силна болка.

Не споделям тези интимни подробности със Зидана и въпреки това тя не спира да ме пита без никаква пощада:

– Как може да е бременна?

Преструвам се, че не разбирам подтекста на този въпрос.

– Ако е пила тоника, който ѝ изпращах, това е невъзможно – поглежда ме гневно.

– Благодетелке, сигурен съм, че никога не би отказала... тоника, изпратен от вас.

Пробва друга тактика. Слага ръка на рамото ми.

– Ти прекарваш доста време с малката англичанка. Кажи ми, Нус-Нус, това дете наистина ли е на Исмаил?

Усещам как у мен се надига вина.

– Вие знаете не по-зле от мен, че непорочността на жените на султана се пази постоянно и благословените събития са дар единствено от Слънцето и Луната на Мароко.

Пръстите ѝ се забиват в ръката ми.

– Напълно сигурен ли си в това, Нус-Нус? Напоследък ми се виждаш много доволен. Да не си намерил някой магьосник, който да те излекува? – навежда се още по-близо до мен. – Сигурен ли си, че не си осъществил контакт с нея, малка любовна игра, за да не е самотна? Можеш да ми кажеш, аз съм дискретна. Знам, че се случва от време на време. – Прави пауза. – Въпреки че имаше една египтянка, беше взела роба си в леглото, когато Исмаил не избра нея, и коремът ѝ се поду от истерия, помниш ли я? Внушаваше си, че очаква дете. Промуших корема ѝ с шиш, въздухът излезе и той стана напълно плосък, спомняш ли си? Умря скоро след това, доколкото си спомням. – Разсмива се гръмко.

– Жената е напълно почтена. Горда е с това, че носи детето на султана – казвам с мъчително чувство.

В погледа на Зидана проблясва пламъче, пламъчето на убеждението. Започва да се разхожда, без да пуска рамото ми..

– Тази жена е магьосница. Призовала е джин и му е дала убежище в корема си. Той си стои там и чака да му дойде времето. Разбирам от тези неща, изучавала съм ги. В моето село имаше жена, в която бяха намерили убежище цели десет такива. Джиновете обичат кръв, особено кръв от утробата. Тя ги засищала, давала им сили и ги омагьосвала, обвързвала ги да са зависими само от нея. Командваше ги да изпълняват волята ѝ: да правят другите жени безплодни, а мъжете – импотентни. Връзваше възли в дрехите на новобрачни, та да се скарат. Убиваше животни, отравяше реки. За нея нямаше невъзможни неща. И тя също имаше светли очи, казвам ти. Това е знак за силата им. – Тя снижава гласа си. – Зная каква е, можеш да ѝ го кажеш. Наблюдавам я във всяка секунда. – Обръща се, поглежда надолу, а след това отново към мен. – Виждаш ли? – сочи към земята.

Поглеждам към мястото, което ми показва. Камъните вероятно не са пометени и в сянката ѝ има прахоляк, който червенее от слънцето.

– Какво?

– Там, там! – Размахва пръст във въздуха. – Виждаш ли колко е тънка сянката ми! Тя я е омагьосала. Изобщо не е бременна! Краде от плътта ми за своя сметка. Опитва се да съсипе красотата ми, опитва се да ме унищожи. Знае, че Исмаил не може да търпи мършави жени!

Оставам със зяпнала уста. Дали да споменавам, че в този час всички сенки са тънки, удължени от ъгъла на слънцето? Или това няма да е особено разумно? Никога не съм я виждал да се държи толкова налудничаво. За миг (само за миг) ми дожалява за нея, изпитвам почти приятелско чувство, но скоро сме избавени от това положение.

Радостта на султана от състоянието на Алис е мимолетна, тъй като го наляга нова грижа. Членовете на курията съобщават за увеличаване на броя на починалите в града. Измислили са метод за преброяване, при който използват дълги разграфени пръчки, които показват тревожните резултати, и малко след получаването на последните данни султанът заявява, че той и избрани членове от домакинството му ще се оттеглят временно в планините до овладяване на епидемията.

Първоначално идеята звучи добре, едва ли не изход от ситуацията: продължителен пикник – въпреки че пикникът с него е плод на невероятно планиране, което включва цял куп вещи, златни и сребърни плата, самовари за чай; цели орди мулета, които да откарат избраните от харема компаньонки, тълпи музиканти и кошниците с любимите котки на Исмаил, които да споделят удоволствието му. Самият Исмаил предпочита да пътува с позлатената си карета с осем от любимите си куртизанки. Спомням как веднъж една от котките прояви дързостта да си позволи да подгони и убие един от кралските зайци; след това имаше безочието да се настани пред султана и да го изяде, като започна от носа, сякаш и тя се приобщава към пикника. Исмаил нареди котката да бъде вързана, набита и влачена по улиците на града заради унищожаването на кралска собственост.

Оповестено е, че султанът ще вземе със себе си не само личната си прислуга, но също и двеста избрани жени от харема му, седемстотин стражи и постоянната си армия. Това означава, че най-малко трийсет хиляди мъже, жени, деца и евнуси ще се отправят към планините между този град и Маракеш.

Подготвянето на провизии за толкова много хора е предизвикателство за възможностите дори на великия везир, който, кълна се, през последната седмица е свалил тегло, равно на една овца, докато тича насам-натам из двореца, среща се с доставчици, организира транспорта на стоките, договаря се с вождовете на племената, чиято помощ ще ни е нужна. Чувам, че само за транспортирането на златото на султана ще бъдат необходими дузина каруци и четири дузини волове (подозирам, че останалата част е заровена в тайни стаи, пазени от духове и проклятия).

Изискванията на Зидана са още по-големи. Вече ходих няколко пъти до пазара за цели торби къна, маслинен сапун, лечебни билки – и стотици други вещества, по-голямата част от които, отровни. Следват топове коприна, галантерийни принадлежности и откриването на трийсет шивачки, които да отпътуват с нея в планините, което предвид чумата се оказва по-трудно, отколкото изглежда.

Нощем не мога да престана да мисля за думите на Даниел ар-Рибати отново и отново. Ако ще бягам от господарите си, това е моят шанс. В двора вече е настъпил хаос. Непознати влизат и излизат; сановниците отпращат семействата си при близки на юг, където чумата още не се е разпространила, а моите задачи ми дават повод да влизам и излизам от двореца по всяко време, без да бъда проверяван. Бих могъл да си тръгна оттук. Да открия Даниел и да приема помощта му. Да напусна Мекнес и никога повече да не се върна. Да заживея нов живот другаде. Където и да е. Като свободен човек.

Една сутрин, когато гневът на Исмаил пламва от неизменната мудност на строителите до такава степен, че повлича един от тях и го хвърля на изгладнелите лъвове, които бързо и кърваво се справят с тялото му, осъзнавам, че в съзнанието ми неумолимо се е загнездила мисълта за бягство.

Тази идея ме тормози цяла сутрин, докато накрая не мога да търпя повече. Щом ме освобождават, изтичвам в стаята си, отварям дървения шкаф, събирам нещата си и застигнат от някаква сляпа ярост, след миг се оказва, че крача целенасочено покрай колонадата към Баб ар-Раис с вързоп на рамо. Облечен съм в джелаба, която ще бъде достатъчно прикритие, докато стигна до медината. Отвъд нея е останалата част от живота ми.

В развитата ми чалма са прибрани книгата ми на Руми, Корана ми, чиста туника, чифт дълги шалвари, най-хубавата ми писалка и шишенце с мастило. Ако нещата тръгнат зле, ще предложа услугите си като преписвач на книги или обществен писар на писма. На колана до тялото си имам малка кесийка, в която са всичките ми монети. Вероятно ще стигнат да си купя муле. Колко струва едно муле? Нямам представа. Със сигурност повече след плъзването на чумата из града, който толкова хора отчаяно искат да напуснат. Е, може би е прекалено да си мечтая за муле, мога да разчитам и на краката си...

– Нус-Нус!

Думите ѝ едва се чуват, останала е без дъх. Диша дълбоко, подпира ръце на бедрата си, гърдите ѝ се повдигат. Изправя се, усмихва се малко срамежливо.

– Търсих те навсякъде.

Това е Макарим, робинята на Алис.

Протяга ръка към мен и виждам кориандър, чиито красиви листа са увехнали от топлата ръка на момичето.

Кориандър.

Хората минават покрай нас, като че ли сме две скали по средата на река. Опитвам да потисна треперенето на гласа си и питам:

– Господарката ти добре ли е?

– Не знам. Притеснена е. Нервна. По-бледа от обичайното.

Отбиваме се в стаята ми, където оставям нещата си. Пред портите на харема се изненадвам, че не виждам Карим, а по-възрастен страж, чието име мисля, че беше Ибрахим.

– Къде е Карим?

Ибрахим прави гримаса и прокарва пръст през гърлото си.

– Мъртъв ли е?

Пазачът се ухилва срещу мен с отворена уста, в която съзирам основата на отрязания му език. Потрепервам, но не заради осакатяването, което е често срещано, а при спомена за вида на Карим последния път, когато го видях; как опита да поговори с мен, но аз бързах. Минавам през портите и изричам кратка молитва за душата му; надявам се да ми прости за това, че бях лош приятел.

Алис е бяла като жасминово цветче. Покланям се официално и тя избухва в сълзи, което не е типично за нея. Намръщвам се.

– Защо ме извика? – Изведнъж се чувствам обиден като джина от лампата, който е обезпокоен без основателна причина.

С трепереща ръка ми показва дантела върху килима в другия край на стаята, квадратно парче, върху което има четири-пет тъмни кръпки.

– Тази жена е чудовище! Не стига, че се опита да ме отрови с отварите си, а сега ми изпраща това...

Приближавам се към парчето дантела и се взирам в него, изпълнен с недоумение. Какво е това? Резени сушена смокиня? Парченца дървесна смола?

– "Носи това до сърцето си" – каза. – "Ще ти донесе късмет". Но, разбира се, не спомена за какъв късмет говори.

Навеждам се да огледам нещата по-внимателно.

– Не го докосвай! – пищи ужасено Алис.

Това са корички, сега успявам да ги различа. Втвърдена гной и кръв. Инстинктът ми подсказва, че са от бубоните, причинени от чумата на Фатима, и отскачам рязко.

– Малеео, древна майко, опази ме! – Думите излизат от мен, без да се усетя.

Поглеждам Алис, а тя се усмихва през сълзи.

– Старите навици умират трудно – казва и се прекръства.

– Алис – изричам предупредително, а тя отпуска ръката си.

– Не сме толкова различни, колкото изглежда. И двамата се молим на своя бог в критичен момент.

– В критичен момент и тайно, стига да цениш живота си.

Пращам момичето Макарим за щипки в кухнята и щом се връща, паля огън във вътрешния двор, изгарям кърпата заедно с всичко върху нея и го гледам, докато остава единствено пепел; дори и нея заравям в земята.

– Мислех, че си си тръгнал и си ме оставил – казва тя тихо.

Поколебавам се, но после признавам.

– За малко да го направя. – Не бива никога да узнава колко близо бях.

Докато съм събирал нещата си и съм планирал бягството си, тя е разгръщала кърпата със заразата на чумата. От тази мисъл в гърлото ми се надига горчилка.

– Не бих могла да те виня за подобно нещо. Всички трябва да се грижим за себе си в тези времена. Трябва да си тръгнеш, Нус-Нус. Тръгвай сега, това може да е единственият ти шанс за свобода.

Каква свобода е това, ако сърцето и съзнанието ти са в окови? Само поклащам глава.

– Не мога да си тръгна.

Би било лъжа, ако кажа, че не се радвам – тя ме поглежда съсредоточено и въпреки изразителните ѝ сини очи не знам как да изтълкувам този поглед, затова се извръщам встрани. Накрая тя протяга ръка, английски жест, и аз я хващам леко в своята. Тя е гореща и изпълнена с живот, с два живота. Навеждам глава и я притискам с чело; след това се налага да си тръгна бързо, защото очите ми са пълни със сълзи.

Колоната с багажа е дълга няколко километра: десетки и десетки колички и каруци за Исмаил и личните му дрехи, бижута, злато и оръжия; леглото му, килими, завивки и любими мебели; преносимият му хамам; благовонията и парфюмите му, кандила и гарафи, Коранът му, килимчетата му за молитва; любимите му котки. Абделазиз, доктор Фридрих и Бен Хаду пътуват с Исмаил, заобикалени от елитните воини бухари и кавалерията. Аз пътувам с робите прислужници и нищожния ни багаж: дрехи, завивки и по няколко лични вещи. След нас са жените и децата с пазачите на вътрешните дворове, около петстотин на брой, всичките евнуси. Следват астрономите, благородниците от двора и висшите сановници; семействата и прислугата им. След това са каруците с принадлежностите; Малик и кухненските му помощници; шивачките, шивачите, конярите, ковачите и останалите занаятчии. Опашката с товарите се извива по хълмовете зад нас много по-далеч от там, докъдето стига погледът ни. Знам, че някъде назад има и армия от роби, които вървят пеша, предимно африканци. Християните остават в града, за да продължат работата си под погледа на най-доверените (което означава най-жестоките) надзиратели. Исмаил остави дълъг списък със задачи на главния строител и очаква те да са свършени преди завръщането му, и горко им, ако не са изпълнени с абсолютно съвършенство.

След пет дни път на юг достигаме прохладното подножие на Атласките планини и правим лагер край бистро зелените води на река Мелуия. Съблечен до кръста, помагам на другите роби да опънем шатрите на султана, задача, усложнена от факта, че земята не е равна, а и павилионите – черно-бели от външната страна и зеленочервени от вътрешната – са така наблъскани един в друг, че всеки върви в краката на другия. Вече беше се разразил бой, тъй като някой ударил по невнимание друг, докато замахвал с чука, а пострадалият възнегодувал; астрономите се затрудняват с подреждането на уредите си на непознатото място, разделили са се на два лагера и спорят помежду си за точната посока на Кааба – съществена подробност предвид това, че султанът трябва винаги да ляга с глава към Мека. Точно в този момент Исмаил се задава с Алис от дясната си страна и Зидана от лявата.

Коленичим на тревата, свели очи.

– За какво е всичко това? – Слухът на Исмаил е като на прилеп, дочул е кавгите.

Виждам как звездобройците си разменят изпълнени с паника погледи и на мига забравят за споровете.

– Робите не слушат наставленията, ориентирали са шатрите погрешно. Кааба е точно в тази посока. – Главният астроном показва на султана стрелката на своята кибла, а Исмаил се навежда, за да види добре гравирания месингов диск. Вдига глава с мораво от гняв лице. След толкова години не се изненадвам от бързата промяна на настроението му, но дори аз не съм подготвен за това избухване.

– Застреляйте ги всичките! – крещи към стражите. Махва с ръка, за да покаже, че има предвид всички, които са участвали в опъването на тентите, повече от четирийсет от нас. – Искам ги мъртви, всичките! Те обиждат Пророка! Обиждат мен! Застреляйте ги всичките!

Изпълва ме такова отчаяние, че ми се иска да скоча на крака и да хукна. Сякаш някаква магия ме е приковала на мястото ми и не мога да помръдна. Успявам единствено да вдигна глава за миг, за да видя куршума, който лети към мен.

Стражът, застанал най-близо до султана, се поколебава: фатално. Исмаил веднага се нахвърля върху него и взима оръжието му. Горкият нещастник не го пуска на мига и това се оказва последното нещо, което прави, защото вече е свел изненадано поглед към украсената със скъпоценни камъни дръжка на кралския кинжал, който стърчи от гърдите му. Устата му се отваря и разкрива късче от отрязан език. После тихо се строполява, като пуска оръжието. Исмаил го взема, стреля към онзи с чука, но не уцелва него, а наведеното тяло на мъжа до мен, който извиква стреснато и отскача над земята, а топлата му кръв ме оплисква. Като по команда останалите стражи започват бурна стрелба. Изведнъж настава касапница.

Чувам женски писък и въпреки че никога не съм я чувал да пищи, знам, че това е Алис.

– Господарю, не!

Мъжки глас: Калайджията: Каид Мохамед бен Хаду Отур.

– Имаме нужда от мунициите, господарю. Хълмовете са пълни с бербери.

Калайджията е умен мъж; освен това е смел. Няма смисъл да се търси нежната страна на Исмаил, той не притежава такава. Бен Хаду поема инициативата да даде сигнал на стражите да спрат огъня. Следва кратък разговор между султана и неговия съветник, след това Исмаил идва сред нас, излъчващ злост подобно на вулканичен облак. Виждам как чехлите със златна бродерия минават покрай мен, малко сред това се чува влажно изхрущяване и някой започва да вие като животно. Не мога да се сдържа да не се обърна и виждам как Исмаил излива гнева си, стиснал жестоко в двете си ръце пръчките от шатрата, и троши черепи наляво и надясно.

Ще умра. Убедеността тежи като олово в стомаха ми. Тук, най-позорно, върху земя, която не е моята, без основателна причина. Ще умра.

Много пъти съм се доближавал до смъртта. В кралския дворец всеки ден някой умира, често от ръката на Исмаил. Някои неща трябва да бъдат направени от самия султан: все пак той е наместник на самия Пророк и е толкова близо до Господ, колкото никой от нас няма да бъде. Казват, че онези, които са били убити от султана, със сигурност ще бъдат възнаградени в рая със сенчести градини, пълни с рози, в които текат реки от мляко, мед и вино, а фонтаните ухаят на джинджифил и камфор и са наобиколени от девици, парфюмирани с ароматна смола. Проблемът е, че в пристъп на паника вярвам в Малеео и Колотиоло, а за беда те не предлагат подобни изкушения.

Опитвам да се подготвя да посрещна агресията, но не мога да спра да мисля за размазващия удар в крехкия ми череп, разплискването на кръвта и мозъка ми и това, че ще умра тук, смачкан с пръчката на шатрата пред очите на жената, която обичам.

Тази мисъл ме шокира до такава степен, че се раздвижвам. Оглеждам се. Исмаил е на десетина крачки от мен, а яростта му не утихва. Приближава. Виждам как рита тялото на следващия роб; не помръдва, очевидно е мъртъв, така че той го подминава. Мъжът, който лежи до мен, е жертва на стрелбата, половината му глава е пръсната по тревата. Тайно се пресягам, вземам шепа от кръвта и слузта на нещастника. Размазвам ги по главата и шията си и заставам в измъчена поза, изкривил врат, и чакам смъртта.

Лежа там, докато топлината напуска деня, докато пада мрак и луната изгрява.

– Вече можеш да станеш, Нус-Нус.

Примигвам, извръщам глава и чувствам лицето си странно: студено и сковано. Абделазиз е застанал над мен с ръце на хълбоците. Луната осветява скъпоценностите върху чалмата му. Лицето му е в сянка, но усещам усмивката му да се рее във въздуха между нас.

– Умник. Видях какво направи.

Няма ли го? Опитвам да помръдна, но тялото не ми се подчинява. С огромни усилия успявам да се надигна. Още изпитвам странно усещане в лицето, сякаш не е моето, а после си припомням.

– Ох.

Изпълва ме отвращение.

Следващото, което усещам, е, че ме хващат за ръцете и ме изправят на крака. Слагат парче плат върху лицето ми, което е студено и влажно и мирише силно на някакъв химикал, а после изведнъж светът се обръща с главата надолу и ме понасят като заклана овца. Отнасят ме в шатра в края на лагера. Отвън прилича на войнишка палатка; вътре обаче...

Някой е подредил това място за една-единствена цел. Вътре е пълно с дюшеци и възглавници, заобиколени от френски огледала, мирише на тамян и семенна течност. В земята сред възглавниците е забит кол. Започвам да се съпротивлявам, но крайниците ми висят отпуснати и безполезни заради онова, което съм вдишал през кърпата, и си мисля що за дявол е, че да открие такава смес, която държи съзнанието будно, докато тялото спи.

Хвърлят ме на дюшека и връзват ръцете ми за кола, а аз през цялото време призовавам краката си да рият в земята, така че да мога да изтръгна кола и да го използвам, за да пронижа врага си смъртоносно. Всеки мускул в тялото ми обаче, изглежда, е глух за молбите ми. Чувам, че е наредено на един от робите да донесе вода, сапун и кърпа за миене и след малко един младеж идва и измива кръвта и слузта от мен. Виждал съм момчето в лагера, но не знам името му, а дори и да го знаех, не бих могъл да го изрека. Вместо това разширявам очи към него, опитвам се въпреки унизителното си положение да му внуша да отиде и да доведе помощ, но той така и не вдига поглед, без съмнение вижда това не за първи път. Вероятно горкото дете е било подложено на нещо още по-лошо.

Великият везир приближава до осветената със свещи шатра и си пее тихичко "Ловецът и гълъбът", тази нежна и така обичана от жените в харема песен. Усещам как стомахът ми се свива от погнуса. Ето как ме заварва: безпомощен роб, чакащ да бъде прободен от стрелата му.

Най-накрая приключва с приготовленията си. Навежда се към мен.

– Е, Нус-Нус, колко приятно, нали? Само двамата сме. Исмаил мисли, че си мъртъв... ако изобщо мисли за теб. Ето че сега ми принадлежиш и мога да правя с теб каквото пожелая.

– Избутва робата ми, разголва ме и гледа каквото е останало от гениталиите ми. Хваща пениса ми в ръката си и започва да го гали злорадо.

– Хубава и чиста работа, не е ли така? И така е редно, платих за най-добрия в този занаят, да беше видял касапите на останалите, забралите разрези, инфекциите, отравянето на кръвта. Трябваше да се направи избор.

Погледът му блуждае мързеливо върху мен, наслаждава се на властта, която има над човек, който при други обстоятелства би го убил на мига.

– Причиняване на безплодие чрез премачкване с клещи на семенните канали. Или просто изрязване и на члена, и на тестисите, което е най-често прилаганата процедура при черните. Мнозина умират при този вид кастрация, а на оцелелите им е останало толкова малко, че трудно успяват да се облекчават. – Навежда се към мен. – Черния Джон носи разкошна сребърна игла с изумруд на чалмата си: вероятно си я виждал?

Виждал съм я, но просто гледам в пространството над рамото му. Усещам лукавата насмешка в гласа му при следващите му думи.

– Всъщност това не е игла: тръбичка е. Използва я, за да пикае през нея. – Стисва ме и потрепервам. – Ти извади късмет: наредих да не ти отрязват всичко – видях в теб потенциална бъдеща инвестиция.

Мъртъв! Ще те видя мъртъв, с размазана глава и ларви в кухините на очите.

– Ксенофон ни казва, че след кастрация буйните коне стават кротки и безопасно, вече не ритат и не хапят, но все още са годни да служат на армията; кастрираните кучета не губят силата си, нито ловните си инстинкти, просто вече не бягат от господарите си. Убеден съм, че същото се отнася и за хората. Отстраняването само на топките ги прави по-спокойни. Надявам се, и по-благодарни. Освен това съм чувал, че тази процедура може дори да подобри, вместо да възпрепятства сексуалните постижения; също и това, че ако кастрирането е извършено след пубертета, възможно е желанието да не се намали. А аз съм сигурен, Нус-Нус, че при добър стимул с теб можем да докажем това.

Не точно това е начинът, по който исках да сме заедно, но не можеш да ме виниш, че се възползвах от ситуацията, когато всичко се подреди така добре. Ще се насладим на приятна любовна игра, а след това ще те върнем там, където те открихме, и наистина ще размажем черепа ти. Колко жалко, че трябваше да се стигне дотук, Нус-Нус. Всичко можеше да е доста по-различно, ако ти не беше толкова... упорит. Исках единствено да те обуча в изкуството на насладата. Ти си надарено момче в много други отношения, това би завършило идеално твоята начетеност. Истинско похабяване на това прекрасно тяло.

Той вика роба, двамата ме обръщат и ме нагласят със задните части към него. Момчето е освободено и в този момент си спомням с ужас как Алис беше настанена в леглото на Исмаил първата нощ. След това чувствам ръцете му върху себе си и изведнъж се озовавам отново в пустинята, страдам от насилието, което ми е причинено, и се чувствам като в кошмар, в който ме преследва чудовище, а аз не мога да избягам...

Започва да ми се повдига и повръщам върху ярката коприна, силата на спазмите е такава, че изпръсквам дори стъклата на френските огледала.

– Срамота! – извиква с отвращение великият везир. Скача на крака и ме изритва в ребрата. Следва нов изблик и този път изцапвам обувките му, които несъмнено са скъпи. Вие като куче, рита ме отново, този път по-ниско, в червата. Успявам да почувствам болката и това е добре: пронизва ме като пречистващ огън. Усещам ефектът на лекарството да отслабва. Движа пръстите си и усещам допира на земята, в началото съвсем леко, но след това по-добре. Хайде – подканям безполезното си тяло.

Съсредоточавам се върху ръцете си, сковани като желязо, насочвам мислите си към пръстите, един по един, и ги виждам как се раздвижват. Успявам да хвана кола, започвам да стискам и дърпам.

– Какво? Какво? – гласът на Абделазиз се извисява до пищене. Той опитва да се добере до кинжала си.

Колът се освобождава, аз го хващам и го забивам с един невероятен триумфален замах право в средата на увенчаната му с чалма глава. Но великият везир, то се знае, носи чалма, по-голяма и от тази на султана. Състои се от метри плат, нагънат по интересен начин, така че главата му прилича на огромен лук. Ударът го зашеметява само за миг, но след това ме напада с кинжала с цялото неудовлетворено желание в погледа си. При първата атака се отмествам встрани, опитвам да го отблъсна при втората, но той е като канара. Кинжалът ме пробожда под ребрата. Не чувствам болка, а топлина, която подхранва гнева ми. Завъртам кола над главата си, като използвам засилката от дължината му, той се стоварва върху гърдите му и го поваля. Приземява се по гръб като летящ хипопотам и въздухът излиза от тялото му със свистене. Няма да успее да се надигне, няма да го допусна. Стъпвам с единия крак между възглавниците, а с другия върху корема му и грабвам кинжала от тлъстата му ръка.

– Достатъчно, Нус-Нус.

На входа стои Бен Хаду с безмълвния роб на Абделазиз до себе си. Детето се стряска при вида на кинжала и на поваления си господар и побягва.

– Хайде. Колкото и да не го харесваме и двамата, това няма да доведе до нищо добро.

Животът продължава, сякаш не се е случило нищо необичайно. Щом се преобличам в чисти дрехи, а Калайджията е превързал раната ми с практично спокойствие, Исмаил започва да ми дава нареждания, сякаш преди малко не е размахвал пръчка над главата ми. По време на вечерята, след като с Амаду сме пробвали храната, той изпада в меланхолично настроение, както често се случва след някое от кръвопролитията му.

Седнали сме на килим пред главния му павилион и той се е загледал в небето.

– Астрономите ми казват, че същите звезди, които ни огряват сега, са огрявали и Пророка, докато е седял пред входа на пещерата на Хира. Виж Аш Шаула, протегнатата опашка на скорпиона. – Посочва към безбройните неразличими светли точици в нощното небе – Ат-Тинин, змията. Саад ал-Малик, звездата на великия крал. – Взира се в последната блещукаща светлинна известно време, мълчалив, замислен, а луната очертава профила му и хвърля сребрист отблясък в очите му. Накрая той пита: – С какво ще бъда запомнен, Нус-Нус?

Има ли по-опасен въпрос, на който да отговоря честно? През годините сме обсъждали много неща, но проблемите са били предимно от практическо естество: предимствата на вълната през зимата и на памука през лятото; качеството на солта от различните източници – морето и пустинята; природата на котките и камилите. Беше ме разпитвал за Венеция, но забелязах как очите му станаха безизразни, като му разправях за водните улици: той не би могъл да си представи такова нещо като канал, нито пък да се поинтересува от него. Ала когато заговорих за архитектурата и пищната украса, слушаше внимателно и зададе много въпроси. Беше ме разпитвал за езиците и превеждането, особено по отношение на техническите термини; обсъждахме дори Аристотел, Омир и Плиний – автори, които поради факта, че предшестват зараждането на исляма, представляват по-безопасна тема от любимия ми Руми с полета на изпълненото му с възторг въображение и опасните му еретични мисли. Исмаил досега не е показвал и намек за съмнение или ранимост и не знам какво да отговоря.

– Като велик крал? – рискувам.

Бавно кима.

– Но кое прави един крал велик? Какво ще разкаже историята за мен?

– Не знам много за тези неща, господарю.

Извръща тъмните си проблясващи очи към мен.

– Абделазиз ми каза, че самият ти си син на крал.

Бих могъл да отрека и да улича великия везир в лъжа, но това би било неистина, макар кралството на бедния ми баща към края да беше малко по-голямо от един от павилионите на Исмаил и аз никога да не съм възприемал себе си като принц. Извръщам глава.

– Ала далеч не велик крал, господарю, няма място за сравнение.

– Хайде, момче, недей да скромничиш.

Има ли нещо по-изнервящо от ледения поглед на палач, втренчен в теб в очакване да му възразиш? Отчаяно се опитвам да изровя в съзнанието си всичко, което знам за кралете от думите на гриотите – западноафриканските разказвачи на приказки, и от песните и историите им край огъня. Имената им изскачат в главата ми: фараонът Ахенатон, Аския Тур, кралят на Сонайската империя, Цезар в Рим, Ханибал, Кир, Александър и Сюлейман, който съсякъл дете на две и дал по една половина на двете майки или нещо подобно. С братята ми много се увличахме в кървавите подробности в тези истории – затворници, чиито черепи са били смазвани под краката на слон; погребани живи врагове; бебета, изгаряни в жертва на езически богове, кланетата във Вавилон... Хрумва ми, че може би жестокостта е необходимо качество за един крал; или пък положението на крал предизвиква подобно поведение в хората. Дали склонността към насилие тласка човек към короната? Говори се, че Исмаил се е справил с повече от десет правомерни наследници на короната по пътя към трона на Мароко, при все че не знам каква част от това е истина. А може властта да променя душата на човек и той да си мисли, че е повече от останалите? Ако всички ми се кланят, отнасят се с мен сякаш съм Господ, слязъл на земята, удовлетворяват всичките ми прищевки, хвърлят се ужасени в краката ми и извръщат поглед, докато проливам кръв, щях ли и аз да бъда като Исмаил? Самата мисъл за това е равносилна на измяна и се боя, че може да е изписана по лицето ми. Вече се забавих твърде много. Бързо, Нус-Нус, кажи нещо. Кажи нещо!

– Според мен, господарю, ще бъдете запомнен като Закрилника на Мароко.

Проблясващите очи се присвиват, докато заприличват на полумесеци. Дали в тях се чете подозрение? Не, удовлетворение.

– Закрилника, да, това ми харесва. Ще бъда запомнен като Пазителя на вярата, Бича за неверниците, Носителя на полумесеца. Освен това и като Архитекта, кралят, който е превърнал Мекнес от мърляво селце във велик имперски град. Като основоположник на бляскава династия.

Изправя се на крака и тръгва решително, в този момент гради образа си пред света. Разбира се, той вече е част от династия: Алауитите, наместниците на Пророка по линия на дъщеря му Фатима. Не казвам това. Не споменавам и страховитите му деца чудовища, открити тази сутрин в един от фургоните с храна да се тъпчат едновременно с фурми, захар и смен, отлежалото ферментирало масло, което струва почти колкото злато. Кълна се, че децата му бяха омазали лицата си с него точно защото е толкова ценно. Възрастните жени по селата взимат пестеливо по мъничка лъжичка от буркана със смен, за да глазират соса, който прибавят към празничния кускус, към сватбения тажин. Богатите и разглезените обаче нехаят за истинската стойност на нещата. Ядат до пръсване, после си вземат още малко. Емирите оставят следи от повръщано след себе си, тях обаче никога не ги наказват. Те произхождат от Исмаил, наследници са на бляскавата му династия. Кражбата беше приписана на двама нещастни роби; те бяха обезглавени за това. Алчността подтиква облечените във власт към разхищение. Те живеят, за да получават: храна, напитки, мъже, жени. Света. Апетитът им не може да бъде задоволен; празнината в злите им души не може да бъде запълнена.

Мисля за баща си как лежеше огорчен в мрака. Понякога е по-добре да не си крал.

18

Алис

От дни се намирам в пълен шок, седя в женския павилион като голяма восъчна кукла, едва търпя обкръжението си, непрестанното сврачешко бърборене, влизането и излизането на прислужници, деца, храна, не мога да си поема дъх. Вече знаех, че мъжът, чието дете нося, е страховит, но сега зърнах истинската му същност и имам чувството, че съм надникнала в бездна. Наблюдавах как с ръцете, които са ме галили, извършва чудовищни убийства. Щом затворя очи, виждам как дългите чукове се спускат надолу, наляво, надясно, забиват се в глави, смазват гърбове, ръце, крака, ребра, без никаква милост, без причина. Чиста бруталност, незадоволима жажда за кръв у мъжа, който създаде дете в утробата ми и който за мен се превърна в олицетворение на самия дявол.

Най-лошото от всичко беше да гледам Нус-Нус, проснал се по очи, просто да лежи там и да чака смъртоносния удар. Какъв ужас трябва да изпитва човек, че просто да лежи и да чака смъртта? Погледнах към Зидана, сякаш тя може да сложи край на изблика на насилие на съпруга си, една природна сила срещу друга, но бърз поглед ми беше достатъчен, за да се уверя, че очите ѝ са блеснали, свива и разпуска юмруци, сякаш с желание би се присъединила към тази сеч и сама би смазала няколко черепа.

Бях така сигурна, че ще видя как приятелят ми умира, та се срамувам да призная, че бях готова да избягам. В този момент забелязах, че протяга ръка. Загреба от кръвта на горкия човек до себе си, размаза я по главата и врата си и отново легна неподвижно. Погледът ми попадна на султана, който осакатяваше поредната си жертва. Беше обърнат с гръб, но приближаваше към Нус-Нус, неутолил жаждата си за кръвопролития, и не можех да си представя, че тази малка хитрост ще свърши работа. Султанът стигна до него, загледа се в резултата от действията си и в този момент нещо сякаш се изпари от него, като че зъл дух беше прогонен чрез екзорсизъм от тялото му, той пусна пръчката, която стискаше, хвана великия везир под ръка и двамата започнаха да разговарят най-спокойно, сякаш обсъждаха времето.

До този момент не подозирах, че е способен на такова чудовищно поведение. Нося детето му. То е в мен, расте с всеки изминал момент и се превръща в мъничко подобие на баща си. Тази мисъл не е ли ужасяваща? Толкова много исках дете, че избрах да се отрека от вярата си пред смъртта, и ето го наказанието за греха ми. Опитах се да се помоля, но, изглежда, съм забравила всички молитви, които знаех. Казват, че шокът се отразява по странен начин на човешкото съзнание, но явно жестокостта изтрива всичко.

Животът продължава и започвам да се мъча да приема хората, от които зависи съществуването ми. Казвам си, че султанът трябва да е бил предизвикан сериозно, обиден, предаден. Че подобно жестоко наказание вероятно съответства на гнусно престъпление, извършено срещу името му, личността му, собствеността му, че реакцията му е по някакъв начин оправдана и още по-честна поради своята директност. Личната намеса...

Понякога се усещам как мисля по този начин, като използвам фрази, ненавистни ми в устата на майка ми, която си служеше с тях, за да намери извинение за разточителството на съпруга си.

– Той е човек с великодушно сърце – казваше тя след поредния му загубен облог, който ощетява домакинството. – Той е спонтанен. Носи се по вълната на моментното настроение. Не иска да разваля удоволствието на приятелите си, ако се въздържа, ще ги накара да се срамуват... – и така нататък.

След като нещо не може да се промени, трябва да го приемеш. Някак трябва да възпитам мислите си в спокойствие, чувствата си в нежност, освен това тревогите ще се отразят на бебето и ще събудят чудовищните черти у него.

Щом летните жеги отминават, откривам, че животът тук започва да ми харесва, далеч от трескавите съревнования в харема. Останалите жени се оплакват от еднообразието на храната, простото обзавеждане, насекомите, ограниченото пространство в шатрите; но те излизат рядко. Докато аз, след като приключим с вечерята, се отдалечавам от павилионите (макар да не напускам зоната, определена за жените, не съм толкова лекомислена, че да я прекрача) и сядам на една скала, от която мога да гледам близката река и извисяващите се над нея планини.

За пръв път в живота си виждам подобен пейзаж. В Холандия почти няма хълмове, няма дори възвишения. От най-горния етаж на къщата ни в Хага имам поглед чак до бреговете на Шевенинген, отвъд километри паркове и фермерски земи, полдери и дюни, чак до равното сиво море. Беше, простичко казано, не най-вдъхновяващата гледка на света, но пък бе открита, пряма и спокойна, също каквато е природата на самите холандци. Докато седя тук, край бурната река с бучащите ѝ кафяви и кални след дъжда води, между гигантските хълмове с назъбени била, достигащи облаците и небето, се питам дали темпераментът на местните хора не е също отражение на околния пейзаж, който прави настроенията им по-крайни, а страстите – по-изявени. Може би точно това кара султана да е човекът, който е. Слагам ръка на корема си и се моля на всички богове детето, което е в мен, да съчетае най-доброто от двата свята. Моля се да не дам живот на още едно чудовище.

19

Шаабан 1088 година по хиджра

С настъпването на зимата узнаваме, че в Тафилалт, където Исмаил провъзгласи по-големия си брат Мулай ал-Харани за управник, оказвайки му безпрецедентна милост след потушаване на безредиците в Маракеш, е възникнал бунт. Ал-Харани обединил сили с по-малкия си брат Мулай ас-Сагир и особено войнствено берберско племе, така наречените Аит Атта, и заедно се подготвяли да предприемат поход към Мекнес, за да превземат незащитената столица.

Щом султанът чува за това, лицето му така се изпълва с кръв, че става почти черно. Фучи из павилионите като буреносен облак, дава гневни нареждания, движи се толкова бързо, че по лицето на Абделазиз, който се опитва да го следва, избиват капчици пот.

– Проклет да е брат ми! Да не би да иска да унищожи всичко, което съм постигнал? Толкова ли ме мрази? Трябваше да го убия още първия път, вместо да му прощавам за бунта. Мислех, че на рамото ми е имало добър ангел, когато проявих снизходителност; оказва се, че всъщност е бил черен демон. Трябваше да побия главата му на кол върху стените на Маракеш, като имах възможност. Този път ще му я отрежа и ще я забуча над главните порти в Мекнес.

Абделазиз възторжено се съгласява. Всяка друга реакция би била самоубийствен акт, когато султанът е в такова настроение. Щом обаче Исмаил заговаря за повеждане на армията на юг през планините, за да бъдат избити бунтовниците, виждам как великият везир пребледнява. През нощта от реката се надига мразовита мъгла като призрачен дъх на хиляди джинове и поглъща шатрите, така че на сутринта са обледени. Лагеруването в подножието на планините е достатъчно лошо в сравнение с лукса, с който е привикнал, но да се предприеме поход през този страховит терен посред зима? Нашият везир не е станал дебел и отпуснат от маршируване по походи; той по-скоро е готов да се върне в Мекнес, за да нагледа строителните работи.

Погледът на Исмаил проблясва, щом се обръща, и осъзнавам, че напълно съзнателно измъчва хаджиба – човек, който няма да му е от голяма полза по време на битка. Оставя го да се изтормози още малко, а след това го прегръща през раменете.

– Не се тревожи, Абду. Няма да те карам да участваш с мен в битката. Съмнявам се, че разполагаме с достатъчно як кон, който да те носи! Не, имам нужда от доверен човек, който да управлява двора, докато ме няма.

Раменете на Абделазиз се отпускат с облекчение. После му хрумва нещо друго и плъзва пресметлив поглед към мен. С великия везир успешно се отбягвахме през последните седмици или поне аз отбягвах него. Но ако Исмаил и Калайджията не са тук, няма кой да ме опази от посегателствата му към мен.

Изведнъж се чувам как казвам:

– Не оставяйте верния си слуга, о, Слънце и Луна на Мароко. Вземете ме със себе си. С радост ще взема участие в битката!

Абделазиз ме стрелва с убийствен поглед.

– Глупости, Нус-Нус! Планината не е място за евнуси. Те не могат да понесат условията, да не говорим за оцеляването в битка. Освен това султанът няма да има нужда от пазител на книгата или прислужник, който да му носи пантофите, точно в този момент! – Той говори за двете ми задължения с такъв сарказъм, че започват да звучат нелепи дори и на мен самия.

– Мисля, че Амаду няма да се чувства особено добре в планините – казва меко Исмаил.

Той се навежда да почеше маймунката по кадифената гушка и тя писука от удоволствие. Ако Исмаил управляваше животинско кралство, и той, и поданиците му биха били много щастливи.

– Ще го поверя на грижите на Белия лебед. – При мисълта за нея ме пронизва болка. Ако отида в армията, ще трябва да оставя Алис на милостта на Абделазиз и Зидана, а и двамата биха се радвали да видят нея и детето ѝ мъртви. – Господарю, ще се подчиня на заповедта ви, независимо дали пожелаете да тръгна, или да остана. – Сякаш има нужда от подобно допълнение.

Добива замислено изражение.

– Ще те направя бухари, Нус-Нус. Ще ти отива.

След това хваща везира под ръка и започват да обмислят тактиката.

Бухари: идеята е толкова абсурдна, че не успявам да сдържа смеха си. Изглежда, дремещият у мен воин все пак ще има възможност да докаже себе си.

Ден преди да тръгнем на похода, една пастирка слиза към лагера от хълмовете с малко стадо кози, всяка от които носи сребърен амулет на врата си, и това предизвиква голяма почуда и много догадки.

– Тя не е жена, а вещица, и това са преобразените ѝ деца.

– Не, това са душите на хора, омагьосани в кози – казва друг и прави жест против уроки. Усмихвам се, като си припомням Омировата Цирцея.

Исмаил, който обичайно би се потресъл от мисълта жена да броди сама, дръзко непокрила лицето си, е силно заинтригуван. Пастирката общува с духовете и умее да предсказва бъдещето, а той иска да се допита преди предприемането на голяма стъпка. Любезен е с нея, въпреки че е възрастна и почерняла от слънцето, и е ласкателен към поверениците ѝ. Тя му изрежда имената на всичките, при все че малките зверчета са десетки на брой и всички изглеждат еднакво – черни, мършави и пълни с енергия. Тя хвърля кокалчета и му предвещава лесна победа, а след това му подарява амулета, който носи на дрехата си: голяма квадратна сребърна плочка, цялата гравирана с чуждоземни символи, за да го пази от зли сили. В отплата той целува ръцете ѝ (нещо, което не съм го виждал да прави никога) и щедро ѝ подава кесия със злато, която взима от Абделазиз, тъй като той не си позволява тази проява на лош вкус да носи пари у себе си.

Изпращам я и я питам коя е и откъде е дошла, а тя отвръща, че се казва Амзир и принадлежи към пустинните туареги. Има синьо-черни петна по устните и около очите, а фактът, че носи масивни сребърни накити на ушите, врата и китките, говори, че не се бои от разбойници. Започвам да се чудя дали не притежава магьоснически способности. В този момент ми хрумва нещо. Договаряме цената и тя се усмихва широко, като ми показва здрави бели зъби.

Оставяме козите ѝ в една от шатрите и я отвеждам при Зидана.

– Тази жена се казва Амзир. Тя идва от Великата пустиня и също като вас властва над духовете. Реших, че може би ще искате да поговорите с нея.

Султанката оглежда жената от глава до пети без особен интерес.

– Много си слаба – заявява пренебрежително.

Жената от племето на таурегите се усмихва, лека усмивка, но несъмнено остра.

– Ти си много дебела.

Зидана се намества самодоволно. Сякаш определили с тези думи положението си в обществото, тя прави жест, с който я кани да пият чай. Известно време сравняват имената, с които наричат различните духове. Жителката на пустинята показва достатъчно познания и скоро Зидана започва да рисува някакви символи в пръстта, а Амзир ѝ отвръща с интересна комбинация от кръгове и линии.

– Това ще пази момчетата ти – заявява накрая по-възрастната жена – от огън, храна и болести.

– А от отрова?

Кимване.

– А от острие?

Жената от племето на туарегите рисува нов символ.

Зидана се замисля.

– Има и смърт край вода; също и въже...

– Синовете ти ще останат невредими... – Амзир прави пауза, взира се в символите и леко сумти.

– Какво? Какво има?

– Бяла жена, чужденка.

Зидана се обляга назад и присвива очи.

– Продължавай.

– Очаква дете.

Очите ѝ заприличват на цепчици.

– Знам коя е жената. Момче ли ще бъде?

Пустинната жена размахва пръст.

– Няма да повярваш. Единственото ѝ дете ще се окаже момиче. Дори в началото да прилича на момче.

Това носи огромна радост на Зидана, тя се киска.

– Момче, което всъщност е момиче! Ха! Това ми харесва. Значи, синовете ми ще успеят да наследят баща си?

– Стига бялата жена да оцелее.

Това не я радва така силно. Сдържам дъха си. На мен ми звучи прекалено нагласено, но в крайна сметка Зидана кима замислено. След това отрупва жената с подаръци: бижута, парчета ароматен кехлибар, бадемови сладкиши, плодове за козите ѝ. И двете изглеждат предоволни от срещата си. Сбогувам се с туарегската жена, а тя ме поглежда право в очите и се обръща по име към мен: но не ме нарича Нус-Нус, а използва истинското ми племенно име. Това толкова ме изненадва, че не успявам да чуя какво говори след това и я моля да повтори.

– Бъди непоколебим, ти, който си едновременно мъртъв и жив. Предстои ти да преплуваш морета.

После вика козите си, те се изсипват навън от шатрата и жената ги повежда надолу към реката, където тучните пасища още не са попарени от студа, а аз гледам след нея намръщено.

Същия следобед съм пременен за задоволство на Исмаил (а трябва да призная и с известна доза суета от моя страна) в униформата на елитните Черни стражи, състояща се от дълга алена туника върху бяла риза и широки панталони с дълъг пояс от зелен памук. През рамото е преметнат кожен болдрик, а в него има малък извит кинжал, затъкнат пред гърдите. Няма чалма, тъй като Исмаил смята, че покриването на главата носи слабост на всеки бухари по време на битка; а пък и как ще може ангелът да го отведе в рая, ако не може да го хване за плитката на темето? Аз нямам плитка; без чалма се чувствам незащитен и ми е студено. Ако падна в бой, бавно ще се свлека в пъкъла.

Когато отвеждам Амаду, за да го поверя на грижите на Алис, тя не ме разпознава веднага, но се изправя на крака. За пръв път от дълго време я виждам изправена. Коремът ѝ прилича на узряла диня и ме наляга съмнение, че ще роди, докато сме на война.

Маймунката се впуска в издирване на храна из шатрата, търси лакомства под възглавниците, което ме натъжава още повече – лесно може да се заблудиш, че животните те обичат заради самия теб, а не защото си техният източник на храна. Вероятно точно Амаду е причината Алис да ме познае.

– О, Нус-Нус, помислих те за някой от строгите стражи!

– Съжалявам, че съм те разтревожил. Дойдох да се сбогувам. И да оставя Амаду при теб. Струва ми се, че не е готов да участва в битка.

– А ти?

Правя опит да се изпъча, имам чувството, че тези дрехи и дългият меч, който лежи до бедрото ми и ми беше даде лично от Исмаил, не ми подхождат.

– Не изглеждам ли готов?

Известно време ме гледа мълчаливо, а ъгълчетата на устата ѝ сочат надолу. После се приближава и слага ръка върху моята. Вдига поглед към мен и той отново ме залива като огромен син океан.

– Моля те, не се прави на герой, Нус-Нус. Не бъди прекалено смел.

– Тази вечер трябва да положа клетва, че ще дам живота си за нашия султан.

Наблягането на думата "нашия" не остава незабелязано. Очите ѝ се напълват със сълзи.

– И въпреки това – прошепва тя – бих предпочела да се върнеш като страхливец, но жив, отколкото да останеш само спомен за храбрец.

– Берберските жени поръчват на мъжете си да не се връщат, ако бъдат победени. Плутарх казва, че жените от Спарта увещавали синовете си да се върнат с щитовете си или върху тях. В ганайското племе Асанте има поговорка, че жената е тази, която вкарва желязото в меча на мъжа. Толкова ли са различни англичанките?

– Знаеш твърде много – изрича тъжно.

– Знанието никога не е твърде много. Човек не може да живее единствено в своята глава.

– Убедена съм, че не си скучен учен.

– Аз пък, милейди, не съм убеден в нищо. Всъщност това не е истина. Има нещо, в което съм убеден.

– И какво е то? – Стисва ръката ми още по-силно. Усещам всеки от пръстите ѝ поотделно, а кожата ми се събужда от това чувство. Как мога да разкрия сърцето си пред жена, която очаква дете от друг мъж и този мъж е моят господар?

– Би било предателство да го изрека на глас.

– Аз мисля – проронва нежно, – че е светотатство да не го направиш. Но не бих те накарала да пожертваш себе си. – Тя слага пръст върху устните ми, за да запазя мълчание.

Хващам китката ѝ, за да отместя пръста ѝ, навеждам глава и я целувам леко, докато всичко в мен тръпне от копнеж.

Светът се завърта, а може това да съм аз? Мога да се закълна, че за един кратък миг почувствах ръката ѝ да притиска тила ми, да ме придърпва към себе си. Но той отминава, тя се отдръпва и просто стоим и се взираме един в друг. Цялата чудовищност на случилото се надвисва над нас като планета, която се е стоварила помежду ни през покрива на шатрата. Може да ме екзекутират за това, което направих току-що – глупава, безразсъдна постъпка; същото може да сполети и Алис. В този момент Амаду, разочарован от безплодното търсене на храна, изскача бърборейки изпод покривката на дивана и нарушава напрежението помежду ни.

С огромно усилие слагам второто си лице и правя поклон.

– Дано си добре, Алис. Надявам се бебето да се роди лесно. – Тръгвам си бързо, а сърцето ми блъска в гръдния ми кош, сякаш се опитва да изхвърчи, за да остане с нея.

Същата вечер полагам клетва за вярност над Салих ал-Бухари, изящен том на няколко века, поднесен като дар от главнокомандващия на Хеджаз, Баракат бен Мохамед, пазител на свещения град Мека. По тази причина Исмаил го цени изключително и го взема със себе си при всяко пътуване, държи го в собствената си шатра и го оставя да бъде носен от кон с прекрасни накити (същото животно, за което бях поръчал торба за фъшкии със златна бродерия на пазара в Мекнес).

Има поверие, че трябва да прекара последната си нощ в лагера с първата си съпруга. Нанасям подробностите в дневника сутринта преди първата молитва.

Преди слънцето да е напълно изгряло, Исмаил се сбогува със сънения Абделазиз.

– Скъпи приятелю, грижи се добре за жените в харема ми, за съпругите и синовете ми. Ако нещо им се случи, ще наредя да бъдеш влачен от мулета.

Очите на великия везир се ококорват от ужас; тогава императорът избухва в шумен смях.

– Толкова е лесно да те подразни човек, Абду.

След закуска поемаме на път: седемхилядна кавалерия и хиляда и петстотин пешаци. Прекосяваме Мелуия при брода, горещият дъх на конете вдига мъгла наоколо ни и когато се обръщам назад към лагера, виждам нещо като армия от фантоми, придвижваща се между световете.

20

Рамадан 1088 година по хиджра

През първата нощ след онази целувка не заспах, в един момент се реех главозамаяно във висините, а в следващия стигах до терзание. Накрая тормозът взе връх; след няколко дни не съм особено поумнял въпреки всичките часове, прекарани в мисли за това, при все че неизвестността и старанието да се крепя на коня насочиха съзнанието ми в по-практична посока. Сега, след изтощението върху седлото, спя по-добре от години насам, независимо от ниските температури и твърдата земя, върху която лежа. Условията в планината са трудни, никога не съм изпитвал такъв студ. Замръзват дори космите в носа ми и сълзите в очите ми, а урината ми прилича на желе. Научавам се да дишам бавно, за да не чувствам пробождане в гърдите. Султанът ни пришпорва безмилостно, подтикван от собственото си нетърпение да срази бунтовниците. Щом става ясно, че фургоните с багаж ни бавят, той без капка съжаление се отказва от легла, маси, кандила – всичко, за което е нужно време и не може да бъде носено от муле. Той се примирява със същите условия като нас, спи върху наметало на земята и яде същата отвратителна храна като всички останали. Започвам да изпитвам някакво уважение към Исмаил като към мъж, който понася трудностите с по-голяма лекота от обучените войници. Досега го бях възприемал като деспот, сластолюбец, побъркан, който използва властта, за да удовлетворява маниите и желанията си. Вече започвам да виждам мъжа, който стои зад титлата, който е започнал живота си като по-малкия син на низш военачалник, далеч от властта, който е кроил планове, схеми, борил се е по пътя към трона и го е отвоювал от останалите претенденти и врагове; мъжа, който е решен да обедини кралството, да разшири границите му, да създаде династия и да остави великолепно наследство след себе си. Освен това забелязвам по-ясно отвсякога религиозния плам, който го бута напред: без значение от започването на Рамадан, той се грижи за бързината и силата на цялата си армия. Въпреки че при залез слънце гладните ни тела се тресат като поразени от треска и много от хората падат от конете от умора, Исмаил не показва никакви белези на неудобство и тревога и винаги се уверява, че конете са добре обгрижени, преди да си позволи сам да почине.

Когато един от каидите глупаво напомня, че след като сме "мусафир", пътници, имаме законното право да отложим постенето до завършване на кампанията си, Исмаил овладява голямото си желание да обезглави нахалника и просто го понижава до водач на мулета в края на колоната.

– Тръгнали сме на свята мисия, за да защитим владенията на Господ! – гневи се той. – Кому е нужен хляб, когато сам Бог ни дава сили?

Никой не се осмелява да изтъкне, че на божиите воини също им е спестен постът.

И така, ние продължаваме с празни стомаси през кристално ясните дни, конете вървят през снега, който е толкова бял, че ни заслепява. През нощта милионите звезди блестят над главите ни, воят на чакалите кънти във въздуха и обсебва сънищата ни.

Започваме да се спускаме от планината точно след залез слънце, без да сме видели жива душа с изключение на няколко дрипави овчари в продължение на седмици път и приближаваме малко селище, сгушено в долината. От открития огън се издига  дим; цяла овца се върти на шиш. Щом приближаваме, възрастен мъж с дрипава роба и мърлява чалма се просва по очи пред коня на султана.

– Добре дошли, господарю! Портите на рая са отворени, тези на пъкъла са затворени. Шейтанът е здраво окован, а джиновете са заключени. Умолявам ви, нарушете поста, присъединете се към покорните ви поданици.

Исмаил остава толкова зарадван, че весело сяда на една от протритите постелки, наредени край огъня, споделя храната на селяните и се възползва от девицата, която предлагат за леглото му тази вечер. Не нося дневника със себе си заради жлъчната забележка на великия везир, а и не ми казват как се пише името на момичето: никой от тези хора не може да пише или чете. Те повтарят звуците, докато се ориентирам и го записвам с подострена тръстикова пръчка и мастило от пепел и вода върху парче лен. През цялата нощ не мога да мисля за друго освен за Алис. Моля се да е добре и се чудя дали ще оцелея в битката, която предстои, щом стигнем утре в Тафилалт.

21

Алис

Какво направих? Опитвам се да не мисля за това, но сякаш съм обладана от някакъв дявол. Споменът за похотливата целувка, която откраднах от своя приятел, която го отблъсна от мен, засрами го и го притесни, не спира да ме преследва още по-горещ отпреди. Припомням си също и гледката на голото му тяло в онзи ужасен ден, когато султанът полудя – същинска скулптура от обсидиан. Сигурно съм обсебена от някой зъл дух, който расте и събира сили с всеки изминал ден в корема ми. Несъмнено ще родя чудовище.

Опитвам да се помоля, но ми се струва лицемерно да изричам християнски молитви, след като съм се отрекла от вярата си. Объркването ми ме предизвиква да потърся маалема, която дава религиозни наставления на жените в харема наред с практически съвети за бродериите им. Тръгнахме толкова набързо от Мекнес, че никой не се сети да ѝ нареди заедно с торбите с къна, разноцветни мазила, бижута, захаросани плодове и топове сатен да вземе и макраметата и коприната и те бяха оставени в двореца, но не липсваха твърде много на никого, че да бъдат пратени роби да ги донесат.

Вече зная малко арабски, но още не ме разбират добре. Показвам ѝ преведения Коран, който ми даде английската вероотстъпничка Катрин Трегена, и се опитвам да обясня какво искам – някакви наставления по светата книга, – но тя я хвърля далече, сякаш е отровна, плюе върху дланите си и ги бърше в полите на робата си. После си тръгва набързо, като си мърмори нещо, и оставам с убеждението, че съм ѝ нанесла непоправима обида, но след малко се връща с малко томче, подвързано красиво със зелен и златен марокен. Отваря го на последната страница, започва да движи пръста си отдясно наляво под символите и мърмори напевно. Звучи ритмично, повтарящо се, хипнотично. Въздейства дори на маймунката. Тя лежи кротко, свита в краката ми, и гледа, без дори да мига. Нус-Нус ме е научил малко на арабски и различавам някои от думите в молитвите на жената. Слушам звуците, заучавам ги наизуст и ги повтарям като папагал, а маалема от време на време прави жестове в опит да ми обясни значението. Така научавам, че Ал-Фатиха означава "откриване", тя ми подсказва, като допира дланите си и след това ги отделя, сякаш се отварят на панти; че във вярата им Господ има различни имена. Маалема е доволна от мен. Потупва ръката ми, бърбори и наперено се движи наоколо с новооткрита гордост. Очевидно съм най-добрата ѝ ученичка, изпитание за уменията и способността ѝ да убеждава.

Зидана минава покрай нас, увита с одеяла и кожи, вижда маалема, седнала до мен с отворен Коран на коленете си, и ни поглежда мрачно. Амаду я стрелва с поглед и бързо се промъква под полата ми.

Една от другите куртизанки също като мен скоро ще роди, бременността ѝ предхожда малко моята, вероятно с една или две седмици. Тя е млада чернокожа жена с изпъкнали очи, нежни и влажни като тези на мопсовете на майка ми. В деня, в който започват родилните ѝ болки, останалите жени я обикалят загрижено, подменят къната върху ноктите, дланите и стъпалата ѝ. После започват да я обгрижват, като че ли самата тя е бебе, хранят я, носят я на ръце до тоалетната и обратно, а най-накрая и до импровизирания хамам, където пастата се измива, като оставя след себе си всичко боядисано в отровно оранжево, а тя изглежда невероятно доволна. Очите ѝ са очертани с молив; дори устните ѝ са боядисани. Уверяват ме, че това се прави от суеверие, за да отблъсква лошото влияние. Очевидно духовете, които те наричат джинове, обичат да се възползват в момент на слабост и може да се опитат да се вселят в тялото. Осъзнавам, че се питам къде ли още са нанесли къна.

Изглежда, защитната сила къната не е подействала и джиновете са си организирали празненство, защото детето на бедното момиче е мъртвородено. Денят е изпълнен с плач, жените не спират да вият и да премятат езиците си. Съсипаната майка къса дрехите си, дере лицето си с нокти и не позволява да вземат детето ѝ, за да го погребат, не пуска мъничките му глезенчета, докато те го дърпат от нея. Това е сърцераздирателна гледка. После сядам до нея за малко, галя ръцете ѝ и нареждам състрадателно, но видът на наедрелия ми корем предизвиква нови и още по-неутешими сълзи и аз си тръгвам, изпълнена с жал и тревога за това, което ще се случи с мен.

Това не е място за раждане на деца. Въпреки запалените мангали студът отвън се усеща. Прониква през гънките и отворите в плата на шатрите, през входовете, които никога не се затварят плътно, просмуква се през земята, през рогозките и ориенталските килими, постлани отгоре. И въпреки това понякога си представям как се промъквам навън през нощта, прекосявам реката през плитчините и се покатервам в планината, за да родя самичка в някоя пещера като диво животно.

22

Шауал 1088 година по хиджра

При превземането на Тафилалт не се налага дори да извадим мечовете. Оказва се, че селяните, които ни приеха така добре в продължение на два дни, са били богато възнаградени, за да ни забавят, та ал-Харани и Мулай ас-Сагир да могат да отпътуват на север към Тлемсен. Пристигаме в Сиджилмаса и сме радостно посрещнати от жителите, които несъмнено само преди няколко дни са подкрепяли каузата на бунтовниците. Всички изнасят килимите от домовете си и ги постилат на улицата, за да може султанът да язди върху тях. Ние, разбира се, не разполагаме с торби за фъшкии (нито със златни бродерии, нито каквито и да е други) при това пътуване; боя се, че примерните стопанки ще трябва здраво да поработят, за да възстановят килимите си.

Бунтовниците са създали свой собствен берберски сврачи разкош на това място. Очевидно въстанието им е получавало чужда подкрепа, тъй като сред вещите, които са оставили след себе си в бързината, има пищни килими от Турция и Исфахан, нови френски мебели с крещяща украса от златни листа и английски оръдия, които карат очите на Исмаил да заблестят. Процесия от градски първенци идва да отдаде почести и излияния за лоялност. Предлагат живота си, мечовете си, синовете и дъщерите си, повечето от които са извънредно некрасиви. Исмаил е възхитен. Щом Рамаданът приключва, следват големи празненства и след седмици въздържание той се отдава на удоволствия с две или три момичета в леглото си едновременно всяка нощ, сякаш е решен еднолично да пренасели земите на родината си.

"Царедворците", останали в Сиджилмаса, са пъстра група: хора от Риф, скитници и измамници от най-различни племена и националности. Има двама мъже, които се кълнат, че са принцове на Асанте; португалски и холандски ренегати; търговци от Египет и Етиопия, които незабавно предлагат стоката си на новопристигналите. Исмаил нарежда тя да бъде конфискувана и я раздава пренебрежително.

– Ето – казва той и подхвърля на Бен Хаду ковчеже с ароматна смола. Всеки друг би се почувствал поласкан от този щедър дар, но Калайджията се усмихва огорчено: той не използва много парфюми. Докторът получава странна колекция от сушени бръмбари и скорпиони, използвани от някой от шарлатаните: по-късно разбирам, че ги е хвърлил в клозета от виковете на следващия, който го ползва. Исмаил ми дава сребърна кутийка, декорирана с орнаменти, и аз му изказвам щедри благодарности. Отварям я и откривам, че е пълна с някакви ароматни сушени листа, които миришат на дърво, на нещо сладникаво и лютиво, подобно на индийско орехче. По-късно същата нощ, след като султанът преспива с поредното си завоевание, принцовете на Асанте ме привикват, носят със себе си глинени лули и кесийка със сушени листа, които наричат тютюн, същите, каквито пушеше господарят ми, докторът. Предлагат да смесим малко от билката, която наричат киф, с тютюна, за да го "подсладим". Свивам рамене.

– Щом искате. – Веднъж бях опитвал тютюн и не бях особено заинтригуван. Оказва се истина. Билката наистина подобрява усещането и скоро тримата си приказваме като стари приятели, обгърнати в облаци от дим със сладникав аромат, смеем се на разказите си, които стават все по-несвързани и странни. След малко ме обзема страшен глад и отивам в кухнята да взема нещо за хапване.

Тъкмо се връщам с поднос, пълен със сладкиши и бадемови бисквити (които са много вкусни: не устоях и ги опитах, докато ги струпвах върху подноса), когато едно момиче със силно гримирани очи и изумителна усмивка ме спира. Не носи воал и е от номадите Аид Кабаши.

Облизва устни и препречва пътя ми като котка, която се готви да изяде птичка.

– Здравей.

Има екзотичен вид с тежките си триъгълни обици и огърлицата от раковини, проблясваща на светлината от факлите. Слага ръка върху моята и загледана по-скоро в мен, отколкото в подноса, казва:

– Изглежда доста апетитно.

Сещам се за добрите си обноски и ѝ предлагам сладкиш. Тя се смее.

– Нямам предвид това.

Прокарва ръка през робата ми съвсем преднамерено и я спира върху слабините ми. Вместо да се изненадам, започвам да се смея. Продължавам да се смея, докато тя придърпва главата ми надолу към своята и ме целува замечтано. Щом устните ни се разделят, тя казва:

– Наблюдавах те през целия ден. Ти не ме ли забеляза?

Налага се да призная извинително, че не съм. Как така? Тя е невероятна. Но не е Алис.

– Ти си много красив мъж.

Това ме кара отново да се разсмея.

– Жените са красиви, не мъжете.

– Нека отидем на по-усамотено място и да проверим това на спокойствие.

Взема подноса от ръцете ми и ме повежда като жертвен агнец към малка стаичка, настлана с цял куп овчи кожи.

Главата ми е толкова замаяна, че се чувствам, сякаш наблюдавам любовна двойка в проблясъци на халюцинации. Светлите ѝ пръсти докосват белезите ми. Промърморва:

– Е, ти наистина си голяма рядкост – преди да се покатери върху мен.

В опиянението, в което се намирам, никак не се учудвам от факта, че съм възбуден. Придържам я с две ръце, възседнала фалоса ми, като почти напълно обгръщам талията ѝ, украсена със сребърна верижка с амулети. Каквато и да е магията ѝ, наистина е мощна: действаме с пълна сила. Тя е дългокрака и гъвкава, със стегнати гърди и тесен ханш. Кожата ѝ е лъскава, а тъмните очи – нечестиви. Сменя позата и забелязвам, че хълбоците ѝ са заоблени като луната в пълната ѝ фаза. Ръцете и краката ѝ са нашарени с мастило. Светлите ѝ стъпала се вдигат пред мен като дар, щом коленича над нея.

Дневната светлина изпълва стаята и откривам, че съм сам. Ала върху купчината овчи кожи до мен несъмнено личи отпечатък от женски ханш.

В съзнанието ми една след друга изникват ярки сцени, твърде живи и странни, за да бъдат отдавнашни спомени. Господи, какъв джин се е вселил в мен? Аз съм евнух, кастриран съм: всичко това е невъзможно. Лежа там жаден и уморен и се лутам между липсата на вяра и пълната убеденост, въодушевление и срам. Трябва да е било от онзи киф; или от екзотичната магия на жената. Но сега сърцето ми е привлечено от Алис като магнит и едно тихо триумфиращо гласче ми прошепва, че макар и да не съм способен да даря някоя жена с деца, очевидно още мога да осигуря наслада, а това си е истински дар, нали така?

Времето, което прекарваме в Сиджилмаса, се оказва само кратка почивка, защото до нас достига вестта, че бунтовниците се съюзяват с берберите от Аит Атта и вместо да се закълнат във вярност към султана, те са напуснали замъците си в долината Драа и са се отправили към Атласките планини. Скоро след това пристига предизвикателно послание от вождовете на тези изменници, което предизвиква Исмаил да ги нападне. В планините са изпратени шпиони; няколко дни по-късно един от мъжете се завръща ранен и преди да издъхне, съобщава, че са намерили подслон в поредица от пещери високо в стръмните варовикови скали на Джебел Сагро.

Отново тръгваме на поход, въпреки че в средата на зимата Високият Атлас е опасно място. Исмаил обаче е решен да подчини племената, които му създават толкова грижи, или да ги унищожи завинаги. Гледките са впечатляващи, но студът е парализиращ и голяма част от пътеките са непроходими заради снега. Дори и най-добре обучените бухари не могат да издържат: отраснали в тропичен климат, не сме свикнали на подобни условия. Започваме да падаме един по един или страдаме от скованост, а след това от гангрена на ръцете и краката. Но Исмаил е все така непоколебим и продължава да ни води напред.

С приближаването ни от планината слизат трима от вождовете, за да преговарят. Имат вид на сурови мъже с непоколебимо изражение и поглед и при все че се усмихват, поднасят дарове и щедри комплименти, в погледа им не се четат усмивки, особено когато Исмаил им поднася памучни туники като дар, безполезни в зимните условия и с лошо качество, сякаш са някакви просяци.

– Нямам им вяра – казвам тихичко на Бен Хаду, който стои до мен и наблюдава тази шарада.

Дори мускулче в тялото му не потрепва и не откъсва поглед от султана.

– Няма голямо значение дали ти им вярваш. Те ще направят каквото поискат, а Исмаил ще направи каквото той иска. Те са важните в тази игра, а ние сме само зрители.

– Зрители, които могат да умрат заради нечий каприз.

Той се обръща безстрастно към мен.

– И животът, и смъртта са въпрос на каприз, Нус-Нус. Изненадан съм, че си оцелял толкова време в двора, без да научиш този урок.

Вождовете си тръгват с обещанието, че скоро ще се върнат с останалите от племето Аит Атта и ще хвърлят оръжията си в краката на султана. Ние чакаме в смразяващия студ и хапваме от оскъдните си запаси.

След като минава месец, а те още не са се предали, става ясно, че никога не са имали такова намерение, а са използвали отлагането, за да подсилят укрепленията си и да свикат подкрепления. Исмаил е бесен. Отхвърля всички съвети за противното и нарежда да атакуваме.

– Пророкът ни казва, че капка кръв пролята за каузата на Господ, една нощ прекарана с оръжие, са по-ценни от два месеца постене или молитви! Греховете на онзи, който падне в битка, биват опростени: в Деня на страшния съд раните му ще заздравеят и от тях ще се разнася сладостен мускусен аромат; крайниците, които е загубил, ще бъдат заменени от крила на ангели и херувими! В името на Аллах и великото ни кралство, напред!

Той е добър оратор, но дори генералът на кавалерията продължава да упорства. Бързо е принуден да замълчи; езикът му още се движи, когато главата му достига земята.

Това поставя край на всички колебания, поемаме напред по наклонените сипеи, размахваме оръжия и крещим решително. Но мъртвият кавалерист беше имал право, разбира се: конете са повече от безполезни на такова място. Не могат да се движат през тесните кози пътечки, нито върху коварните камъчета, с които е покрита планината; навсякъде около нас има коне, които се препъват и падат и представляват не по-малка опасност от берберските стрели, които се сипят върху нас от небето. До мен стои дезертирал европейски войник, който проклина невъздържано, когато една стрела профучава край него.

– Исусе Христе! Кои са тези проклети хора? Проклети диваци! Никой вече не използва проклети стрели!

Звуците, които издават ранените коне, са ужасни; дори и най-претръпналите в боя се потрисат. Аз, който съм възможно най-далеч от претръпнал, усещам как коленете ми омекват, а хватът на ятагана ми отслабва. Горките добичета, мисля си. И аз ли накрая ще крещя така?

Окуражени от адските звуци отдолу, берберите се показват от ръба на скалите, ние влизаме в обхвата им и започват да ни обстрелват с мускетите си. Един куршум рикошира в скала близо до мен и парче отчупен камък ме удря по брадичката. Болката е толкова остра и неочаквана, че не успявам да сдържа вика си и внезапно ме обзема срам, но той е погълнат от общата шумотевица: чувствам парене в порязаното място, но не е истинска рана. "Продължавай да се катериш, Нус-Нус – подканям сам себе си, – въпреки че едва дишаш и не си много наясно как се стреля с оръжието до хълбока ти. Не се вглеждай в мъртвите или умиращите. Не поглеждай нагоре. В името на Господ недей, недей да поглеждаш надолу..."

Теренът става невероятно стръмен и се налага кавалерията да се откаже. Ездачите повеждат оцелелите коне надолу от тази страна на планината, която е извън полезрението на султана. Що се отнася до останалите от нас, след жертвите, покосени от мускетите, главнокомандващите ни повеждат към по-закътано място и продължаваме да се катерим с прибрани оръжия, тъй като се налага да се придържаме и с двете си ръце. Така или иначе, размахването на оръжия е безсмислено: врагът е високо горе, а султанът, който обича да се наслаждава на гледката на проблясващи мечове, докато армията му атакува – много по-надолу. Стъпваме несигурно по тежкия терен, събаряме камъни, които се сипят по главите на тези под нас; струва ми се, че представляваме за тях по-сериозна опасност и от врага. Поемам риска да погледна назад и ми се ще да не бях го правил: земята стръмно пада на една страна. Това е като да се катериш над бездна. Сърцето ми започва да бие така лудо, че не мога да си поема дъх; в един миг главата ми се замайва и ми се струва, че ще повърна.

Сам съм си виновен! Можех да остана при по-добри условия с харема в зелените долини на Мелуия и тогава щеше да е нужно да се браня само от великия везир, вместо да участвам в битка с хиляди побеснели мъже от племената на ронливия им планински склон. Въпреки че, с благодарност към Господ, мога да кажа, че са доста неумели стрелци. Сред нашите хора почти няма такива, които са били повалени от куршум, повечето от тях са жертва на трудния терен. Вече почти съм се примирил с тази мисъл, но вдигам поглед и виждам, че ръбът на скалата е пълен с бербери, а дългите дула на оръжията им са насочени към нас, сякаш се плодят от самата планина с всеки миг.

Заплашен от сигурна смърт отгоре и отдолу, замръзвам, опрял чело в студената скала, а кръвта бучи в ушите ми.

Господ да ми е на помощ. Цялото ми тяло се тресе, мускулите ми са изпаднали в постоянен тремор, който се влошава с всеки миг. Дори зъбите ми тракат. Още малко и ще падна от скалата без чужда помощ.

– Продължавай!

Гласът е познат, но в този момент дори да принадлежеше на Господ, нямаше да ме е грижа.

До мен изниква лице: слабо, тъмно, напрегнато, очите са изпълнени с някакъв вътрешен блясък. Пред мен се появява усмивка. Това е Бен Хаду.

– Кураж, Нус-Нус! Напред към славата. Или към Рая, зависи какво ти е отредено.

Никога не съм го мислил за фанатик, но наистина изглежда, сякаш изпитва наслада. В този момент го мразя повече и от султана, който ме прати тук.

– Хайде, момче, продължавай. И престани да размишляваш, мисленето не е работа за мъж в битка.

Слагам военната си маска, Сенуфо маската. Налагам на предателските си крайници да ми се подчинят и продължавам да се катеря сляпо и глупаво към дулото, което ме дебне.

Час по-късно се озовавам сред оцелелите. Бяхме победили или по-скоро берберите се бяха оттеглили, като ни отстъпиха предната линия от укрепленията си, припасите си и много добитък. Онези, които се впуснаха в бой, не се справиха много добре: пътека от безжизнени тела свидетелства за неуспешната атака.

Стотици мъртви мъже и за какво? За покоряването на недостъпна скала, няколко торби зърно и стадо мършави овце. И въпреки това тези, които успяхме да стигнем до тук, сме изпълнени с пламенна енергия, въодушевление, което поглъща всичките ни съмнения и страхове. Поемаме победоносно надолу към широка седловина, като водим пред себе си овцете, обсебени от представата за печено месо.

Никой не е подготвен, за онова, което следва. Берберите ни заобикалят от всички страни, появяват се като джинове около нас. Въздухът се изпълва с гъст дим от мускетите и звуците на умиращи хора и овце. Правя това, което ме посъветва Бен Хаду: преставам да мисля. Това е, оставям тялото си да мисли вместо мен, тъй като то очевидно има по-голяма представа от случващото се, отколкото съзнанието ми. Първият мъж, когото убивам, е въоръжен с дълъг нож... ала моята ръка е по-дълга. Вторият идва с тояга; препъвам се, той тръгва със засилка към мен, губи равновесие и мечът ми (по-скоро случайно, отколкото умишлено) пронизва врата му. Внезапно съм изплискан с кръвта му. Спомням си труп, на който моят господар, докторът, направи дисекция и докато отблъсквам атаката, през съзнанието ми преминават думите каротидна артерия като пулсиране в мозъка ми. Пронизвам следващия в ребрата, докато се опитва да презареди, и след това губя бройката, но удрям и крещя като обсебен от демони или от ужас; дори не усещам ножа, който се забива в гърба ми и оставя рана от едната плешка до другата.

В някакъв момент нападателите ни трябва да са се изпарили отново, като бързо са се оттеглили в необятните планини, защото хаосът и клането са заменени от зловеща тишина, нарушавана единствено от пъшкането на ранените и крясъците на лешоядите, които кръжат над нас, предвкусвайки огромен пир.

Този ден загубихме четиристотин души, цвета на армията на Мекнес, най-добрите бухари. Какъв шанс имаха в битка на непознат терен, срещу хора свикнали с планинския климат?

Щом султанът ме вижда, помисля, че му се е явил ходещ мъртвец.

– Ах, Нус-Нус, и теб ли ще изгубя? – Когато осъзнава, че голяма част от кръвта по мен е чужда, ме придружава до потока и ми помага със собствените си ръце да се измия, а когато вече съм чист, ме прегръща като баща. Не зная какво да кажа или направя; боя се, че съзнанието му е размътено. По-късно ми хрумва, че вероятно съм бил олицетворение на всички верни нещастни бухари, които беше загубил през деня, всички лоялни войници от равнините и джунглите на моя регион и това е неговият начин да потърси изкупление за това, че ги е изпратил на сигурна смърт.

Исмаил е принуден да моли за примирие: дори той осъзнава, че не може да победи Аит Атта на тяхна територия. Някои от вождовете им слизат от хълмовете и султанът заколва камила със собствените си ръце в чест на обета си, че берберите ще живеят независимо и ще бъдат освободени от данъци. В замяна племенните вождове се кълнат в солидарност срещу общите врагове: християните. Това споразумение е бутафорно, както е известно на всички ни, прави се единствено заради запазване на достойнството, тъй като берберите и без друго не плащат данъците си, а няма опасност християнските войски да застрашат този отдалечен район на кралството. Все пак споразумението включва обещание за безопасно пътуване през Атласките долини. Това огорчава султана – огромно унижение. Убеден съм, всички осъзнаваме, че той няма никога да забрави или да прости.

23

Алис

Имам син! Трудно е да се повярва, че такова идеално малко създание може да произлезе от подобен съюз, да не говорим за кървавата история около раждането му. Всеки ден прекарвам часове да се взирам в него, сякаш може да изчезне като в сън. Гледам ококорените му очи и тъничките му къдрици, мъничките му краченца, всяко от миниатюрните му пръстчета, което си има става и нокътче. Не мога да опиша точно цвета на кожата му: прилича на гъста сметана с капка кафе; нежната вътрешност на бадемова ядка; черупката на яйце или пуха под кокошата перушина едновременно, и същевременно нито едно от тези неща. И на фона на това светло маслиненокафяво, очи в най-невероятното лазурносиньо. Плачът му е като на оплаквачка, а апетитът – като на лъв. Що за чудо на природата е вълшебното ми смесено дете! Дали някоя жена е раждала такова забележително бебе?

Въпреки че ме заливат подобни чувства, осъзнавам, че това се дължи на майчинството, вероятно се случва на всички жени и не съм съвсем обективна. Но не ме е грижа. Това бебе е същинско чудо и го обожавам до такава степен, сякаш пред мен лежи заспало собственото ми сърце. Настъпват моменти обаче, в които горещите вълни са заменени от студени и ме обзема страх, че нещо лошо ще се случи с момченцето ми. Когато получа подобен пристъп, дори не мога да спя.

Момчето е кръстено Мохамед, не по мой избор, а според широко разпространена тук традиция за името на първородния син. Аз го наричам Момо.

Зидана ме посещава всеки ден под един или друг предтекст; също така всеки ден разповива Момо и провежда щателно инспекция. Вдига го и оглежда мъничкото му телце, изпълнена с любопитство, след това се смее и си тръгва, без да каже дори дума. Често изпраща малки подаръци – печени ядки или сушени плодове, бонбони, а веднъж прати незабравим дар – плато захаросани скакалци, – но аз съм наясно, че не трябва да вкусвам нищо от онова, което ми е пратила, не давам дори на Амаду да опита, въпреки наставленията на Нус-Нус.

Не само Зидана гледа странно детето ми; маймунката често сяда до мен, докато синът ми спи в скута ми, и гледа малкото човече така заплашително, че се боя да не му направи нещо, ако ги оставя сами. Понякога, докато храня детето, Амаду се покатерва в скута ми и се опитва да захапе другата ми гърда. След като съм го отблъснала, той си тръгва и бърбори така разгорещено, та човек би си помислил, че съм опитала да го убия. Подобно поведение помрачава дните и мислите ми, защото зная, че ако продължи, ще се наложи да взема трудно решение.

Очевидно отсъствието на султана е причина за отпускане на строгите правила по отношение на харема, тъй като днес имам посещение от самия велик везир Абделазиз бен Хафид. Честно казано, изпълнена съм с объркване от това, че го виждам тук. Бях останала с убеждението, че наказанието за пълноценен мъж, посетил съпругите от харема, е смърт, но той ми казва, че е упълномощен от самия султан и иска да огледа детето. При вида на Момо изглежда доста озадачен и пожелава да го види съблечен; боя се, че съм прекалено сдържана. Ръцете на Абделазиз приличат на женски; дланите му са меки и пухкави, но зад тлъстината има мускули, а в черните му очи се чете хладна решителност. Нямам му доверие и се тревожа, че крои нещо подло; Амаду също не го харесва, зъби се срещу него и пищи от разстояние.

Съпротивата ми не го разколебава; продължава да идва и всеки път носи подарък: шишенца с парфюм с наситен аромат на мускус и ароматна смола, парчета кехлибар със сладка миризма, които да ароматизират дрехите ми, френско креватче за бебето, цялото покрито със златни листа. Развеселена от абсурдната разточителност на този предмет, опитвам се да го откажа.

– Ля, безеф, безеф, сиди! – (Вече зная малко арабски.) – Джамил... Прекрасно е, но не.

Той обаче настоява.

– Това дете е на Исмаил и трябва да получи почести. – Прави пауза. – На Исмаил е, нали така?

– Разбира се.

– Несъмнено ли е? Само че – той разперва ръце извинително – чуват се приказки.

– Приказки?

– От друга заинтересована страна.

Не разбирам и го казвам.

– Простете за думите ми, но лейди Зидана казва, че робът Нус-Нус има предпочитания към вас. – Гледа ме настойчиво и съм напълно шокирана. Не успявам да потисна изчервяването си. Усещам как горещината се надига от приписването на тази вина.

– Нус-Нус е истински джентълмен и добър слуга на султана.

– Не това се говори из двора. Говори се, че ляга с вас и това дете е негово.

– Детето е на султана и на никой друг. Освен това не мисля, че кастриран мъж е способен на нещо подобно.

На лицето му се настанява изражение, което не мога да разтълкувам. После казва:

– Вярвам ви, мила моя. Но Зидана е безмилостен противник и се занимава с магии. Ако ми осигурите доказателство за злите ѝ деяния, мога да ви осигуря защита и сила срещу нея. Стига да искате да запазите себе си и детето си в безопасност.

Минава седмица преди следващото му посещение. Случва се така, че то съвпада с визитата на маалема, която ми е донесла китка розмарин да ароматизира шатрата ми, развиква се, покрива се с воала си, създава истинска суматоха и сяда между нас, за да ме предпази от присъствието му.

След като той поднася извинения и си тръгва, тя казва:

– Властен мъж. Опасен.

– Да, зная. Той е дясната ръка на Исмаил.' Тя клати яростно глава.

– Само дясната ръка на моя господар Исмаил е негова дясна ръка. Абделазиз бен Хафид е нещо съвсем друго и мястото му не е там.

Властен. И опасен. Трябваше да запомня думите ѝ. Вероятно английското ми възпитание ме възпря да го порицая или да отбягвам присъствието му. Истина е, че се боя от Зидана и имам нужда от съюзник. По някаква причина Момо е завладян от великия везир. Не ми е нужно много време да се досетя за причината. Мъжът е покрит с бижута. В чалмата му има перли, подгъвите и предната част на робата му проблясват, покрити със злато, а по пръстите и ръцете носи бижута, обсипани със скъпоценни камъни с размера на пачи яйца. Скъпоценности сияят дори по дръжката на кинжала, който носи (няма вид да го е използвал за нещо повече от белене на ябълка), и по носовете на чехлите му. Един смарагд привлича вниманието на момчето особено силно, веднъж то го сграбчва и не иска да го пусне, без значение как го увещаваме, опитваме да издърпаме или пробваме да привлечем вниманието му към нещо друго. Най-накрая успяваме да му вземем камъка, но той започва така да реве, та човек би си помислил, че дверите на ада са се отворили и се изливат през неговата уста. Абделазиз се отдръпва.

– Има забележителни дробове: и сериозен характер. Трябва наистина да е син на баща си. – Черните му очи се втренчват в мен, докато не отмествам поглед.

При следващото си посещение носи подарък на Момо: златен пръстен с печата на султана и една огромна перла, поставена в средата.

– Исмаил сам би дал това на момчето, ако беше тук. – Закачил е пръстена на златна верижка, тъй като е твърде голям за детето, и го овесва на бебешкото вратле. Момо се вкопчва в новата си играчка с голямо удоволствие. – Дава по един такъв на всеки от истинските си синове. – Навежда се към мен и ме потупва по ръката. – По-добре да не допускате Зидана да го вижда, нали така? – След това ми намига фамилиарно.

Сядам встрани от него и мушвам всяка от ръцете си в противоположния ръкав.

– Много мило от ваша страна, господине... mezian, mezian... но вероятно би било по-добре да изчакаме султанът да се завърне от пътуването си и сам да го подари?

Великият везир се усмихва доволно.

– Скъпа, Исмаил може много дълго време да не се върне от войната с братята си. – Прави многозначителна пауза – Ако изобщо се върне... трябва да запомните това и предложението ми към вас.

– Но кой би могъл да устои на толкова голяма армия? Мисля, че дори самият крал на Англия не може да свика подобен брой.

– Кралят на Англия! – отвръща подигравателно Абделазиз. Махва пренебрежително с ръка, сякаш прогонва муха. – Нищожно княжество. Баща му беше обезглавен от собствените си хора. Що за крал е това? А синът е бивш изгнаник, който избяга от отговорност, без да има пукната пара и търсеше подаяния ту от французите, ту от холандците.

– Всъщност – казвам спокойно, – той гостува веднъж на семейството ми в Хага.

Това го изненадва.

– Щом кралят на Англия е приятел на семейството ви, защо не е водил преговори за откуп?

– Беше преди много време – отговарям кратко. Премълчавам другата част от истината: майка ми е толкова бедна, че ме продаде на търговец на манифактурни стоки.

Този разговор променя отношението му към мен в определена степен. Но вместо да проявява повече уважение, както би се предполагало, изглежда доста по-настойчиво търси компанията ми. Понякога ме посещава в два или три дни последователно. Държа златната верижка скрита под дивана.

– Това не е редно – отсича един следобед маалема през стиснати устни. – Не е моя работа да го казвам, лалла, но трябва повече да внимавате за своята репутация. Той е голям враг на Зидана. Но тя е далеч по-опасна от него. А ако тя реши, че посещенията му означават нещо повече... Султанът не прощава, шараф.

При следващата визита на великия везир съм се постарала при мен да има други жени и също като тях слагам Еоал пред лицето си; въпреки че забелязвам как една или две от тях, които са по-дръзки, го гледат изкусително над воала.

Една вечер Макарим ми носи чай заради главоболието ми.

– Това ще премахне болката – казва нежно и сипва чая от сребърния чайник в стъклена чаша отвисоко. Ароматът му е смесен: на подсладен чай и градински билки. Чакам я да го опита, после отпивам глътка и я задържам известно време в устата си. Вкусът е по-наситен, отколкото на обикновения ментов чай; не толкова сладък. Преглъщам и усещам как течността минава през хранопровода и стига до стомаха, като стопля всичко по пътя си.

Когато се събуждам, главата ми тежи и пулсира; не мога да събера мислите си. Примигвам и се опитвам да фокусирам погледа си, но в шатрата е тъмно и неестествено тихо. Лежа на дивана с усещането, че нещо се е променило. Оглеждам се в мрака. На пръв поглед всичко изглежда нормално; но чувствам някаква празнота, отсъствие. Изправям се прекалено бързо и ми се завива свят. Щом възвръщам равновесието си, запалвам лампата във факлата до себе си с трепереща ръка, внезапно изпълнена с ужас, и я вдигам високо. Златистата светлина се отразява в декорацията на креватчето, в което спи ангелчето ми. Щом светлината го осветява, тишината е нарушена от силно бърборене, което ме кара да изкрещя. В креватчето няма дете, а вместо него, там седи маймуната Амаду със златната верижка на врата и пръстена, проблясващ на светлината, докато се полюшва. Очите му светят триумфално.

– Момо? – гласът ми е остър и писклив, но набира мощ с паниката, която ме завладява. – Момо? – превръща се във вой.

Изтичвам пред шатрата с треперещи крака.

– Бебето ми! Уалади! – викам аз – Взели са ми бебето.

Притичват жени, но Макарим, прислужницата ми, не се появява.

– Може да го е завела при останалите бебета – казва една от тях.

– Вероятно не е могъл да заспи и тя го разхожда.

– Може да са в хамама. Ще отидем да проверим.

Но останалите си разменят тревожни погледи, когато си мислят, че не ги гледам.

Тичам от шатра в шатра, бутам мебели, събарям покривки, щурам се като животно. По лицето ми се стичат сълзи и сополи. Отново излизам навън в тъмнината. Отнякъде съм взела нож, малък декоративен предмет, и го размахвам, замаяна от ужас. Най-накрая се появява маалема и ме хваща за ръката.

– Шшш, лалла. Шшш, успокой се.

Успокоени, че някой ще се погрижи за лудата, останалите куртизанки се оттеглят.

– Знаеш ли какво са му направили? Знаеш ли къде е?

Тя се отдръпва при проблясването на ножчето.

– Ела с мен, но тихо, и махни това нещо.

Тя ме повежда зад шатрите. За толкова едра жена е доста пъргава, а и зрението ѝ е отлично, защото не се препъва нито веднъж. Докато вървим, ослушвам се за плача на бебето си, а този на другите деца не ме обърква, защото звуците на всяко бебе са различни за една майка, също като вида му. И въпреки че очаквам да го чуя, не мога да се отърва от образа в съзнанието си, в който лежи неподвижно върху купчина дрехи, изоставен, безжизнен. Или увит и заровен в бунището. Или пък изоставен в планината на вълците и чакалите. Докато си представям тези ужасни неща, започвам тихо да стена. Не мога да спра: стискам устни, но те треперят толкова силно, че звукът се изплъзва от тях.

Най-накрая стигаме до шатра, от която се чува музика, шатра, покрита с кадифе и коприна, по-пищна дори и от тази на султана, и това засилва убеждението ми, че принадлежи на Зидана. На светлината на запалените свещи вътре се виждат танцуващи силуети с вдигнати високо ръце и ми се струва ужасно нередно да има хора, които се веселят, докато детето ми го няма. Маалема слага пръст пред устните си и ми посочва по-малка шатра, встрани от тази на султанката. Щом се уверява, че съм я разбрала, тя кимва и бързо си тръгва.

Приближавам се до шатрата, ослушвам се за миг, а след това вадя ножчето си, разрязвам процеп в плата и надниквам вътре. Там е пълно с различни неща: торби и буркани с брашно, масло и мед, фунии със захар и сол. Близо до входа има две жени, седнали на столчета, наведени над някакво стъклено приспособление над малка горелка. Светлината е зловеща, но  каквото и да има в стъклото, от него излиза цветна пара; дори и така мога да видя, че жените са Макарим и Таруб, една от прислужниците на Зидана. А какво е това в тъмнината зад тях? Зад чантите и бурканите има нещо светло, увито в тъмен плат. Една от жените се навежда напред и светлината достига до златиста къдрица, която се показва от зеблото. Момо... Той не помръдва и сърцето ми се свива. Налага се да притисна устата си с ръка, за да потисна вика на отчаяние и гняв, който напира в мен. Макарим и Таруб просто си стоят там, обвити в дима, който се издига от някакъв съд помежду им: подават си мундщука една на друга и се смеят.

Премествам се на мястото, където торбите са натрупани най-високо, и с огромни усилия изваждам част от колчетата, които придържат стените на шатрата към земята. Промъквам се вътре по корем. През цялото време обаче чувам глас в главата си, който ми казва, че синът ми е мъртъв: той е мъртъв и те пазят трупа му, за да може Зидана да го използва за някой от магическите си ритуали...

В този момент вързопът помръдва. Замръзвам на място – представяла ли съм си това? Сдържам дъха си, чакам и наблюдавам. Показва се ръчичка, размахва се мъничко юмруче. Така прави Момо, преди да се събуди, мъничкото му предизвикателство към света. След секунда ще започне да настоява за храната си с рев. Вълнението събужда отново кръвта ми и тя забучава в тялото ми. Още няколко сантиметра до лактите и коремчето му и ще хвана зеблото, в което е повит; едно дръпване и ще хвана крачето му. Вече виждам личицето му, поема въздух през отворената си уста. Трето дръпване и... зеблото се закача на невидимо препятствие. Отчаяно дръпвам по-силно и се чува звук от разкъсване. На мен шумът ми звучи оглушително, сякаш съм раздрала материята на самата нощ, но жените са така унесени в пушенето и приказките си, че дори не се обръщат. В следващия миг момчето ми е в ръцете ми и изглежда толкова изненадано да ме види, че забравя да заплаче; после се озоваваме вън от шатрата, погълнати отново от кадифената тъмнина.

Връщам се в шатрата си с Момо, който доволно се храни, а Амаду ме гледа уморено, скрил златната верижка в някакво негово тайно скривалище, и сядам, изпаднала в невероятен ужас, заел мястото на облекчението, че съм открила детето си. Какво ще правим двамата отсега нататък, обкръжени от врагове от всички страни? Струва ми се, че никога повече няма да заспя.

24

Едва две седмици след примирието с берберите времето се обръща срещу нас и в планините вилнеят снежни бури. Налага се да изоставим английските месингови оръдия, които взехме чак от Тафилалт – изядохме воловете, които ги теглеха. След това изядохме няколко от берберските овце. Вече ни останаха единствено товарните животни, но имамът ни обясни, че това е грях: забранено е от Пророка, тъй като всяко живо същество е родено с някаква цел, а те са родени, за да носят, не да служат за храна. Изяли сме всичко, освен конските амуниции и кожените юзди, така че вероятно те са следващите.

Най-накрая, когато сме обезумели от глад, светият човек заявява, че условията са критични, затова забраната може да падне и настъпва истински празник. Исмаил е решен по-скоро да умре от глад, отколкото да се противопостави на една дума от Корана: той заявява, че с приближените му (което за беда включва и мен) ще продължат напред, докато чудодейно не се появи храна според Шериата. Боя се, че сред нас има такива, които проклинат господаря вътрешно, макар че не смеят да го направят на глас: из тези планини е пълно с джинове, които биха го известили за това. Виждаш ги с периферното си зрение, проблясване във висините на снежната буря; светлинка, там, където не би трябвало да я има; приглушен пламък в мрака.

Някои от робите, които се грижат за личните нужди на султана, се измъкват след последната молитва и измолват по парченце от муле. Хващам Абид да изсмуква последните парченца месо от едно копито и изпуска шумна въздишка на облекчение, след като му обещавам да не го издам. В интерес на истината нямам сили да го направя. Има моменти, в които ми се иска само да изляза на снега, да легна и да чакам подобните на пера бели снежинки да се стелят върху мен като самия Бял лебед и да ме отведат в забвение.

Точно когато мрачните спомени за слуховете относно местните канибалски племена ме обсебват, се случва така желаното чудо и се появява ловец, преметнал на раменете си планинска овца, уловена някъде по опасните върхове. Султанът приветства пристигането му с голяма радост и молитви. Възхищава се на огромните извити рога и възнаграждава ловеца с голяма торба злато, която бедният човек взима с благодарност, но опечален. Исмаил вижда, че мъжът е готов да замени всяка монета за хапка от месото и щедро му предлага един от печените крака на животното, при което ловецът избухва в сълзи, коленичи и заявява, че султанът е най-благородният, божествен и обичан водач, управлявал някога Мароко. Исмаил е толкова доволен, че провъзгласява човека за съветник, който ще получи равен дял от плячката, заграбена в Сиджилмаса. Мъжът не може да повярва на ушите си и цяла вечер обикаля ту при един, ту при друг от нас и моли обещанието на султана да бъде повторено, за да не би да е сънувал.

Времето става още по-лошо. В продължение на три дни не можем да помръднем. На пазачите е наредено да пазят от срутване на сняг върху шатрата на султана, за да не бъдат задушени хората вътре. Една сутрин откриваме двама от стражите на Исмаил замръзнали на местата си, сиви сенки на хората, които бяха.

Когато най-сетне времето се изяснява, наблюдателят докладва, че в долината под нас има орда берберски племена и е препречила пътя ни за спускане по планинския склон.

– Искат да ни оставят да умрем от глад – отбелязва мрачно Бен Хаду.

Няма да чакат дълго. Планинската овца е далечен спомен.

– Идете да им занесете дарове и да разберете кои са – нарежда Исмаил на Калайджията, който макар уморен и измършавял, е най-добрият дипломат сред нас.

Чакаме изтощени и премръзнали. Берберските варвари със сигурност ще убият Калайджията и ще върнат главата му като подигравка. Вероятно просто ще умрем в снега. Или в момент на слабост ще бъдем спечелени на тяхна страна срещу чиния пикантно печено месо (и с по-малко биха ни спечелили). Никой не очаква пратеникът ни да пожъне успех: за хората от племената унищожаването на враговете им означава много, а нямат нищо за губене. Султанът обаче е упорит както винаги, има и други планове освен дипломацията. Когато Бен Хаду се връща, той не е сам. С него са дошли двама бербери, богато възнаградени със златото на султана, за да ни заведат до прохода Телвет, а оттам до долините на Маракеш, при което ще заобиколим берберска армия под закрилата на нощта.

С хладен прагматизъм или пълно отчаяние оставяме след себе си три хиляди шатри, всички ценни съкровища от заграбеното в Сиджилмаса и две хиляди роби, които отказаха да направят дори една стъпка и мълчаливо се оттеглят в светлината на пълнолунието.

След цял ден ходене вече виждаме Града на червените стени. Тъй като чумата все още върлува там, Исмаил се връща в хълмовете и отсядаме в едно берберско село, като изяждаме всяка овца или коза, които селяните са запазили за тежката зима. Настроението е приповдигнато. Ние сме живи! Защитникът на праведните отново доказа, че заслужава тази титла.

Докато стигнем до Дила, където се е преместил дворът, минава повече от половин година. С всяка стъпка усещам как вместо нетърпение ме обзема тревога. Дали Алис е преживяла раждането и ако е така, дали е оцеляла след набезите на Зидана?

Това, че не мога веднага да отида в харема и да я потърся, е истинско мъчение, освен това не е останал никой, когото мога безопасно да попитам. Вместо това султанът се възползва от лукса на така дългоочакваната парна баня и аз се скитам между войнишкия лагер и двора, без да принадлежа към нито едно от двете места. Навсякъде има празненства в чест на събирането на семейства и приятели; траурен вой при вестта за загиналите. Никой не го е грижа дали аз съм жив, или мъртъв, чувствам се като призрак сред множеството.

– Изглеждаш унил, Нус-Нус.

Обръщам се. Това е готвачът Малик. Удряме ръце като стари приятели. Ние сме стари приятели. Внезапно се изтръгвам от меланхолията, в която бях изпаднал. Не спираме да се хилим един срещу друг.

– Ела – казва той, – има печено агне за вечерята на султана и любимата сладка тиква на Негово Величество, както и кускус със стафиди. Май имаш нужда да се поохраниш. – Отдръпва се от мен на ръка разстояние и ме оглежда с вдигната глава. – Променил си се, така да знаеш. Отслабнал си, не че имаше много за сваляне, изглеждаш по-стар.

– Благодаря.

– Не в лошия смисъл. Така се отразява войната на мъжете. Предполагам, че ги прави по-издръжливи. Високият Атлас през зимата определено не ми се струва привлекателно място. – Отвежда ме до дълга шатра, която служи за кухня. Там е топло и оживено, пълно с пикантни аромати, от които устата ми се пълни със слюнка и се налага да преглъщам непрестанно, за да не ми потекат лигите като на куче. Сядам на един стол, докато той кълца, вика и задушава нещо, а накрая ми поднася чиния с кускус, покрит с пресни свежи зеленчуци

– Зеленчуци! За пръв път от седмици. След това ги полива с великолепен ален сос и известно време просто стоя там, държа чинията в ръцете си и се взирам в нея. Червени домати, смарагдов грах, опалови стафиди, златна тиква. След зимното ни преживяване в монотонните планини това е истински празник за окото, тържество на цветове. Не ми се иска да съсипя това съвършенство, като го изям; в този момент Малик слага в средата на чинията димящо парче месо с аромат на чесън и кимион и повече не мога да се сдържа, започвам да ръфам като изгладняло псе.

Докато се храня, той ми разказва за новостите в двора, по-голямата част от които минават покрай ушите ми като безсмислени брътвежи, докато долавям думата "лебед" и сърцето ми подскача.

– Я повтори – изломотвам с пълна уста.

– Белия лебед роди дете, но имаше много слухове за произхода му.

Сърцето ми се надига и спуска като водно конче над езеро.

– Майката и детето радват ли се на добро здраве? – питам, като се опитвам тонът ми да е изпълнен с безразличие.

Малик свива рамене.

– Чуваха се слухове... не е моя работа да приказвам. Сигурен съм, че тя е добре, но... – Той има отпуснати подвижни гънки от мека кожа по челото си, които се набръчкват, когато се концентрира. Извръща съсредоточените си кафяви очи към мен. – Пази се, Нус-Нус, носят се зловредни клюки, според които детето е твое.

Втренчвам се в него.

– Мое? Това би било истинско геройство!

Намръщването се превръща в полуусмивка, разкривена и иронична.

– Аз знам, Нус-Нус, и ти знаеш. И въпреки това бъди нащрек. Твоята загриженост към нея не е останала незабелязана.

Насилвам се да се засмея и да се наведа отново към храната си, за да не може да зърне истината. Изяждам всичко до последната хапка, въпреки че вече нямам апетит.

– Е, Нус-Нус, как ти се струва вкусът на истинска храна след толкова седмици?

Исмаил е необичайно загрижен по време на ежедневната процедура по опитване на вечерята му за отрова. Съвсем се бях забравил по-рано. Коремът ми е така издут, като че ли всеки момент ще родя дете от тиква и кускус и бели зрънца нахут вместо очи. Едва се сдържам да не се оригна при следващата лъжица, която се насилвам да хапна. Преглъщам и се усмихвам, преглъщам и се усмихвам. Изпадам в престорен възторг и се опитвам да възклицавам подобаващо, а щом е ясно, че храната е безопасна за султана и той може да яде, аз съм освободен и похабявам изкусно приготвеното ястие на Малик, като повръщам всичко в една кофа.

На следващия ден султанът посещава харема си. Първо отдава почит на Зидана, която оплаква печално загубеното му тегло.

– Джиновете са взели плътта ти! Някой те е омагьосал!

Исмаил не търпи дълго приказки за джинове.

– Като че ли ти си я откраднала – отвръща ѝ той и шляпва още по-наедрелите ѝ задни части. Султанката е така слисана от нарушаването на протокола, че не казва нищо, но му позволява да я отведе в покоите си, за да положи началото на новата глава в дневника.

Това ми осигурява шанса, който очаквах. Обяснявам на стража пред портите на харема, че идвам да взема маймунката си, а той ми махва с ръка и се усмихва по начин, който изобщо не ми харесва. Вече влязъл в харема, изправям се пред нов проблем: никъде не откривам Алис. Приближавам до една прислужница.

– Не знам, тя постоянно се мести – отвръща ми раздразнено момичето. – Не си губи времето с нея.

Друга казва:

– Белия лебед? Не ме разсмивай! – И отминава, сякаш съм я попитал къде мога да намеря еднорог или феникс.

Тогава съзирам Макарим, робинята за личните нужди на Алис. Тя ме забелязва и се опитва да ме подмине, но аз заставам на пътя ѝ.

– Къде е англичанката?

Тя се ухилва подигравателно срещу мен.

– Джиновете я отмъкнаха.

Хващам ръката ѝ.

– Какво искаш да кажеш? Къде е?

Тя се опитва да се освободи, но аз съм отчаян. Започвам да разтърсвам тялото ѝ и със сигурност не нежно.

Макарим изпищява.

– Махни си ръцете от мен! Ще се развикам и стражите ще ти отрежат главата.

– Къде е Алис? Сигурен съм, че знаеш!

– И какво, ако е така? Тя е просто побъркана жена, а ти си кастриран мъж. Тя няма мозък, а ти топки. Да бъдете проклети и двамата дано!

Това не е покорната малка робиня, която оставих да служи на Алис. В разпределението на силите в харема нещо се е променило. Впивам пръсти в меката плът на ръката ѝ над лакътя. Изведнъж ми се иска да я нараня. Тя като че ли усеща това, защото изведнъж се извърта рязко и се освобождава от мен. Има нещо в изражението ѝ, което засилва усещането ми, че знае твърде много, нещо, което я прави дръзка, въодушевена и тържествуваща. Оглежда зачервените места на ръката си, а после извръща гневен поглед към мен.

– Ще ти върна за това, евнух – просъсква като котка и побягва.

Ще ми се да я последвам, но какъв е смисълът? Ще създаде суматоха, ще извика стражите и ще им покаже синините си. Обръщам се и продължавам търсенето, като се отбивам тук-там, надничам в шатрите, чувствам как паниката нараства.

Накрая по чиста случайност се натъквам на странен малък импровизиран заслон в самия край на харема, където една старица седи сама, главата ѝ е увита с тъмно одеяло и се е навела над мангал с въглища, върху който готви нещо за обяд.

– Добър ден – подхващам, а тя се напряга, сякаш съм я обезпокоил. Точно се каня да я попитам дали знае къде мога да открия английската куртизанка, когато нещо изхвърча от навеса и със сила се блъсва в мен с щуро бърборене. Усещам драскането на студени нокти по кожата си и изведнъж Амаду се покатерва на рамото ми, навежда маймунската си муцунка към мен и ми показва възжълтите си зъби.

– Здравей, момчето ми, липсвах ли ти? – Разрошвам козинката на главата му, а той притиска глава към ръката ми и притваря очи от удоволствие.

Понечвам да се извиня на възрастната жена за суматохата, която създава маймуната ми, но тя смъква назад одеялото и виждам, че не е никаква старица. Малик ми беше казал, че изглеждам по-стар и по-слаб, но последиците от тежката зима в планината са се отразили много по-зле на Белия лебед. Тя е измършавяла и бледа, тъмните кръгове под очите ѝ ги карат да изглеждат двойно по-големи. Дрехите ѝ са в ужасно състояние; мръсни и протрити; тялото ѝ е деформирано. Гледа ме, сякаш вижда призрак.

Разтревожен, оставям маймуната долу и коленича до нея.

– Алис. Господи, Алис, какво се е случило с теб?

Стига да можех, бих отрекъл, че миризмата, която се носи от нея, едва не ме повали. Това ли е сияйната красота, която оставих, жена зряла и ароматна като нар, тази, за която копнеех всяка нощ? Кое е това, което би спряло някой толкова спретнат като Алис Суон да посещава хамама с останалите жени? Само нещо ужасяващо, единствено страх или лудост...

– Мислех, че никога няма да се върнеш.

Гласът ѝ е дрезгав като граченето на врана, изглежда като врана, цялата в черно и прегърбена. Обзет от състрадание, забравям, че всеки момент някой може да мине зад шатрите и да ни шпионира, протягам ръце и я придърпвам към себе си. Прегръщам я силно и заравям лице в мръсната ѝ потъмняла, някога златиста коса. Нещо се размърдва помежду ни и започва да плаче. Свеждам поглед и виждам, че Алис е привързала бебето пред гърдите си. Размахва властно ръце и криви лицето си шумно и настоятелно. Тя се отдалечава от мен, за да накърми бебето, а мен ме пронизва остра болка. Всичко беше заради това: поробване, унижение, пленничество, отричане от вярата, а сега дори лудост. А това дете е обзето от невероятен егоизъм и дори не съзнава жертвата, която е направила майка му. Алчното чудовище сякаш никога няма да се засити, сякаш иска да изсмуче и последната човешка частица от нея и да остави само празна черупка. Вероятно Макарим е права, може би в Алис са се вселили джиновете...

Навеждам се над тенджерката, в която готви на мангала – рядка смес от зеленчуци и пилешки кости, очевидно лишена от всякакви подправки. Заемам се да бъркам сивкавата гадост, докато подредя мислите си. В стремежа си към мъничко нормалност се интересувам:

– Е, Алис, кажи как кръсти бебето? – Осъзнавам, че дори не съм попитал за пола му.

Тя вдига поглед, а очите ѝ преливат от любов... но не към мен.

– Това е Момо, съкратено от Мохамед; Мохамед Джеймс, едно име за новото му семейство и едно за старото. Не е ли прекрасен?

Виждам единствено къдрица руса коса и настойчива червена уста. Издавам неопределен звук; значи е момче. Исмаил ще остане доволен.

– Кажи ми, какво се случи, че си тук, при тези... условия – подканям я. – Зидана ли те прогони? Явно моята хитрост с жената от племето туареги не е проработила.

Тя се засмива, звукът е като от ръждясала панта.

– Зидана, о, да, нещата винаги опират до нея. Но не само до нея; имаше коварен заговор срещу мен. Няма да повярваш какво ми причиниха.

Сякаш езеро се излива в кофа: думите бликват от нея. Предава ми набързо как Момо е бил откраднат от нея, как се бояла, че ще убият бебето. Казва, че през последните седмици е живяла на това ужасно гранично място – нито в харема, нито извън него – крила се е от погледа на всички. През цялото време държи детето привързано към себе си; спи на пресекулки, стои приведена, както я открих.

– По този начин не могат лесно да ни разделят, в случай че ме изненадат – обяснява, сякаш това е най-естественото нещо на света. През нощта, когато всички спят, влизала в лагера и вземала остатъци от кухнята и кърпи за детето. През цялото време, докато ми разказва тези неща, сякаш са нещо нормално, аз я гледам зяпнал от изумление.

– По едно време си мислех, че твоят примат може да стане причина за смъртта ни – признава, – но ако Амаду не беше толкова умел в прибирането на разни неща, не знам какво щеше да се случи с нас. Той е отличен малък крадец! Само Господ знае откъде е успял да намери портокали и смокини по това време на годината. – Усмихва се, лицето ѝ се трансформира и за един кратък миг успявам да съзра онази Алис, която оставих, а сърцето ми направо се разкъсва.

– Вече се върнах – преглъщам, – също и Исмаил. Никой вече няма да посмее да навреди на теб или на детето. Всичко ще бъде наред.

Тя се взира в мен.

– Не мога да остана тук. Трябва да ни измъкнеш. С Исмаил отново ще заминете и те ще ни убият. – После стисва ръката ми така настойчиво, че усещам как пръстите ѝ опират в костите ми.

– Измъкни ни оттук, Нус-Нус, умолявам те.

Невъзможно ли е? В съзнанието ми се оформят побъркани планове – да потъмня дарената на майката и детето златиста коса с вода и пепел, да си сложа брада от овча кожа, да подкупя един или двама стражи (дори пет или десет, но с какво? Нямам пари!), за да ни отведат до войнишките шатри, а оттам да се скрием в покрайнините на лагера. После да се отправим с едно или две мулета по заобиколилите задни пътища и да се насочим през страната към Мекнес, да проверим дали Даниел ар-Рибати още е там, за да ни помогне да напуснем страната... Почти съм повярвал, че всичко това е възможно, когато чувам силния месингов звук на фаси тромпетите, предвестяващи пристигането на султана, във вените ми плъзва леден предателски страх и угася трескавите ми мисли. Насочвам съзнанието си в различна посока.

– Бързо върви в хамама – казвам на Алис. – Вземи детето и хубаво се изкъпете. Аз ще пратя някой при вас, доверена прислужница с чисти дрехи за двамата. След това можеш да дойдеш и да покажеш Момо на султана.

В очите ѝ заблестяват сълзи; противи се. Налага се да я разтърся.

– Това е единственият начин, честно.

Връщам се бързо в кухните.

– Малик, трябва да говоря с теб!

Той изглежда притеснен.

– Не можеш да водиш маймуна тук!

Амаду бърбори развълнувано: навсякъде има храна. Държа го толкова здраво, че той се ядосва и се опитва да ме ухапе.

– Малик, на колко години е най-голямата ти дъщеря?

– Мамас? На дванайсет, почти на тринайсет.

– Идеално. – Със свободната си ръка изваждам кесията от пояса си, раздрусвам я и я слагам на масата. – Твоя е. Цялата. Можеш да я добавиш към зестрата ѝ. – Разяснявам му плана си, а той ме гледа втренчено. Добре знам какво точно си мисли, но в крайна сметка само ме поглежда и въздъхва, после прибира парите в кесията си, дава някакви нареждания на кухненските си помощници, избърсва ръцете си в престилката и тръгва.

Двайсет минути по-късно Амаду е здраво вързан за кол на шатра, а Мамас припка до мен, притеснена и развълнувана. Работата в харема е истинска чест, особено ако служиш на тази, която е родила син на султана, но тя не знае какво да очаква; приятно момиче е и е научила доста заради длъжността на баща ѝ в двора.

– Дръж очите си отворени, а устата затворена – предупреждавам я. – Винаги бъди учтива със султанката и любимките ѝ; но в мига, в който усетиш заплаха към Белия лебед, веднага тичай при мен.

Тя ме поглежда над вързопа с дрехи, които ни е дала майка ѝ; памучни, не копринени, но безупречно чисти, и кима тържествено с разбиране.

Чакам ги пред хамама, като се преструвам, че имам някаква работа. Щом Алис най-после се появява, дъхът ми спира: прилича на богиня, цялата в бяло и златисто с бебе като херувим в ръцете си. Отправяме се към главния павилион и в този момент се натъкваме на антуража на султана – трудно бихме го пропуснали, тъй като е предвождан от евнуси с чудовищно дълги тромпети. Следват ги вестоносците и личните слуги (метат пътя с щраусови пера, преди султанът да мине), а след тях върви Исмаил със Зидана от дясната си страна. Гневният ѝ поглед на мига се спира върху Алис и Момо. Тя дърпа ръката на съпруга си.

– Доведоха нови момичета, господарю мой, от последния улов на корсарите в Средиземно море. Едната е от Китай, бледо и пъргаво създание с гърди като ябълки и черна коса като коприна, отредена за харема на самия османски султан. Ще я харесаш, много е екзотична, но и емоционална. Наредих да ѝ отрежат ноктите...

Но погледът на Исмаил не се отмества от детето в ръцете на Алис. Тръгва напред, почти не поглежда към самата Алис, взима Момо и го вдига учудено.

– Моят син?

Лицето на Зидана помръква убийствено, но детето вече е в ръцете на султана.

– Не се подвеждай, о, Светлина на този свят. Това, което виждаш, е магия – припряно го убеждава тя. – Детето е демон, само се преструва на момче. Моите жени са видели Белия лебед да заговорничи с джиновете, да ги кърми, да се договаря с тях, за да постигне мощта за създаването на тази илюзия. Попитай когото пожелаеш: взели са ѝ ума, а тя живееше сред тях в мръсотия и уединение. Хората я чуват да пее с тях по здрач; видели са я да танцува гола! А мъжете... около нея винаги се навъртат мъже. Чух, че напускала тайно харема през нощта и разтваряла крака за всеки, който пожелае. Тя е похотливо създание, любов моя. Със собствените си очи я видях как ляга с хаджиба. – Дава сигнал, а Макарим се измъква покрай нея и коленичи пред султана.

– Господарю мой, истина е! И аз видях това. Бях прислужница на Белия лебед, но тя ме изпъди, защото опитах да спра великият везир да влезе в шатрата. "Пусни го вътре, пусни го вътре!", настояваше тя. Когато се възпротивих, че не е прилично, – тя гневно ме удари по главата и ме прогони, но аз побързах да намеря султанката, тя дойде, за да предотврати подобно безчестие в харема на Ваше Величество и стана свидетел на тази дяволска гледка!

– Ето на! – Очите на Зидана блестят тържествуващо: двама от враговете ѝ са поразени с един удар. – Има и други, които могат да потвърдят отвратителното поведение на тази пачавра.

– Тя прошепва нещо на Таруб, която навежда глава и побягва.

Лицето на Исмаил е пълно с кръв и потъмнява с всяка изминала секунда. Бързо разгръща пелената на детето, спира за миг и се взира в златния пръстен на верижката на врата му.

– Господарю мой – осъзнавам, че изричам, неочаквано и за себе си. – Не можете да вярвате на тези клевети. – Усещам погледа на Зидана върху себе си. Намесата със сигурност ще ми гарантира смъртна присъда, било от една или друга ръка. Алис е твърде слисана, за да се защити, затова трябва да говоря вместо нея. – Белия лебед ви е дарила със син, наистина прекрасен син – продължавам. Но султанът вече гледа Момо, сякаш е неземно същество: дяволска сукуба; хитър джин. Наистина приликата между бащата и сина не е голяма. Сини очи, руса коса, сякаш Момо не е приел нищо от мароканската си наследственост за сметка на майчината си.

Исмаил се обръща към мен с лице като изсечено от дърво: изпълнено с лудост, съсипано. Съмнявам се, че е чул и дума от онова, което казах. Погледът му минава покрай мен и се насочва кръвнишки към Алис. Стоят очи в очи: султанът не е висок мъж.

– Истина ли е? – изръмжава срещу нея той. – Ти и великият везир?

Тя поглежда към него, а след това надолу към бебето. Опитва се да вземе детето, но Исмаил така го стиска, че то се разплаква.

– Отговори ми! – Притиска лицето си към нея, а слюнката му пръска по брадичката ѝ.

Тя загубва ума и дума от ужас.

– Той... той... аз не знам...

Улавям я, преди да падне на земята.

Припадането я спасява; но нищо не може да спаси Абделазиз. Една след друга подкупените свидетелки на Зидана пристъпват напред и потвърждават нейните думи и тези на Макарим как са виждали великият везир да влиза в харема по всяко време на деня и нощта, особено след като мюезинът е привикал всички вярващи мъже за молитва; винаги отивал направо в шатрата на англичанката. Дори маалема потвърждава гневно, че го заварила сам с Алис, след като той отпратил прислужницата ѝ.

– Но жената няма вина, господарю мой. Тя не е окуражавала посещенията на великия везир, допускаше ги единствено защото той настояваше, че е ваша дясна ръка.

Исмаил ми казва да доведа Абделазиз. Държи се хладнокръвно.

– Не му казвай нищо. Не искам да подготви куп разкрасени лъжи.

Отнема ми известно време да открия великия везир. Накрая го намирам в хамама, около него се издига пара и прилича на джина на Аладин, който се появява от лампата. Слугата, който сапунисва гърба му, ми хвърля един поглед и набързо се измъква. Хаджибът примигва, щом заставам над него, и разтърква очите си.

– Е – заговаря, като ме оглежда от горе до долу заинтригувано, – ето те и теб, върнал си се от война и си цял целеничък. Свали дрехите си, Нус-Нус, и се наведи насам, добро момче.

– Султанът настоява за присъствието ви.

Той затваря уста в опит да прикрие въздишката си.

– Колко жалко. – Изправя се на крака без капка свян от голотата си. Със сигурност това, за което му трябвам, може да почака мъничко.

– Облечете се – казвам кратко, – ще ви изчакам отвън.

Отнема му цяла вечност да се подсуши и облече. Когато търпението ми свършва, връщам се вътре и, естествено, откривам, че него го няма. Прислужникът лежи в светлорозова локва кръв в бързо изстиващото помещение. Парата вече я няма; изчезнала е заедно с великия везир през процепа в шатрата.

Очаквам да загубя главата си, когато съобщавам новината на Исмаил, но той само се ухилва мрачно.

– Единствено виновните бягат, преди да са обвинени. – Изпраща конници от лагера във всички посоки.

Минават два дни, докато го доведат обратно, насинен и раздърпан.

– Оказа голяма съпротива – съобщава капитанът на бухарите почти с възхищение.

Два дни са много време за паметта на Исмаил; досега можеше да е забравил за указа си. Изглежда, обаче гневът му е бил подхранван бавно и постоянно; или може би Зидана е наляла масло в огъня, като му е припомнила разнообразните и многобройни прегрешения на съперника си. Днес се появява в странна бойна премяна, напомняща облеклото на воините от племето Лоби... или Господ знае на какво. Преметнала е леопардова кожа на раменете си, чиято глава е върху нейната, единият крак виси пред рамото ѝ, а лапата е мушната в колана ѝ. Носи меч на бедрото си, а в дясната ръка стиска пика. Погледът ѝ е още по-свиреп от обикновено. Очевидно нейните шпиони са избързали пред ездачите, които водят везира, за да я уведомят, и тя се е натъкмила така странно, за да ликува над поражението му. Загърбила обичайните порядки, тя потропва заплашително с копието съвсем близо до Абделазиз, който прикрива главата си с ръка и проплаква жално:

– Прости ми, прости ми, о, Велики!

За миг Исмаил го поглежда едва ли не любезно. После го рита с такава сила в корема, че цялото му тяло се разтърсва.

– Ти, мръсен боклук! Мръсник! Как смееш да протягаш кирливите си ръце към онова, което принадлежи на мен и само на мен?!

Абделазиз проплаква.

– О, Слънце и Луна на Мароко, Господарю на милостта и благородството, прости на покорния си слуга за онова, което се съмняваш, че е направил.

– Не се опитвай да се измъкнеш, червей такъв! – кресва Зидана. – Със собствените си очи те видях да лягаш с Белия лебед.

Везирът възвръща самообладанието си; това не е обвинението, което е очаквал. В погледа му проличава пресметливост, сякаш обмисля начините да оцелее. Направил избора си, той казва:

– Султане мой, всеки, който ме познава, е наясно, че това обвинение е лъжливо. Апетитите ми – греховете ми, които, признавам, са многобройни – не са насочени към жените, колкото и прекрасни да са те. Наясно съм, че няма да ви умилостивя, ако кажа това, но трябва да попитате главния си писар, Пазителя на книгата, скъпия Нус-Нус.

Султанът извръща помътнелите си очи към мен, погледът му на базилиск е така пронизващ, та имам чувството, че ще се вкаменя.

– Говори, Нус-Нус.

Започвам да треперя. Искам да убия проснатия си по лице враг и крокодилската му ухилена муцуна да замълчи завинаги; иска ми се да потъна в земята. Нямам никакво желание да излагам пред всички срамното си минало. Вече съм бухари, воин, който оцеля след планинския поход: не искам да мислят, че имам отношения с други мъже. Но трябва да спася Алис. Преглъщам и отговарям бързо.

– Доколкото ми е известно, великият везир има влечение по-скоро към мъжете, отколкото към жените.

– Към теб?

– Показа... своя интерес в определен момент.

Подобна уклончивост не е достатъчна на Исмаил.

– Говори направо!

– Тук си сред приятели – подканя ме Зидана, а гласът ѝ е подсладен от нетърпение. Ако хитростта ѝ с Белия лебед не свърши работа, с радост отново ще пробва да постигне целта си. След това ми намигва. – Духът на Сенуфо, нали си спомняш?

Събирам всичките си сили. Това не посрамва мен, припомням си. Призовавам второто си лице, маската. Аз не съм аз.

– Абделазиз бен Хафид ме насили по пътя от Гао до Фес, след като ме купи на пазара за роби, нареди да ме скопят и ме изнасили три пъти, преди напълно да съм се възстановил след кастрирането. След това направи още неуспешни опити.

Исмаил присвива очи, докато осмисля това, но не изглежда изненадан.

– Още опити, след като си бил под моя опека?

Кимвам. Устата ми е толкова пресъхнала, че едва говоря.

– Последният път беше в деня, в който пристигнахме край река Мелуия и се наложи... ами... да възпитате робите, които не разпънаха шатрите правилно. Нареди да ме упоят и да ме отнесат в шатрата му. Каид бен Хаду може да потвърди това.

Каидът е изненадан. Вдига вежди, когато въпросите се насочват към него, поглежда първо хаджиба, чийто поглед проблясва отбранително; след това се обръща към мен. Съжаление ли долавям в очите му, или единствено изненада? Без значение кое от двете е, той казва на султана, че е бил извикан от един от слугите на везира и ме е заварил да се опитвам да избегна нежеланото внимание на Абделазиз. Той се изразява любезно, но набляга на неприятната подробност за детето, което го извикало и също било в списъка с неестествените предпочитания на хаджиба. Лицето на Исмаил помръква с всеки изминал момент.

– Виждаш ли! – грачи триумфално Зидана. – Мъже, жени, деца: не подбира!

– Не съм докосвал Белия лебед, господарю мой, никога! Това е заговор на враговете ми, за да се отърват от мен...

Исмаил взема пиката от жена си и така удря везира, че главата му се отмята назад.

– Не смей да говориш, ако аз не съм го поискал!

Зидана, за която това правило очевидно не се отнася, се смее.

– Що за жалки лъжи. Всички, които познават великия везир, знаят, че е обсебен от общественото положение и властта. Докато те нямаше, той сядаше на трона ти, обикаляше лагера вместо теб, като се провъзгласяваше за твоя дясна ръка. Дори подари златния пръстен, който се полага на истинските ти синове на изчадието на Белия лебед.

Исмаил бодва хаджиба с пиката.

– Това истина ли е?

– Да, но...

Султанът се усмихва и връща пиката на жена си. Усмивката му е благосклонна, почти изпълнена с нежност.

– Стига си се унижавал и се изправи на крака, човече. Хайде, подай ми ръка...

Абделазиз хваща протегнатата ръка и се изправя, забравил всякаква елегантност, с треперещи крака, очевидно изпълнен с надежда, че дългата им братска дружба се е възродила въпреки всичко; все пак нещата винаги бяха приключвали по този начин досега. Исмаил не го пуска, а дърпа китката му към себе си, приближава я към лицето си.

– Имаш много красив пръстен, Абду, с изящен камък. Може ли да го погледна по-отблизо?

Везирът се опитва да извърти ръката си и да се освободи от хватката на Исмаил, но пръстите на султана са като желязо. Измъква пръстена до първата фаланга и бързо го натиска. Следва непристойна сцена, в която везирът квичи от болка и предлага сам да го свали, ако милостивият му господар му позволи. Миг по-късно воят става още по-пронизителен, хаджибът стиска ръката си, а между пръстите му капе кръв. Исмаил избърсва кинжала в робата си, изважда пръстена и хвърля пръста на пода, където една от котките му любопитно го подушва и го потупва проучвателно. Щом пръстът не отвръща на поканата за игра, тя си тръгва презрително, сяда с вдигнати нагоре крака и започва да се почиства.

– Този камък ми се струва познат, Абду. Той е един от подарените от представителя на Херат: лапис лазули, обкован със злато, от планината Памир в Афганистан. Но преди да ми предложиш някакво извинение, нека ти кажа, че никак не съм изненадан. – Навежда се още по-близо до великия везир. – Смяташ ли, че знам за теб всичко, което трябва да знам, Абду? – Галеното име създава още по-заплашително усещане. – Наистина ли си мислиш, че изпратих хората си след теб единствено заради обвиненията на първата си съпруга? През всичките тези години бях наясно с неестествените ти наклонности, но реших да ги пренебрегна, стига полезните ти качества да надделяват над скъперничеството и амбициите ти. Мисля, че балансът вече е нарушен, и то не в твоя полза. Напълно известно ми е, че бъркаш в хазната от толкова години. Беше ми забавно да те оставям да го правиш. Но явно по време на отсъствието ми си дал воля на алчността си. Не се опитвай да отричаш. Има някои, така да ги нарека, значителни несъответствия...

Хаджибът започва да мучи, загубил ума и дума.

– Можехме до затворим очите си дори и при тази кражба, ако не бяха суетата и амбициите, на които си се поддал до такава степен в мое отсъствие. Има само един крал на Мароко и неговото име е Абул Насир Мулай Исмаил ас-Самин бен Шариф. – Той промушва хаджиба с обсипания си със скъпоценности кинжал малко по малко при изричането на всяко име. – Единствен аз мога да обявя легитимността на дете и да му подаря печата си. Просперитетът на кралството ми е моя грижа, не твоя, червей такъв. Императрица Зидана вече ми показа доказателство за подправяне на дневника ми, което ти си наредил на племенника си, така че това наказание ти се полага от дълго време.

Взирам се в него; след това в нея. Тя ми бе казала, че няма да съобщи на Исмаил, като се оправда със слабост: лъжи и само лъжи. Среща погледа ми и отправя самодоволна змийска усмивка. Това е дълга игра, в която тя внимателно подбира ходовете си един по един, изчаква подходящия момент, сипва отровата в ушите на съпруга си капка по капка, стяга примката сантиметър по сантиметър, докато се увери, че противникът ѝ не може да я ухапе.

Той нарежда на Бен Хаду и началника на бухарите да вземат затворника и да вържат краката му за задната част на муле и след това да го подкарат по неравната земя на запад.

– Няма да опетня кралството си, като му позволя да гледа в посока на Свещения град, докато умира.

Хаджибът успява да заговори, моли се, но лицето на Исмаил е като изсечено от мрамор, студено и твърдо. Излиза, за да наблюдава екзекуцията, която е наредил, и взима придворните със себе си: урок за всеки, който може да си помисли да престъпи правомощията си. Зидана моли да ни придружи, но ѝ е наредено да остане в харема. Тя тръгва смирено, наясно с победата, но това е първият случай, когато виждам Исмаил да ѝ отказва.

Дебелакът е отведен в западните покрайнини на лагера и е вързан за краката над копитата на най-голямото и най-буйно муле, докато още се гърчи и моли за милост. Не казва нито една молитва; понякога си мисля, че ако го беше направил, Исмаил щеше да омекне; но неговите мисли останаха съсредоточени в материалното, вместо в духовното. Животното върти диво очи, недоволно от отношението, и е докарано до бяс от виковете на бухарите. Гледам как главата на моя враг се блъска в камъните и шубраците, плътта му се разкъсва, докато не заприличва на мърша, дърпана от ловджийски кучета. Извръщам поглед отвратен.

Бен Хаду ми хвърля кос поглед.

– Не се ли радваш, Нус-Нус, да видиш края на своя враг?

– Не бих пожелал никому подобен край.

Калайджията свива рамене.

– Не можеш да си позволиш да капризничиш, когато равновесието в живота бива възстановявано.

Вероятно има право. Но вместо чувство на триумф и облекчение от смъртта на човека, който отне мъжествеността ми, чувствам празнота.

Из целия двор се обсъжда смъртта на хаджиба. Това, че някой толкова властен може да стигне до подобен позор – да бъде влачен зад муле! – принуждава всички да се замислят за липсата на сигурност в собственото им положение. Това кара хората да се страхуват от смъртта повече, отколкото по време на войната или чумата. Зидана се е укротила; не дръзва да възрази, когато Исмаил обявява сина на Алис за свой син, следователно за принц в кралството.

Но където и да отида, хората ме гледат многозначително и шушукат. Усмихват се, хихикат или, още по-лошо, показват съжаление. Събирам всичките си сили, за да ги погледна в очите и да ги накарам да сведат поглед. След като минават две седмици, започват да губят интерес; след три като че ли са забравили, но моето негодувание расте. Исках да разчистя сметките си с Абделазиз, а сега шансът за отмъщение ми е отнет и съжалявам за това. В моите земи, ако някой ти отнеме честта, можеш да изкупиш стореното единствено като пролееш кръвта му със собствените си ръце; ако умре другояче, безчестието ще те преследва, ще витае над доброто ти име до края на дните ти.

Докато пътуваме обратно към Мекнес, до слуха ми стигат крясъците на белите чапли над полето и съм убеден, че чувам предсмъртните викове на хаджиба.

25

Мислите на Исмаил скоро са насочени обратно към неговата столица. Заловен е един французин, търговец, който е хванат да снабдява упорстващ английски гарнизон в Танжер с барут. Обичайно това би било достатъчно, за да се гарантира бързата смърт на мъжа, но барутът бил отклонен към Каид Омар и обсадената му войска и той бил толкова доволен, че мъжът бил пощаден и изпратен в затвора при военнопленниците. Там един от пазачите го чул да бърбори нещо за Версай и се сетил, че това ще заинтригува султана. Човекът бил доведен тук заедно с група нови работници, чиято орис била да завършат дните си в Мекнес. Когато търговецът беше представен на султана, състоянието му бе окаяно. В един от случайните си мигове на благосклонност Исмаил нареди мъжът да бъде отведен, за да се погрижат за раните му и да бъде облечен по-подобаващо. В лицето на търговеца можеше да се проследи промяната в изражението на ужас от неизбежната гибел към объркване, но когато го доведоха, беше възвърнал до известна степен самообладанието си и веднага се впусна в подробности за строителните работи, извършващи се във великия дворец на Луи XIV.

Очевидно архитектите на Краля Слънце планираха невероятна огледална зала в сърцето на Версай. Щяло да има огромна отворена галерия със седемнайсет арковидни прозореца, предоставящи гледка към пищните градини; на отсрещната стена щели да окачат седемнайсет съответстващи огледала. По този начин светлината, нахлуваща в галерията, щяла да отразява чудесата на градинарското изкуство, а огледалните стъкла – да създадат илюзията, че се движиш през зеленината, докато всъщност си на сигурно място, заобиколен от мрамор и злато. Търговецът стигна до подробности за прекомерно високата цена на венецианското стъкло, което щели да използват за тези огледала; за позлатяването на рамките им; за стойността на мраморните пиластри от двете страни на всяко, докато Исмаил не се разпени от завист и амбиция.

Изведнъж по пътя за Мекнес започнахме да кроим безумни схеми на паркове, огледални галерии; пътеки, овощни и маслинови горички; дори езеро, пълно със златни рибки и с увеселителни лодки.

Но Мекнес, в който се върнахме, не беше Мекнес, който оставихме, а картина на пълна разруха: тук и във Фес чумата беше отнела живота на осемдесет и пет хиляди души; но още по-голям беше броят на онези, отпътували към по-отдалечените краища на кралството. Строителните работи бяха замрели заради многото мъртви или изчезнали надзиратели и работници, въпреки че изненадващо останалите роби не се бяха разболели. Както изглеждаше, тъмницата е била най-безопасното място.

През следващите две години Исмаил поднови строителния си проект с ентусиазма на безумец, втренчен в едничка цел. Издаде заповед дворците из кралството да бъдат оголени от цялата им украса – от позлатата на таваните и стените; от изкусно резбованите фризове и врати от кедрово дърво. Поръча най-добрият карарски мрамор да бъде натоварен на кораби от Генуа за Сале. Проучваща група бе пратена при руините западно от града да набележи разните части или орнаменти, достатъчно запазени, че да бъдат използвани за двореца му в Мекнес.

Наредено ми е от Исмаил да направя опис на строителната площадка, несъмнено за да може да бъде сигурен, че останалите няма да откраднат нищо ценно, преди самият той да го е направил.

– Донеси ми камък по твой избор – казва и ми дава парче фина коприна, в която да го увия. Признавам, че тръгвам неохотно, тъй като слънцето блъска в главата като чук, освен това нямам големи очаквания. Мястото обаче се оказва изумително. Всичко идва от разположението, водещата част може да бъде видяна от километри разстояние, а мащабът ѝ става все по-поразителен с всяка крачка, с която го приближаваме. Вдигам поглед, застанал в сянката на триумфалната арка. Това място сигурно е построено от великани, защото кулите му са по-високи и от минарето на Великата джамия, а камъните са толкова масивни, че е невъзможно да си помислиш, че са поместени от смъртни хора. С часове се разхождам из колонадите с капителите, в които издяланите флорални елементи са така остри, сякаш са правени вчера. Не знам дали да гледам към небето и да се възхищавам на височината им, или към земята под краката си, която е декорирана с милиони парчета от цветни плочки, не по-малко интересни от произведенията на най-добрите ни майстори в мазилките, но същевременно не залагат на абстрактни шарки, а създават живи картини. Стигам до мозайка с чудовищни създания, които плуват в морето; след това на мъж, който язди кон наобратно и прави акробатична стойка; дългите пътеки са осеяни с орнаменти на танцуващи и пиещи фигури; масивна гола жена влиза или излиза от дълбока вана, придружена от две също така закръглени прислужници. Мисля си: този Волубилис трябва да е бил доста оживено място, а кралят му голям сластолюбец, и скицирам заради самия себе си, докато описвам броя на колоните и паветата за Исмаил.

Толкова съм погълнат от работата си, че почти забравям да взема камък за султана. Обявява се краят на експедицията и поемането по обратния път към Мекнес, а аз трябва набързо да намеря нещо необичайно, и накрая викам един човек да ми помогне да вдигна парче от паднала колона, къс от издялан капител, който да покаже нещо от изкуството на древното каменоделство. Увиваме го внимателно в коприната и го поставяме в коша на едно от мулетата. Бедното животно върви наведено на една страна по целия път към дома.

Исмаил е много доволен от избора ми. Възхищава му се, прокарва върховете на пръстите си по релефа. Той по-скоро загатва, отколкото изобразява листа и цветове.

– Това произхожда от сърцето на първата африканска империя Мавритания Тингитана, основана от римляните. Моите земи вече надхвърлят пределите ѝ. – Той ме поглежда с грейнали очи. – Представи си, Нус-Нус: вече имам по-голяма власт от римляните с могъщите им армии. Сега трябва да прогоня проклетите англичани от Танжер и онези неверници испанците от Лараш и Мармора и ще възстановя чистотата на истинската вяра надлъж и шир в страната ни. Това е моята съдба. Мой дълг. Знаеш ли защо те изпратих във Волубилис?

Клатя глава. Понякога е по-разумно да замълчиш.

– Точно там Мулай Идрис, великият внук на Пророка, донесъл исляма в Мароко за пръв път, когато избегнал нападението на халифата на Абасидите. Точно там е роден и синът му, Идрис Втори, който обединил Мароко, установил вярата към думите на Пророка и поставил великото си кралство под един общ флаг. В тези камъни има магия, Нус-Нус – защото те са пропити не само със силата на древните римляни, но и с думите на Господ. По тази причина трябва да ги вградим в моя град, тъй като тяхната сила ще ми помага в моята свещена мисия.

През цялото време, белязано от нови бунтове в Риф и сведения за обсада на английската колония в Танжер, Исмаил се хвърля с жар във възстановяването на двореца си, често работи гол до кръста редом с обикновените строители, а ръцете и лицето му са изцапани с вар и пръст. Труди се отдадено, сякаш не може да спре, защото мечтите му го изяждат отвътре.

Това второ лято беше страховито, а жегата непреклонна. Изворите пресъхнаха, а оскъдната реколта беше унищожена от нашествие на скакалци от пустинята. Към края на годината все още страдахме от сушата. Фонтаните бяха спрени, а комарите се развъждаха в застоялата вода и ни тормозеха с жуженето си и ухапванията през нощта.

Новините, че английският гарнизон, защитаващ колонията си в Танжер, все пак е успял след дълга и кръвопролитна битка да отблъсне силите на султана, не биха могли да се появят в по-неподходящ момент. Исмаиловият генерал Каид Омар язди от северните райони в третия ден на Мухарам 1091 година, за да обсъди евентуално примирие с неверниците, които, както той съобщава, ще изпратят свой представител в двора на– Мекнес.

Султанът организира среща на своите съдници и учени, за да съблюдават законосъобразността на подобно действие. Конфликтът с англичаните коства много пари и сили, особено когато страната е обхваната от такава суша. Иска да прогони враговете от пределите на Мароко, но войната с тях се превръща във все по-голямо неудобство, а възможност за поражение е неприемлива. След като въоръжените сили не успяха да ги отблъснат от бреговете ни, вероятно има друг начин да бъдат убедени да си отидат. Може ли да бъде сключено някакво примирие, без да се накърняват законите на Корана? Атмосферата е напрегната; много от високопоставените лица мислят, че всякакво съгласие с християните би било срамно; Бен Хаду отбелязва, че ще е добре при дадените обстоятелства да се прояви политическа целесъобразност. Онези с по-крайни възгледи продължават да негодуват, твърдят, че Аллах е на тяхна страна и ще помогне; че неверниците трябва да бъдат повалени и стъпкани на земята, която са превзели. Сред врявата Калайджията се обръща към султана:

– Господарю мой, ако покажете търпение и милост към англичаните, коронованите глави от Европа несъмнено ще се стремят към приятелство с вас.

Исмаил вдига глава заинтригувано. Вдига ръка и врявата престава на мига.

– Спомняте ли си какво се случи след завладяването на Мека? – Оглежда помещението с блясък в погледа. Правя записки, тъй като знам накъде води това. – Когато огромната армия приближила триумфално към Мека, Саид ибн Убада, на когото Пророкът дал флага, казал на Абу Суфян, вожд на племето Курайш в Мека, който дълго и борбено отстоявал исляма, но знаел, че няма да устои на тази армия: "О, Абу Суфян, настъпи деня на клането!". "О, пратеник на Господа! – извикал Абу Суфян – ти ли отреди клане за нашите хора? В името на Господ те моля за милост към хората ти, защото ти си най-благочестивият, и най-милостивият." "Това е ден на милост – казал Пророкът. – На този ден Господ отървава племето Курайш." И той обявил помилване на враговете си.

Каид Омар се смее.

– Надявам се ние да не помилваме всичките си врагове, защото може да бъде изтълкувано като покана за християнските нашественици да скочат върху нас.

– Да не би Саладин да показа слабост, когато прояви милост след нападението на Йерусалим? Благоволението му несъмнено засили неговото величие.

Настройката се променя, усеща се в атмосферата в помещението.

– Господарю мой, примирието с англичаните ще ни бъде от голяма полза – чува се отново овладеният глас на Бен Хаду. – В мирно време можем да се снабдим по-евтино с армия и муниции и ще се справим по-добре с бунтовете по собствените си граници, а след време с испанците и ако е необходимо, и с англичаните.

Възникват спорове по този въпрос, има и съгласни. Наблюдавам как Исмаил мести погледа си от едно лице към следващото и размишлява. След това отново вдига ръка.

– Ще демонстрираме милост пред неверниците, но трябва да проявим голям разум в преговорите с тях, винаги да разсъждаваме в дългосрочен план, а той е да ги видим как напускат земите ни.

Английският пратеник пристига гордо на кон, облечен според етикета на английския двор – целият в панделки, дантели и прорязани подплънки на раменете, – със свита от също тъй наконтени стражи и слуги, на половината от които е отказан достъп и им е заръчано да идат да се разтъпчат. Водата е толкова оскъдна, че не можем да я хабим за враговете си. Англичанинът е въведен в наскоро ремонтираната зала на посланиците, чиито стени са покрити с позлата, взета от покоите на великия везир, а таванът е лазурносин с бляскава златна украса. Навсякъде са запалени кандила, от които се издига ароматен дим; в аплиците проблясват свещи. Султанът е в очакване, седнал на ниско канапе сред цяла тълпа богато облечени съветници и паши, а робите му веят с огромни ветрила от щраусови пера. Англичанинът не знае накъде да погледне, очите му шарят във всички посоки, очевидно е изпълнен със страхопочитание към цялото това изящество и разкош, точно такова впечатление искаше да създаде Исмаил: за безкрайно богатство и възможности. Да не показва никаква слабост пред врага, за да го затрудни още повече в договарянето.

Мъжът сваля шапката си с демонстративен жест и се представя като полковник Пърси Кърк, вестоносец на английския посланик, сър Джеймс Леели, който е непреодолимо възпрепятстван (Бен Хаду превежда, а аз записвам). Султанът се усмихва лицемерно, знае всичко това от шпионите си. Посланикът се намира в Танжер; това, което го бави, е закъснението на кораба с дарове, изпратен от краля на Англия да умилостиви султана, тъй като е немислимо чужд посланик да се яви пред Исмаил с празни ръце. А причината за закъснението? Французите са организирали блокада в Сале и в морето на запад до Танжер в знак на протест срещу големия брой техни сънародници, пленени от корсарите на Сиди Касем. Желанието на Исмаил да довърши Мекнес беше изисквало още повече роби за строителните работи, тъй че старият началник на корсарите и флотата му бяха доста ангажирани с изпълнението на султанските заповеди.

Исмаил оглежда посетителя преценяващо; разтълкува го и го отхвърля. Усмихва се капризно, а погледът му се изостря. Той е самото олицетворение на чара, приема извиненията на човека с великодушие и любезност. Щом въпросът за освобождаването на английски пленници е повдигнат нервно, султанът щрака с пръсти и изпраща двама от бухарите си да доведат четирима или петима от най-слабите и безполезни в знак на добра воля. Бедните нещастници, които пристигат примигващи от тъмницата, са предадени на Кърк. Той изказва неискрени благодарности на султана, нарича го император и Велики, сякаш е отраснал и възпитан в ориенталските нрави. Изглежда толкова изненадан от лекотата, с която постигна свободата на тези мъже, та сякаш забравя, че целта му е да договори освобождаването на още двеста. Срещам погледа на Бен Хаду, докато трае тази противна сцена, а той вдига вежди, сякаш иска да каже "Това ли е най-доброто, което може да предложи Англия?".

През следващите два дни Исмаил се държи като изискан домакин. Завежда англичанина и няколко от придружителите му на лов за глигани и антилопи в хълмовете край Мекнес; уловът е изпечен на внушителни празненства. Докато неверниците оскверняват телата си, като ядат от дивото прасе, султанът се храни сам с любимия си кускус със стафиди и съвсем малко месо. Англичаните се засищат с месо и хипокрас и през цялото време си подават глинени лули, натъпкани с тютюн, богато примесен с киф. На следващата сутрин още не са се съвзели и са замаяни; в това състояние правят окончателните уговорки.

– Докато се разхождат през портокаловата горичка, Кърк повдига въпроса за примирие в Танжер, а аз превеждам. Исмаил се усмихва широко и обещава, че срещу Танжер няма да бъде произведен нито един изстрел, докато Кърк е там. Това е само едно от празните обещания: Исмаил не държи на думата си, дадена пред неверници. Но англичанинът не знае това. Той изпъчва гърди като паун, мисли си, че е невероятен дипломат, щом е успял да постигне победа над най-страховития от враговете им.

В градините са поднесени още освежителни напитки: ментов чай за султана; изобилни количества хипокрас за англичанина, огромните количества плодове и подправки прикриват силното бренди вътре. Той го изпива с усмивка, несъмнено иска да бъде любезен към домакина си, въпреки че, доколкото знам, англичаните доста обичат алкохола. Докато пийват, господарят ми Исмаил прави широк жест.

– Е, скъпи мой Кърк, огледайте се наоколо. Като английски аристократ, свикнал с изискан живот, какво мислите за двореца, който строя?

Кърк не пести суперлативите, поласкан, че са го взели за благородник и че са поискали мнението му. Очевидно не е виждал нещо толкова изящно в Лондон, макар да бил чул, че новият дворец на френския крал във Версай е достоен съперник.

Лицето на Исмаил помръква и Кърк бързо добавя:

– Но, разбира се, французите не се отличават с добър вкус. Боже мой, та те са първични хора. Нямам и капка съмнение, че всичко е изпълнено с кич и финтифлюшки. Не като това. – Разперва широко ръцете си към гледката на действащата строителна площадка, строителите, занаятчиите, градинарите и чуждите работници, които се съсипват от другата страна на стените. – Това е... гигантски труд, господине. Мащабен, огромен... амбициозен.

Исмаил накланя глава. Погледът му е остър и ясен като този на ястреб, зърнал плячката и готов да се спусне към нея.

– Разбира се, подобна задача предизвиква ревност и огорчения. Сигурен съм, че сте забелязали недоволството на останалите от това, че блестите по-ярко от тях. Налага се да браня творенията си от врагове дори на собствената си земя, диваци, които не се отличават с вашата проницателност, които не оценяват създаваното тук изкуство, които гледат със завист на творението ми. Трябва да се боря с тези варвари, ако не искам да разрушат собствеността ми.

Прави ми знак да започна да водя записки. Сигналът му представлява леко повдигане на пръста, но аз съм привикнал към подобни неща. Разбърквам мастилото с бързо движение, потапям тръстиковата пръчица и заставам в готовност.

– Налага се да ви помоля за услуга, милорд – безсрамно се възползва от човека Исмаил. – Това, което ми трябва и което не може да се намери никъде из прекрасните ми земи, е нещо, за което само вие можете да ми бъдете полезен. Имаме прекрасни занаятчии в много области, но не можем да се мерим с англичаните по отношение на едно нещо.

– И кое е то, Ваше Величество?

– Оръжия, то се знае. Топове. Това, от което се нуждая, за да се отбранявам от тези нечестиви бербери, дето искат да съсипят всичко, което съм направил, са десет от най-добрите английски оръдия. Трябва ми стабилен, доверен човек, който да възложи поръчката ми на най-добрите производители в Англия. Вие, Пърси Кърк, ми се струвате достатъчно стабилен и доверен. Като мой добър приятел можете ли да ми помогнете за това?

Полковникът почесва сбърчените си вежди.

– Ще бъде изключителна чест за мен, господине. – Подписва написаното от мен, щом Исмаил го подканя, макар че текстът е на арабски и в него може да е написано какво ли не, а скоро вероятно наистина ще е така.

След като сме получили желаното, макар и само в писмен вид, султанът весело подготвя пътуването на мъжа и свитата му обратно за Танжер с дарове в знак на добра воля и безброй празни обещания. Не вярвам истинският посланик да е много доволен от начина, по който го представи безумният му пратеник. Почти ми е мъчно за него.

А през това време сушата продължава. Молитвите се удвояват: Исмаил се убеждава, че жестокото време е знак за гнева на Аллах, макар че не посочва причината. Децата от града са изпратени на полето, за да изпълняват танци за дъжд, но въпреки това не капва и капка. Султанът решава да прехвърли отговорността върху марабутите и талебите, които преправят молитвите си според ситуацията и предприемат поклонение пред олтарите на светците с боси крака. Продължава да не вали.

Исмаил изпада в гняв. Огромните му житници, чието строителство беше толкова скъпо и се простират на километри разстояние под небето като катакомби, са пълни едва на една десета. Ако, боже опази, някой враг (размирните му братя, берберските племена, неверниците) реши да обсади Мекнес в този момент, ще измрем от глад като плъхове в кофа. Насочва гнева си към евреите в града: изпраща ги извън него да се молят за дъжд, казва, че ако наистина са избраните от Господ, той ще послуша молитвите им. Нарежда да не се връщат, докато не завали.

Небето се изпълва с облаци и за известно време изглежда, че Господ наистина е на страната на евреите в Мекнес; слънцето обаче отново се показва, по-безмилостно от всякога. Пазарът е засипан с месо: хората от селата около Мекнес колят животните си, защото нямат с какво да ги хранят. Някои от тях са напуснали домовете си и са се отправили нагоре в планините заедно с добитъка си, но много от по-възрастните са измрели от сърдечен удар.

Исмаил е прибягнал към гадаене, но знаците са трудни за тълкуване. Накрая заявява, че определени членове на двора му ще излязат боси на полето, облечени с най-мръсните дрехи, които успеем да открием. С Абид сме изпратени в най-бедната част на града да купим мръсни дрехи, пълни с въшки, прокъсани на яките и ръкавите, колкото по-изцапани, толкова по-хубаво. Стари жени продават дрехите на съпрузите си, взимат предложените пари и бързо затварят вратата, преди да съм размислил. Мълвата скоро се разнася и ме заобикалят хора, които радостно събличат робите си направо на улицата.

На следващия ден заставаме под сутрешното слънце, което вече пари, при все че съвсем скоро е изгряло, след като сме се измили за първата молитва, така че поне телата ни са чисти; дрехите върху нас обаче са вонящи и гнусни, а тези на султана са най-отвратителни от всички. Повежда ни навън от Баб ар-Раис, където вълчата глава се взира надолу към нас с празните дупки на очите си. Бих се заклел, че вкочанените челюсти се извиват в усмивка при вида на мъчителя му Емир Зидан, който се чеше като бълхаво куче и плаче за позволение да си остане у дома при майка си. Исмаил обаче е категоричен: емирите от кралството трябва да присъстват, дори малкият Момо, който тъкмо е навършил две и се налага да го взема от ръцете на ревящата му майка. Алис не може да се раздели с детето си дори и за малко; мисля, че случката, при която едва не го е изгубила заради коварния план на Зидана, я направи такава.

Прекосяваме Сахат ал-Хедим, а хората излизат от домовете си да ни гледат – дрипава група, предвождана от дрипльо. Дали осъзнават, че това е султанът? Изглежда малко вероятно: никога не са виждали Исмаил без конете му със златна сбруя, без робите, които му веят с щраусови пера, без бухарите му, въоръжени до зъби. Никой обаче не продумва. Нещо в тържественото ни поклонение явно респектира наблюдателите. Някои от тях може и да са се присъединили към процесията; докато стигнем отвъд крепостните стени, а след това и до хълмовете, броят ни се е увеличил. Местим се от храм към храм и се молим, но небето остава безоблачно през цялото време, а слънцето пече безмилостно. Не се храним и не пием нищо: това е мъчително за децата, но от всички Момо понася положението най-стоически.

Когато най-после се връщаме в двореца, императорът е готов да избухне и всички се стараят да го отбягват. За беда, някои от нас не могат да си позволят подобен лукс. Вилнее из двореца и крещи. Стражите са изпратени да махнат от затворите всякакви образи на християнски светци, които могат да пречат на молитвите ни и да предизвикват гнева на Аллах. В хамама изпускам един от чехлите му във водата (изглежда, винаги се намира вода за честите посещения на султана в парната баня) и кожата в лимоновожълт цвят става на петна. Той го взема и започва да ме налага гневно с всичка сила по врата и раменете. Мога единствено да благодаря на Господ, че не беше въоръжен с нещо по-сериозно.

Същата вечер го придружавам до харема, за да избере партньорка за през нощта. Има няколко европейски пленнички, доведени от лейтенантите на Сиди Касем заедно с група нови работници. Насочва се към светлокоса рускиня, но после се завърта рязко на петите си и се отправя директно към покоите на Белия лебед.

Четвърти 4-и ден, сафар 1091

Al ouez abiad, рождено име Алис Суон. Англичанка,

сменила вярата си пленница, майка на Емир Мохамед

бен Исмаил.

На следващия ден завалява дъжд.

26

Алис

Спомням си времето, когато си мислех, че може би ще успея да се нагодя към живота си тук, онези месеци преди почти три години, когато бях бременна със скъпото си момче. Мислех си: най-сетне ще бъда майка и всичко ще бъде прекрасно. Вярвах, че целият свят ще се промени, щом имам дете. Това се оказа истина, но не в посоката, в която очаквах.

Оглеждам останалите жени в харема, погълнати от ежедневните молитви, клюки, къна и кипрене, сякаш са добронамерени създания, безобидни и чаровни. Но вече съм наясно, че не са такива. Знам какво се крие под очната линия ѝ глината, коприната и сатена, парфюмите и мазилата. Отдолу всичко е гнило и отровено в служба на злото.

А името на злото е Зидана.

Харемът принадлежи на нея: това е нейното кралство и тя го управлява чрез тормоз. Ако някой друг освен мен вижда това, не го осъзнава. Те пеят, бърборят, боят се от нея, но се събират като пчели при кралицата си; ала в този кошер не се прави мед, а жлъч. Всеки, който застане на пътя ѝ, се превръща в неин враг, следователно и враг на всички останали жени тук. Подиграват се, тормозят, игнорират; правят дребнави номера и разпространяват злобни слухове; оставят само загнилите плодове и стария хляб от дневните доставки; плюят в чайниците и те поливат с гореща вода в хамама.

Предполагам, че имам късмет, задето не се осмеляват да направят нещо повече, макар да подозирам колекцията от билки и прахчета на Зидана за първоизточник на привидно обичайните болести, които ме застигнаха. Но как мога да го докажа? И кой ли би се заслушал в оплакванията ми, дори и да го направя? Струва ми се, че Исмаил е най-подвластен на влиянието ѝ от всеки друг тук. Трудно е да гледаш как такъв страховит мъж може да се бои от някого, но съм го виждала да се сепва, щом чуе гласа ѝ; виждала съм израза в погледа му, щом го докосне. Магия ли използва, за да привлича вниманието му? Вярата в магьосничеството е в противовес с всичко, на което съм се уповавала като добра християнка, но е трудно да не вярваш в свят, изцяло пропит от суеверия.

Магията е наситила тази страна. Движи се под повърхността като подземна река, бълбукаща коварно и подкопаваща основите на живота. Хората я приемат като част от ежедневието: жените от харема постоянно успокояват демоните, които наричат джинове, оставят им храна, използват сол, очна линия и желязо, за да ги прогонят. Убедени са, че Зидана може да се пренесе на всяко място само за един миг, а Зидана подхранва убежденията им. Хвали се, че може да се превръща в животни и птици, така че никой не смее да заговорничи зад гърба ѝ, защото може да се превъплъти в гущера на стената, в котката, която се промушва, или в гълъба над главите им. Оказва се, че тя действително знае всичко, което се случва в този огромен дворец, но зад това не се крие голяма тайна: Нус-Нус ми каза, че тя има шпиони навсякъде и им плаща добре.

Ето защо съм много бдителна за себе си и особено за Момо. Синовете на Зидана заемат много по-висока позиция в реда на наследниците, но това не ѝ пречи да отстранява останалите от чиста злоба.

Дали показвам по някакъв начин подозренията си? Не, усмихвам се; пожелавам им Божия мир. Навеждам поглед към ръцете, скръстени в скута ми, и виждам ръцете на стара жена: тънки и с изпъкнали вени. Поддържам ноктите си дълги и остри, в случай че се окажат единственото ми оръжие срещу някой враг. Чета и се моля, следя Момо като ястреб. Невинаги е лесно: той е много активно момченце, устремено и едро за възрастта си. Много бързо се отърва от пелените, измъкна се от кошарката, а след това и от покоите ни. Изчезва в друга посока, щом се обърна дори само за миг. Не съм подозирала, че бебетата могат да пълзят толкова бързо! Имаше моменти, в които ми се искаше да го вържа на каишка, за да мога да го опазя от поредната пакост, а скоро след това проходи и не след дълго, разбира се, започна да тича, което съвсем влоши положението. Самият той е като мъничък джин: сякаш умее да се изпарява за миг. Когато е под надзор, разхожда се като малък емир, какъвто е в действителност, носи верижката с пръстена си гордо и разглежда всичко (въпреки че е строго предупреден да не яде нищо, което не му е подадено от мен или от Нус-Нус, когато е със султана). Сега, след като косата му леко потъмня, Исмаил го харесва повече, казва, че е истински малък мароканец, въпреки сините си очи. Обича да идва в харема, да го качва на раменете си и да го отвежда.

За очевидно раздразнение на Зидана той отрупва Момо с подаръци: детенцето ми има купища ярки костюми, които обожава, колкото по-искрящи и лъскави, толкова по-добре. Има вкус към лъскавото, като някоя сврака: постоянно откривам някоя нова дрънкулка, а щом го попитам откъде са се взели, той ме поглежда с наивните си сини очички и казва:

– От тати. – Но вече два пъти открих, че това не е истина.

Султанката вдигна голяма олелия преди две седмици заради изчезнала перлена огърлица и жестоко преби прислужниците си. Открих я мушната между завивките на Момо; и това не е всичко. Там имаше и игла с огромен изумруд и кухо сребърно острие, заедно с гривна от оранжеви стъклени мъниста, раковини и миниатюрен портрет на тъмнокоса жена, както и златен пръстен с печата на султана, същия като този, който Момо носи постоянно. Но това скрито съкровище не е неговият пръстен, защото той виси на врата му; после си спомням вчерашните гневни изблици на Зидан, които изпълваха дворовете на харема с викове и крясъци, а Мамас ми каза, че бил загубил нещо ценно. Скривам находката отново под одеялата. Изглежда съм отгледала талантлив малък крадец.

Следващия път, когато Нус-Нус идва в харема, пращам Мамас да го доведе и безмълвно му показвам малката съкровищница на Момо.

Той вдига вежди; след това избухва в смях.

– Гледаш си мъничък Али Баба.

– Какво да направя?

– Остави на мен – казва той.

Засипва Момо с комплименти, но после казва, че дрехите му – червени сатенени панталони и яркосиня туника – са твърде скучни, че на един истински емир му трябват повече украшения.

Детето веднага хуква и след малко се връща със съкровищата си. Една по една, Нус-Нус взема крадените вещи от него, след като узнава произхода им, и му дава в замяна на отнетите бижута прекрасната си златна гривна. Прекалено голяма е за ръката на Момо и му отнема доста време, докато измисли как да я носи: тясна е, за да я промуши през главата си, прекалено тежка, за да я окачи на верижка на врата си. Накрая решава да я сложи на бедрото си, където изглежда смешно, и излиза да играе навън, така че да мога да го виждам.

– Истински разбойник! – заявява Нус-Нус едва ли не с възхищение. Обещава да върне нещата на истинските им собственици: пръстенът наистина се оказва на Зидан, миниатюрата е взета от венецианския посланик, тъй като Момо стоял до човека в прегръдката на баща си; гривната от раковини принадлежи на една от другите съпруги, а кухата игла с изумруд – на любимия евнух на Зидана, Черния Джон. Нея Нус-Нус хваща внимателно, като държи само камъка отгоре.

– Какво е това?

Той прехапва устни, а след това ми обяснява, че украшението има за цел не само да краси чалмата на Джон, но изпълнява и друга не толкова декоративна функция. Не ме поглежда в очите. Усещам, че лицето ми се изчервява, чувствам как срамът ме залива като вълна.

След дълго мъчително мълчание, той прибира крадените вещи в робата си, пожелава ми всичко хубаво и бързо си тръгва. Нус-Нус е мил човек и добър приятел.

Щом Момо си ляга за следобедна дрямка, аз взимам екземпляра на Корана, който ми даде английската съпруга на началника на корсарите още след пристигането ми в тази страна, за да ангажирам съзнанието си с по-полезни неща. За зла беда отварям точно на притчата за Юсуф, красив мъж, който бил продаден за роб на длъжността лице в египетския двор, на име ал-Азиз. Господарката на дома била така поразена от красотата на Юсуф, че се влюбила в него, и постоянно го убеждавала да легне с нея, а един ден така се ядосала на упорития му отказ, че заключила седем врати, за да не може да избяга и да го умолява да бъде с нея. Двамата се втурват едновременно към вратата, но Юсуф стига първи до нея, а тя раздира ризата на гърба му. В този момент пред очите ми изниква образът на Нус-Нус, който се отдалечава от лагера към планините без риза, а блясъкът от потта по кожата му...

"Стегни се, Алис", казвам уплашено на себе си. Но текстът не ми помага: "Тя го желае страстно, той също би я пожелал, но в знак на признателност към господаря си казва: "Търся спасение в Аллах! Истината е, че съпругът ви е мой господар, който ме прие тук, и аз няма да го предам"."

Замислям се за интересната аналогия с историята в притчата и в този момент над мен се спуска сянка. Толкова съм вглъбена в мислите си, че не съм усетила пристигането на посетителя.

– О – възкликвам, а след това със закъснение коленича, тъй като това е султанът. Книгата се плъзва от скута ми и пада в краката му, а той се навежда да я вдигне. Вдигам поглед през косата, паднала пред лицето ми, и виждам, че се взира в текста с безстрастно изражение; после оглежда корицата, върти книгата в ръцете си. Най-накрая ми казва да се изправя и ми я връща.

– Каква е тази книга? – пита тихо.

Отвръщам му, че това е Коранът, преведен на моя език и отпечатан в Англия, защото въпреки че се старая да науча арабски, още се затруднявам в четенето. През цялото време наблюдавам как лицето му потъмнява, става тъмнолилаво и помръква заплашително. И въпреки това не мога да се овладея и започвам да обяснявам, че в Библията е описана същата история, въпреки че там името не е Юсуф, а Йосиф, а ал-Азиз е Петефрий...

– Замълчи, жено! – изръмжава, а аз се чудя какво казах, че го разгневих толкова. Дали е заради признанието, че намирам арабския за труден, или заради факта, че предпочитам собствения си език в неговия двор? А може би не обича жените да четат, хрумва ми изведнъж, или може би самият той не чете. Спомням си, че Нус-Нус ми беше казал...

– На английски?! – кресва той. – Свещеният Коран на английски?! – Дръпва книгата от ръцете ми, хвърля я на земята, стъпква я, което ужасно ме изненадва, тъй като мохамеданите се отнасят към свещената си книга с невероятно уважение, дори мият ръцете си, преди да я докоснат.

– Съжалявам, много съжалявам! – проплаквам.

Явно съм събудила сина си с вика, защото той се появява и гледа ужасено как баща му се гневи, а аз хлипам. Тогава Момо хуква смело – глупаво – към баща си и започва да удря краката му с малките си юмручета.

– Остави мама на мира!

Исмаил поглежда надолу. После небрежно перва момчето ми, Момо се плъзва по пода и се блъсва в малка декоративна масичка в другия край на дневната ми. След това Исмаил вдига вбесилата го книга и си тръгва, без да поглежда назад.

По-късно вечерта в покоите ми е донесена огромна кошница. В нея има играчки, бижута, торти и сладкиши, коте с тигрови шарки и сребриста гушка, мъничък костюм, ушит от златен плат. Най-отгоре има богато украсен екземпляр на Корана на арабски.

27

Първи 2-ри ден, месец раби ал-аууал

1091 година по хиджра

Връщам се след изпълнението на задача за султанката и завивам зад един ъгъл в харема, когато заварвам Зидан, разкрачил крака над Момо в празния двор, да държи главата на детето под водата на фонтана. Момо рита яростно, но Зидан е деветгодишен и е много по-силен от него. Малкото чудовище е толкова съсредоточено в убийствената си мисия, че не ме чува; обзема ме такава ярост, та едва не го хващам за врата, за да го вдигна във въздуха с една ръка. За миг сам се стряскам от силата си – колко лесно мога да изцедя живота от него във всеки момент; и колко много ми се иска да го направя, – но Зидан е още по-уплашен.

Момо се измъква от фонтана и сяда разтреперан на скосения ръб, докато оглеждам ужасната синина на челото му, което ме разгневява още повече. Разтърсвам Зидан, както лъв би раздрусал пале.

– Ще кажа на баща ти – заплашвам го аз – и ако още веднъж посегнеш на Мохамед, лично ще те убия.

Пускам го, а той само ме гледа с празен поглед, после се завърта на пети. Добре знам къде ще отиде: право при майка си. Е, после ще му мисля, в този момент не ме е грижа. Слагам ръка на раменете на Момо и оглеждам натъртеното място, което е потъмняло като презрял банан.

– Боли ли?

Той клати глава решително. Момо е доста силно момче за възрастта си, лесно можеш да забравиш, че е само на три.

– Не трябва никога да се шляеш сам, светът е опасно място.

Той кима сериозно.

– Беше просто игра – казва най-после.

Каква воля! Притежава гордостта на майка си. Сърцето ми се свива, сякаш е мое дете.

– Не беше игра, Момо, и двамата знаем това. Сега ще те заведа обратно при майка ти и трябва да останеш там.

– Няма да кажеш, нали?

– Няма да кажа на майка ти, това ще я разтревожи прекалено много.

– Не, иска ми се да не казваш на тати.

– Защо да не го правя?

– Ще ме помисли за слабак.

Известно време просто го гледам. Подобна мъдрост у малко момченце е така плашеща, че те слисва.

– Не мога да допусна Зидан да остане ненаказан за това.

– Ако не кажеш, обещавам ти, че ще бъда внимателен.

Издава долната си устна напред, в погледа му проблясва син огън. Гледаме се известно време и си мисля, че от него ще излезе прекрасен мъж, ако оцелее дотогава. Най-накрая обещавам.

На следващия ден съм в джамията със султана и му помагам да обуе чехлите си след молитвата аер, когато един от прислужниците в харема се хвърля на земята пред нас и опира чело в пода.

– Султанката настоява за присъствието ви – изпелтечва той.

Исмаил сграбчва момчето за рамото и го изправя.

– Настоява ли? Никой не може да настоява пред мен! – Хвърля страховит кръвнишки поглед.

Детето започва да плаче и абсолютно изненадващо погледът на Исмаил омеква.

– В името на небесата, Али, не бъди толкова малодушен. Доставяй съобщенията си правилно.

Али се поколебава, после поглежда към мен.

– Султанката настоява за вашето присъствие – натъртва той.

Султанът вдига вежди към мен.

– Да не би да е забравила, че работиш за мен? – Въпросът е риторичен, не казвам нищо. – Е, по-добре върви и виж какво иска. Хайде. Ще взема Самир за огледа на строителните работи.

Самир?

От сенките на Преддверието за обувките изниква силует. Облечен е с бяла копринена роба и носи червена плетена шапчица, а костите на лицето му са остро изсечени. Брадата му е толкова рядка, сякаш е нарисувана с тънка четка и очна линия. Носи мастила и писалки и купчинка листа. Поглежда ме с неприкрит триумф. Последния път, когато го видях, беше в компанията на още трима главорези и имаха намерение да ме убият, но аз му извадих рамото и го оставих да си върви. Изпълнен с внезапна жестокост, надявам се още да го боли.

– Тичай, Нус-Нус – изсъсква той, – аз ще се погрижа за Негово Величество.

Ще ми се да се затичам към него и да смачкам присмехулното му изражение; разбира се, не правя нищо такова. Отмествам поглед от него, покланям се на султана и бързо излизам от залата, огряна от залязващото следобедно слънце.

По целия път към харема в съзнанието ми се въртят цял куп въпроси: как е успял племенникът на екзекутиран предател да спечели отново благоволението на султана? И защо моят враг е дошъл тук? Не мога да си представя, че някъде в плановете му, каквито и да са те, не се крие мисълта за отмъщение. Припомням си фалшификацията в дневника и как беше поправена след това и стискам ръцете си в юмруци от двете си страни.

Това поне разсейва съзнанието ми от причината, заради която ме вика Зидана, тъй като добре знам каква е. Щом ме въвеждат при нея, виждам Зидан да седи в скута на майка си със зачервени очи. Трябва да ги е натъркал с лук, мисля си, дори лигльо като Зидан не може да плаче в продължение на двайсет и осем часа. Покланям се и се опитвам да изглеждам възможно най-спокоен и сдържан: довереният прислужник на султана.

Зидана обаче не се впечатлява от нищо. Обкръжена е от останалите кралски съпруги – Умелез и Лала Билкис – и трите ме гледат като съдии, които са ме хванали да извършвам гнусно престъпление и са се събрали да ме осъдят. В следващия момент хармонията е нарушена от султанката, която става от мястото си, облещва очи, а от устата ѝ хвърчи слюнка. Размахва малка черна фигурка пред очите ми.

– Виждаш ли това? Виждаш ли го, Нус-Нус? Това е смъртта ти.

Държи кукла, направена от някаква черна глина с бели мъниста, на които са нарисувани черни точки за очи, и има дупка вместо уста, сякаш застинала в беззвучен вик. Облечена е със същите дрехи, които нося в момента: дневната ми униформа от бяла памучна роба със златна бродерия на яката и ръкавите, жълти чехли и бяла чалма; дори липсата на златната гривна, която дадох на Мохамед преди няколко дни, не е останала незабелязана.

Побиват ме тръпки. Въпреки че съм се разхождал по цивилизованите улици и дворци в Европа, чел съм литературата на повече от десет страни и съм предал душата си на Аллах, не мога да се отърся от убежденията си, получени в племето Сенуфо, същите, в които са били възпитавани прадедите ми.

Зидана вдига робата на куклата: на мястото, където слабото тяло се свързва с дълги крака, жестоко виси мъжки член без топки. Тя нежно прокарва оцветения си в оранжево нокът от корема към гръдната кост. После пръстът ѝ се забива и отваря малък отвор в гърдите на куклата, откъдето се показва...

В гърлото ми се надига жлъчка. Онова, което съзирам, е невъзможно. Вътре бие истинско мъничко сърце. Докато го гледам ужасен, то пулсира ритмично и дори се забързва с ускоряването на моя пулс.

Зидана затваря вратичката, зад която се крие отвратителното нещо, и ми се усмихва.

– Трябва само да го извадя и ще паднеш мъртъв. да не си посмял да докоснеш момчето ми втори път.

Тя взима кутия от сандалово дърво, отваря гравирания капак и поставя образа ми вътре. Преди да е успяла да го затвори, мярвам и други фигури вътре. Една от тях не може да бъде сбъркана, има златиста коса и е направена от светла глина; до нея има момченце със сини мъниста вместо очи...

Опитвам се да се убедя, че това са глупости: просто начинът на Зидана да тормози хората – по-скоро манипулация, отколкото магия. Тези кукли нямат други способности, освен да вдъхват страх; увещавам себе си, че органът, който бях видял да тупти по своето подобие, е бил просто илюзия; но първичният страх ме е сграбчил в ноктите си и не ме пуска. Сънувам кошмари, не мога да се отърся от тях.

Страховете ми не се отнасят само за мен, но също и за Алис и Момо. Винаги съм балансирал на тясна пътечка между султана и първата съпруга, но си мислех, че нещата между Зидана и Белия лебед са се успокоили и ако не са приятелки, то поне са достигнали някаква степен на търпимост. Сега осъзнавам, че не е така. Омразата на Зидана се корени дълбоко и е нестихваща. По един или друг начин тя ще изчака момента, в който ще види съперницата си и нейния син мъртви, точно както постъпи с великия везир: чрез отравяне, убийство или интриги. Или пък чрез вуду, нейната традиционна магия. Потрепервам.

В Залата на посланиците се състои аудиенция, водена от сър Джеймс Леели, английския посланик. Дворецът е пълен с високопоставени личности и сановници, облечени в най-прекрасните си дрехи; Исмаил е обгрижван от множество прислужници, които му веят с ветрила. Любимата му за момента котка – елегантна безкосместа женска, която той нарича Ейда – се е проснала в скута му напълно неподвижна, а морскозелените ѝ очи шарят хладнокръвно наоколо. Сядам в краката на султана с писалището си и книгата със записки от официалните срещи. Съвсем скоро обаче се появява Самир Рафик със сноп листа и тръстикови пръчки и се настанява от другата страна. Известно време се гледаме кръвнишки, сякаш бихме се били до смърт с писалките си, а след това поглеждам извън кожата си от гняв към Исмаил. Той се смее на изражението ми и ме погалва по главата, като че ли съм някоя от котките му.

– Понякога е по-добре да имаш двама писари.

– Но той не говори английски, да не говорим за писането! – обяснявам, като дори в собствените си уши звуча като сприхаво хлапе. – Каква е ползата от него при тази среща?

– Самир ако ще да записва песните на дворцовите гълъби, – все едно ми е – смее се Исмаил. – Ако английският посланик добие впечатлението, че съм обграден от образовани хора, ще бъде по-внимателен и неговият крал ще се отнася към нас с подобаващо уважение.

Сър Джеймс Леели изглежда стабилен мъж с едро лице и масивно тяло, с мрачно, но официално облекло, син сюртук до коленете, бежова жилетка и тъмни бричове. Перуката му под шапка с перо е мръснокафява и неподредените къдрици стигат до раменете. По него няма никакви финтифлюшки, изглежда съвсем различно от пратеника си. По някаква причина – или вероятно заради големия контраст в общото впечатление – Исмаил изпитва неприязън към човека на мига и привиква Бен Хаду напред.

– Кажи му, че в кралско присъствие трябва да свали не само шапката си, но и перуката в знак на подобаващо уважение!

Съобщението е надлежно предадено. След дълга и напрегната пауза посланикът се подчинява. Черепът под перуката на сър Джеймс на места е покрит със сив мъх; изглежда притеснен и гневен едновременно, но се овладява и двамата си разменят поздрави и любезности, необходими при подобна визита.

Следва поднасянето на дарове от страна на посланика, които най-после са пристигнали; можеше да не се обременява с тях, тъй като Исмаил е напълно незаинтересован. След дългото закъснение – повече от два месеца – той очакваше натруфени дрехи и бижута, образци на лукса в английското висше общество и манифактура. Вместо това имаше топове брокат, съсипани по време на пътуването, изпъстрени с петна от мухъл и вода. Английските мускети, донесени от посланика, причиниха експлозия при стрелбата и всичко това разгневи Исмаил и сериозно развали настроението на бедния сър Джеймс. Той смъмря лейтенанта си, за това че мускетите не са били надлежно проверени, преди да бъдат поднесени: безпомощният поглед на лейтенанта ме навежда на мисълта за заблудата им, че в Мароко, това затънтено място, модерните оръжия не са добре познати (макар от години да обстрелваме стените на фортовете им в Танжер с оръдията си и да взривяваме водостоците им с барут от години); или че султанът ни е само пионка, а не военен пълководец.

Следва оглеждането на дванайсет коне Голуей, докарани за конюшните на султана, избрани заради чистокръвната си порода и дължината на опашките. На пръв поглед изглеждат красиви животни и поне някой се е погрижил да ги почисти, преди да бъдат представени, гривите и опашките им са сресани, а юздите лъснати. Но не са пременени в ярки цветове, както обича султанът; освен това той е в лошо настроение, така че веднага отсъжда: "крантите стават единствено за кланицата".

Не знам дали фактът, че се почувства пренебрегнат от неподходящите подаръци, го накара да промени сроковете, които смяташе да предложи, но Исмаил започва да се държи безцеремонно със сър Джеймс. На посланика е предложен избор между половин година мир или две години примирие. Английските колонизатори могат да търгуват, да пасат добитъка си и да го хранят с фураж, да добиват камък от кариерите; в замяна на това мароканците ще получат големи количества платове (без петна); мускети (с които може да се стреля, без да се взривяват); снаряди, барут и оръдия. Категорично отхвърля настоятелното искане на Леели да се позволи на неверниците да възстановят укрепленията си извън града.

Сър Джеймс клати глава. Сроковете са невъзможни, те са в сериозен ущърб на англичаните. Той припомня на султана, че Танжер не е придобит чрез агресия, а е част от зестрата на кралица Катарина при брака ѝ с краля на Англия.

Това още повече подклажда гнева на Исмаил: португалците никога не са имали права върху тази земя, обяснява той на посланика. Не им е принадлежала, че да я подаряват заедно с второразредната си принцеса на краля на просяците.

Сър Джеймс стисва устни, но не си позволява да избухне при острата забележка. Заради безизходната ситуация по въпроса с Танжер, той заговаря за проблема с броя на английските пленници, държани от султана. Исмаил го повежда на обиколка на строежите, Самир и аз подтичваме след тях заедно с останалите от огромния му антураж и се опитваме да водим бележки, докато той крачи от една страна на друга и посочва големия брой чуждестранни работници, всички те (очевидно) са французи, испанци, италианци, гърци, португалци. Сред тях няма нито един англичанин. Посланикът, разбира се, не вярва на това: посочва един мъж, след него друг и те са свалени долу.

– Кажи името си и страната, от която идваш! – иска се от тях.

Те отговарят един по един.

– Жан-Мари от Бретан; Беноа от Марсилия; Давид от Кадис; Джовани от Неапол.

– Къде са затворниците, взети от Танжер? – настоява раздразнено сър Джеймс. – Бяха взети повече от двеста пленници от гарнизона.

Исмаил разперва ръце извинително.

– Боя се, че голяма част от тях починаха. Заради бойните си рани и други слабости. Изглежда, англичаните не са така корави, както може да се очаква от такава войнствена раса. Предадох оцелелите на вашия пратеник като жест на добра воля и милост.

Сър Джеймс продължава с типичната си прямота.

– Има още поне хиляда и петстотин души, отвлечени от търговската флотилия и други плавателни съдове през последните няколко години. Множество от корабите ни са конфискувани, а екипажите им са безследно изчезнали.

– Известно е, че моретата край вашите брегове са изключително бурни. – Султанът изглежда крайно незаинтересован. Той е добър актьор. Знам добре къде са повечето от английските пленници: скрити са в тъмниците под Залата на посланиците. Това е представата на Исмаил за шега. – Някои приеха истинската вяра и сега животът им е благословен от Аллах. Взели са си добри мюсюлмански съпруги и отглеждат добри деца мюсюлмани като свободни хора в кралството ми.

Нарежда да доведат един такъв изменник, който казва, че истинското му име е Уилям Харви от Хъл. Разпознавам го, макар че е облечен като мароканец, той е един от пленниците, който сипеше обиди към мен от крепостната стена в онзи съдбовен ден, когато Сиди Кабур беше убит от мъжа с червената плетена шапчица, стоящ сега на три крачки от мен. Харви обяснява напълно безсрамно на сър Джеймс, че е доволен от живота си, че е сменил вярата си по собствена воля, че се е оженил за прекрасна чернокожа жена, която е много по-благоразположена и весела от съпругата, която е оставил у дома, и животът му в Мекнес е сто пъти по-хубав от този, който е имал като член на флота на Негово Английско Величество.

Вижда се как лицето на сър Джеймс помръква по време на тази възхвала, но той запазва самообладание и накрая Исмаил признава, че има само сто и трийсет английски роби, седемдесет от които са от Танжер; останалите шейсет са част от прислугата на високопоставените му лица и в момента се обучават на порядките в двора.

– Ваше Величество, предлагам ви откуп от петдесет испански сребърника за всеки от тях.

Султанът се изсмива презрително.

– Стойността на откупа за всеки мъж е двеста; за прислужниците на царедворците ми е по-висока, стига да решат да се върнат.

– Двеста испански сребърника?! Това е абсурдно!

– Мислех, че Англия е богата страна и високо цени хората си.

– Сър, стойността на човек е неоценима. Ала двеста испански сребърника... – Посланикът явно не намира думи, лицето му е станало яркочервено и той пръхти.

Исмаил е самият чар.

– Помислете си, драги. Ще наредя да донесат сладкиши и шербет в покоите ви, за да можете да се освежите и да поразсъждавате над въпроса на спокойствие.

Ако сър Джеймс се е надявал да умилостиви султана на банкета тази вечер, трябва горчиво да се е разочаровал: Исмаил рядко се храни пред хора – убеден е, че положението му се принизява, ако го видят да се поддава на тези първични нужди. След като изпълнявам задължението си да опитам храната на султана, изпратен съм да седна до посланика, за да отговарям на въпросите му относно двора и най-вече да слушам и да гледам внимателно, особено Бен Хаду, който стои от другата страна на посланика и към когото Исмаил изпитва известни съмнения. Преди седмица го замери по главата с ценен керамичен съд от Изник с крясъци:

– Махай се от очите ми, куче, син на християнка!

Съветникът стъпка съда и аз бях този, който трябваше да събере парчетата. Забравих кое доведе господарят ми до това състояние – понякога не е нужно нещо особено, – но обвинението, че Бен Хаду е син на неверница, ме изуми. Вероятно това обяснява познанията му по английски. При всички положения му е отредено място от дясната страна на посланика, докато аз седя от по-малко престижната лява страна. Щастлив съм от факта, че няма и следа от Самир Рафик.

Масата е разкошна. Малик е надминал себе си. Основното блюдо е цяла овца, още на шиша, приготвена с мед, кориандър, бадеми, круши и орехи. В съд от ковано сребро има яхния от козе месо със сос от пресен зелен кориандър и кимион; върху златни плата са сервирани печени пилета с шафран; ароматен кускус с гълъби и пилета, поръсени с бадеми и стафиди; горещи пайове от меко бяло козе сирене и фурми; пържени десерти и пасти, ухаещи на канела, полети с мед; малки бадемови кексчета във форма на рога на газела и полумесеци, пълнени със смачкани кокосови ядки, шамфъстък и розова вода. По-рано хапнах съвсем малко от основната храна на Исмаил – любимия му кускус със стафиди, – затова съм повече от щастлив, че мога да се насладя на празника с останалите. Известно време не се чува друго освен звуци от хранене и похвали, похвали и хранене.

Изчаквам, докато Бен Хаду стане от масата, за да се облекчи, и казвам тихо на сър Джеймс:

– Моля ви, не показвайте тревогата си от това, което ще ви кажа, сър. Нашата дискретност е от жизнена важност.

Посланикът не притежава актьорски умения: зяпва ме изненадано. Навеждам се към храната си, като че ли съм напълно погълнат от стремежа си да отделя месото от кокала. Забелязах, че поднесоха на сър Джеймс и свитата му някакви пособия за хранене по последна мода, като че ли не могат да се справят със собствените си ръце. Докато продължавам да се боря с хрущяла, казвам тихо:

– В харема на султана има една англичанка. Името ѝ е Алис Суон. Близките ѝ се преместили в Хага по време на гражданската ви война, баща ѝ бил предан роялист, но избягали, за да спасят живота си. Алис била взета за пленница от корсари по време на пътуване от Холандия с цел да се омъжи за английски джентълмен. Началникът на корсарите я подари на султана преди четири години; оттогава е тук. Не е опитвала да върне свободата си чрез откуп. Казва, че овдовялата ѝ майка е възрастна и не разполага почти с никакви пари, а така и не е виждала годеника си.

Рискувам да го погледна набързо, за да видя дали съм привлякъл вниманието му.

– Защо ми казвате това?

– Животът ѝ тук е в опасност: можете ли да ѝ помогнете да се измъкне?

– Искате да кажете да платя откупа ѝ?

– Да.

Той се разсмива.

– Вашият султан се опита да ме кара да платя по двеста испански сребърника за обикновен роб. Колко мислите, че ще иска за жена от харема си?

Цяло състояние, знам си го. Ала продължавам да упорствам.

– Тя е английска дама. Не е ли срам за страната ви да бъде тук?

Стисва устни.

– Потурчила ли се е?

Що за груб израз.

– Само на думи, сър, не и в сърцето си. Ако не беше приела исляма, нямаше да оцелее дълго.

– Тогава не мога да направя нищо за нея, щом се е превърнала в ренегат, независимо по принуда или не.

– Сър, ако не ѝ помогнете, боя се, че нито тя, нито малкият ѝ син ще доживеят до края на годината.

– Не мога да съм полезен в този случай. Тя вече е мохамеданка, както и хлапето ѝ. Трябва да мислите за себе си.

– Това не е много християнско от ваша страна... сър.

Погледът му изведнъж става пронизващ.

– Не съм свикнал да получавам съвети от негър без топки!

Опитвам се да прикрия гнева си. Пресягам се през масата за купа с крехки мръвки и му предлагам да си вземе с усмивка.

– Простете ми, прекалих. Приемете извиненията ми. Сигурен съм, че това ще ви се услади, истински деликатес.

Укротен, той бодва една с вилицата си, нарязва я на две и опитва.

– Ммм. Невероятно вкусно. Какво е?

– Овчи тестиси, сготвени в петгодишна мазнина – отговарям донякъде удовлетворен и гледам как пребледнява и започва да трие плътните си устни. Щом Бен Хаду се връща, аз се извинявам и си тръгвам.

Преговорите на следващия ден не започват добре: посланикът е оставил шапката в покоите си, но е проявил наглостта да вземе перуката. Коментарът на Исмаил, че това е преднамерена обида, не закъснява, а след това злобно обявява, че не може да работи с неверник, който дори няма възпитанието да свали ботушите си в цивилизована компания. Посланикът възразява, че англичаните не работят по чорапи, но Исмаил е непреклонен. Щом сваля ботушите, всички разбираме защо толкова настояваше да остане с тях: чорапите на сър Джеймс са в окаяно състояние, с дупки на кутретата и петите. През останалата част от срещата той е очевидно смутен и през цялото време се опитва да крие краката си.

Разговорите за бъдещето на Танжер очевидно няма да доведат до нищо, тъй като Исмаил е настроен свадливо. Накрая сър Джеймс вижда, че губи всички шансове за мир или примирие и се съгласява със сроковете, но при едно условие.

– Сър, тогава ще трябва да ви помоля да изпратите свой посланик, който да ме придружи до Англия, за да се срещне с крал Чарлс и съветниците му и да продължат дискусията по този въпрос.

След кратко обмисляне Исмаил се съгласява, което е истинска изненада за мен. Очевидно и посланикът не го е очаквал, явно си е въобразил, че е спечелил точка, и решава да избърза с въпроса за английските роби. Но Исмаил е непреклонен по отношение на цената за откупа.

– По двеста испански сребърника за всеки човек или нищо.

Сър Джеймс въздъхва тежко.

– Освен това стои и проблемът с англичанката в харема ви.

– Англичанка? – повтаря Исмаил, сякаш не е сигурен дали е чул добре.

– Алис Суон, струва ми се.

Седнал до султана, за да водя бележки, навеждам глава и отчаяно затварям очи. Тези англичани са така смущаващо директни! Имат ли представа, че е безкрайно грубо да се хвърлят направо в толкова деликатна тема като бик в розова градина. Но Исмаил, изглежда, се забавлява.

– В покоите на двореца ми има хиляди жени от всички страни на света – перчи се той. – Има жени от Франция, Испания, Италия, Гърция и Турция; дами от Русия и Китай, от Индия и бреговете на Нюфаундленд. От джунглите в Гвинея и Бразилия, пристанищата на Ирландия и Исландия. А вие искате да отведете една-единствена англичанка?

– Тя е моя сънародничка и разбрах, че баща ѝ е бил пламенен поддръжник на бащата на нашия крал в края на живота му. Убеден съм, че държавата ни ще ви бъде много благодарна, ако ни я върнете.

Исмаил дори не мигва.

– Благодарността не струва нищо. Белия лебед... ах, Белия лебед е безценен. Но дори и да успеем да се договорим за определена цена (което, разбира се, няма да се случи, тъй като тя ми е изключително скъпа), жената е приела истинската вяра и не би пожелала да остави малкия си рай тук, нито детето си. Нашият син Мохамед е сред престолонаследниците на тази държава, не може да отиде никъде без моята благословия.

– Аз... разбирам. – Посланикът е сконфузен, стрелва ме с обвинителен поглед. – Значи, се връщаме на въпроса с мъжете пленници...

Султанът махва с ръка, отегчен е от всичко това.

– Ела, Нус-Нус. – Обръща гръб на англичанина – непростима обида – и си тръгва, без да каже нищо.

На следващия ден сър Джеймс Лесли и свитата му си тръгват. Аз съм сред изпратените да ги придружат до северния път. Също и Самир Рафик. Трудно може да се прецени кой кого шпионира. При все че тафраутинът говори съвсем малко или никакъв английски, виждам как наблюдава мен, Бен Хаду и Каид Омар при всяка дума, която си разменяме. Сър Джеймс е рязък с мен и не ме поглежда в очите. Мисля, че ме обвинява за вчерашния си срам. Докато се сбогувам с него по английски маниер, с помахване с ръка, питам дали ще повдигне въпроса пред по-влиятелни лица, когато се върне в Англия, но той ми отговаря само:

– Книгата е затворена в това отношение – и подкарва коня си напред, за да настигне съветника и Калайджията, за официално сбогуване.

– Какво беше това? – пита Самир с изсеченото си лице, изгарящо от любопитство.

Аз прикривам разочарованието си.

– Нищо, което да те интересува – отговарям кратко.

– Той никога няма да те пусне да си отидеш, нито пък Момо – казвам на Белия лебед при следващата възможност да посетя харема. – Съжалявам, Алис, опитах.

Очите ѝ се напълват със сълзи. Влагата прелива и се плъзва надолу, като размазва грима ѝ. Тя избърсва сълзите си гневно, сякаш и собственото ѝ тяло я предава като останалата част от света. По безупречното ѝ лице остават черни следи. Ръката ме сърби да се протегна и да докосна бузата ѝ, но тя не е в настроение.

– По дяволите! И те да вървят по дяволите! По дяволите всички мъже! – Вдига поглед. – Прости ми, Нус-Нус, не те слагам в това число.

Не знам кое би ме карало да се чувствам по-зле: да бъда в това число или да не влизам в категорията на мъжете.

28

Алис

От няколко седмици Момо страда от ужасни кошмари; два пъти го заварвам да ходи насън. Снощи се събудих и го открих да стои във вътрешния двор.

Чувала съм, че когато френският крал бил дете, майстор на име Камю му направил миниатюрна карета с коне, лакей, паж и пътничка и фигурките можели да се движат като истински. Щом повиках сина си по име, той се извърна към мен, лунната светлина се отразяваше в очите му, но приличаше на някое от онези изобретения: идеално подобие на човешко същество, но лишено от душа, празно отвътре.

– Момо! – извиках го нежно. – Какво правиш?

Той ми отговори монотонно:

– Трябва да съм готов.

– Готов за какво?

– Той идва да ме убие.

– Кой идва?

Не ми отговори, просто стоеше, а лунният блясък се отразяваше в погледа му.

– Миличък, ела с мен, нека те сложа в леглото. Там ще си в безопасност.

– Никой не е в безопасност.

Потрепервам.

Накрая все пак успявам да го върна в леглото, той веднага заспива и не помръдва до сутринта, но аз лежа будна през останалата част от нощта. Тази сутрин, докато го обличам, питам го:

– Как се разбираш със Зидан?

Той ми хвърля бърз мрачен поглед, очите му са станали почти черни.

– Той ми е брат.

– Да не ти е направил нещо?

Добива отбранително изражение.

– Не.

– Сигурен ли си?

Той кима, но не ме поглежда.

– И не те е заплашвал по някакъв начин?

– Глупава мама. Той ми е приятел.

– Ако го направи, трябва да ми кажеш, Мохамед. Обещаваш ли?

– Обещавам, мамо.

– Сигурна съм, че баща ти не искаше да те нарани, когато те удари онзи път. Мислеше за друго. Беше ядосан на мен, а нали знаеш, че когато се разгневи, ами... не може да се сдържа. Но той те обича много, Мохамед, никога не се съмнявай в това.

Момо кима сериозно, тъй като, естествено, е прекалено малък, за да разбира. Той е толкова смел малък мъж, а още е почти бебе. Трябва да го спася, независимо какво ще ми струва, защото когато не съм с него, сърцето ми се свива като юмрук.

Имам план, план, който ми хрумна през часовете, в които се взирах в тавана през последните нощи. Научила съм се на много неща в мароканския двор. Научила съм се на лукавство, наблюдателност и самостоятелност. Научила съм малко арабски, но не показвам знанията си: слушах как Зидана дава напътствия на прислужниците си и им разказва за отровите. Научила съм се да показвам второ лице, както ме посъветва Нус-Нус, да се усмихвам, вместо да плюя и дера. Научила съм се да показвам наслада дори когато се чувствам наранена и унизена; накратко, научила съм се да бъда толкова добра актриса, че. Бих могла да изляза на сцената редом с най-добрите уличници в Лондон.

А малката ми прислужница Мамас, дъщерята на готвача, ми помага с допълнителни очи и уши. Показа, че е умел шпионин. Изглежда толкова мъничка и невинна, още е почти дете, така че езиците се развързват пред нея. Задава въпроси, които друг не би посмял да зададе. Сприятелила се е с момчето на билкаря и благодарение на това, че познава необичайни съставки, след като е отраснала в кралската кухня, може да говори с него за най-различни неща. Тя е истинско съкровище. Заради баща си Малик, готвачът на султана, може да се разхожда навсякъде из двореца, трябва само да каже, че отива при баща си. Но рядко ѝ се налага да дава обяснения, всички познават малката Мамас, с прекрасните ѝ черни очи и усмивката с липсващи зъби.

Изпращам я да доведе Нус-Нус.

– Чувам, че ще се изпраща делегация в Лондон.

Той ме поглежда изненадано.

– Харемът може да е затворен между стени и порти и да е охраняван, но слуховете минават през всякакви заграждения.

– Да, Каид Мохамед Бен Хаду ще я ръководи. Английският посланик помоли за това, тъй като не остана особено доволен от откупа, който султанът иска за робите, нито от развитието на проблема в Танжер, затова делегацията ще гостува на краля в Лондон, за да продължат преговорите. Мисля, че се бои да не бъде обвинен, че е провел преговорите некадърно и не е постигнал успешен резултат.

– И кой ще пътува с Бен Хаду?

– Каид Мохамед Шариф, английският изменник Хамза и още десетина души.

Шариф е достатъчно представителен, освен това има някаква заплетена роднинска връзка с кралското семейство. Но Хамза! Името връща неприятен спомен в съзнанието ми: той беше един от тримата души, които ме нападнаха заедно със Самир Рафик преди толкова месеци. Защо подобен човек е включен в такава престижна делегация? Отново усещам горчилка в гърлото си.

– А десетината вече избрани ли са?

Нус-Нус свива рамене.

– Не съм осведомен по този въпрос.

– Кой решава?

– Защо питаш? Султанът, разбира се.

– Трябва да направиш всичко възможно да изпрати теб като придружител на Бен Хаду.

– Мен? Исмаил няма да изпрати мен.

– Заради мен, Нус-Нус, не можеш ли да намериш начин?

Изглежда, изпитва някакви колебания, сбърчила е вежди сериозно. Ще ми се да протегна ръка и да погаля гънките, но не мога: на това място отвсякъде дебнат очи.

– Ще опитам, но по-добре ми кажи защо искаш това от мен.

– Искам да отнесеш... едно мое послание.

29

Вече си тръгвам от харема, когато Самира, една от прислужниците на Зидана, дотичва при мен.

– Господарката ми те вика.

Тръгвам след нея към личните покои на султанката и я заварвам седнала върху канапе с леопардова дамаска, златно украшение в косата, кристални капки по челото и яка, украсена с раковини и перли, достигаща чак до брадичката ѝ. Робата ѝ е в сребристо и лилаво, покрита с бродерия. В дясната си ръка държи скиптър, увенчан с черепа на някакво нещастно озъбено животно.

Коленича, но тя потропва нетърпеливо по пода до челото ми.

– Ставай, ставай!

Щом се изправям, тя прави театрална поза, извива врата си, така че лицето ѝ да е насочено към слънцето и всички кристали да се поклащат и проблясват.

– Още ли съм прекрасна, Нус-Нус? Сред всички мъже вие от Сенуфо най-добре можете да оцените момиче от Лоби.

Тя не е никакво момиче, а заради усложненията, настъпили след последното ѝ раждане, се е отпуснала, прелива от тлъстини отвсякъде. Когато мести скиптъра, плътта на ръцете ѝ се стеле на вълни. Има двойна гуша и увиснала кожа под нея; ако трябва да съм откровен, изглежда уморена и състарена. Разбира се, не мога да бъда откровен.

– Мадам, изглеждате прекрасно като никога досега.

– Не ме лъжи, евнух. Стара и уморена съм и губя чара си. Съпругът ми не ме вика толкова често, като преди, имам болки в ставите, а жените в харема стават неуправляеми. Усещат, че властта ми отслабва; борят се за по-предна позиция, дебнат възможността да заемат мястото ми.

– Ваше Високо Величество, уверен съм, че се страхуват от вас както винаги досега.

Тя размахва окичената си с пръстени ръка пред лицето ми.

– Не те повиках за неискрените ти комплименти. Имам мисия за теб.

Навеждам глава.

– На вашите заповеди съм, мадам, както винаги.

– Имам нужда от нещо. От Лондон. Трябва да ми го донесеш.

Едва не падам. Как така изведнъж всички искат да ходя в Лондон?

– Но, Ваше Високо Величество, аз няма да ходя в Лондон.

– Напротив, ще ходиш. Ще говоря с Исмаил, за да се уверя, че ще бъдеш сред избраните, които ще участват в делегацията на ал-Аттар. Когато се озовеш там, искам да откриеш най-вещите алхимици в страната. Чух, че били открили вълшебна субстанция, която осигурява вечен живот и младост. Плати им колкото ти поискат и ми я донеси. Ако не се продава, използвай всички средства, за да ми доведеш тук човека, който може да я приготви.

– Вечен живот? – не успявам да прикрия скептицизма в гласа си.

– Стига да получа десет-петнайсет години влиятелност, това ще ми е достатъчно, за да видя как Зидан безпрепятствено се установява като безспорен престолонаследник.

– Убеден съм, че сте в състояние да гарантирате успеха му и сама. Успяхте да направите толкова неща през последните девет години.

– Исмаил обожава светлия червей на Лебеда! Засипва малкото изчадие с подаръци и похвали. Виждал ли си огромната златна гривна, която му е дал?

Настъпва моментът да играя опасна игра.

– Баща му обича да го глези. Едва преди седмица изпрати разкошна кошница с бижута и лакомства за момчето. През цялото време го разнася из двора, показва го на посетителите, нарича го прекрасен малък емир. Изненадан съм, че не сте премахнали това препятствие пред своя Зидан досега.

Тя ме поглежда озадачена.

– Защо казваш това сега? Мислех, че имаш определени... предпочитания към Белия лебед и келемето ѝ.

Насилвам се да се разсмея.

– Тя е малко особена, не мислите ли? Винаги съм я намирал за хладна, а след като се върнахме от южния поход, леко налудничава.

Зидана се разсмива.

– Ах, да, имаш предвид периода, в който живееше като диво прасе, ровеше в земята за храната си. Не мога да си представя как Исмаил се прежалва да бъде с нея, но мъжете са странни създания по отношение на нагона си.

– Чух, че е пристигнал търговец от Флоренция, който се занимава с... лекарства. Доколкото знам, са сред най-силните... – снижавам гласа си – отрови.

Тя се замисля за миг. След това свъсва вежди.

– Ти си пътувал из Италия, нали така? И говориш езика, нали?

Признавам, че го знам.

– Така, така, Нус-Нус. Мисля, че си наясно от каква... медицина имам нужда. Направи това за мен и ще вдигна проклятието над теб.

Каква щедрост.

– Ваше Величество заслужава само най-доброто. – Навеждам глава.

Зидана не говори празни приказки: на следващия ден, докато помагам на Исмаил да се облече след посещението си в хамама, той заговаря, сякаш казва нещо съвсем обикновено:

– Е, Нус-Нус, иска ли ти се да отидеш в Лондон?

Полагам всички усилия, за да се престоря на изненадан.

– Лондон ли, господарю?

– Бен Хаду има нужда от секретар за делегацията си. Жена ми Зидана вярва, че ти ще си най-подходящ за тази задача и трябва да призная, че смятам това за много разумен избор. Освен това има още нещо, което трябва да се свърши.

Подава ми нещо. Книга. Отварям корицата: на заглавната страница пише: "Коран на Мохамед, преведен от арабски – погледът ми пробягва напред, – отскоро и на английски, за удоволствие на всички онези, които изпитват желание да надникнат в турския колорит, отпечатана в Лондон през 1649 година след Христа".

Турския колорит? Добре че Исмаил не чете на английски...

Той прекъсва мислите ми.

– Искам да откриеш кой е отпечатал тази мерзост. Чуваш ли ме?

Кимвам объркан.

– Разбира се, господарю.

– Претърси Лондон и щом го откриеш, убий го и ми донеси главата му.

– Да го убия? – Клатя глава шокирано. – Аз... аз не съм убиец, господарю мой...

Той ме поглежда студено с наведена настрани глава.

– Не си ли, Нус-Нус?

Усещам как коленете ми се разтреперват от погледа му. Съгласи се, за Бога, казвам си, но не мога да продумам.

– Как е възможно един добър мюсюлманин да позволява неверник да скверни така свещената книга? Единственият език, на който може да бъде четен Коранът, е арабски, езикът, на който Аллах е диктувал последните си откровения: превеждането е истинска пародия, варварство, богохулство.

– Така е, господарю, разбирам това.

Той въздиша и клати тъжно глава.

– Не можеш напълно да разбереш, ти не си от нашите хора. При все че вината за това не е твоя. – Взема книгата от ръцете ми. – Върви си с мир, Нус-Нус. Няма да те карам да вършиш нещо против природата си.

Стоя там и за миг не мога да повярвам на ушите си. Някой някъде трябва да е направил магия, за да е така добродушен.

Втори 5-и ден, шауал

Лала Зидана, родена като Аиша М,барка в Гвинея,

сега султанка на Мароко, първа съпруга на Негово Високо Величество Мулай Исмаил.

На следващата сутрин чувам потропване на вратата на стаята си. Отварям и виждам малката Мамас. Без да продумва, тя изважда навит на руло плат и ми го подава.

– Господарката ми направи нещо, което да вземеш със себе си по време на пътуването с делегацията.

– Виждам, че слуховете бързо се разнасят.

Тя светва.

– Толкова се гордеем с теб.

Прилича на бродиран свитък, но щом се опитвам да го разгъна, откривам, че е зашит.

– Предназначено е единствено за очите на краля на Англия, подарък от Белия лебед.

Усмихвам се.

– Силно се съмнявам, че ще бъда в положение да му връча подаръка лично, но кажи на господарката си, че ще направя всичко по силите си да изпълня желанието ѝ.

След няколко дни отивам да потърся Бен Хаду, пред приемната му се натъквам на цяла тълпа просители, а вътре той е въвлечен в спор между търговци, който определено става все по-разгорещен: оказало се, че някаква пратка от скъп френски сапун била открадната. Ощетеният търговец размахва бележката от товарителницата, която показва, че стоката му е отпътувала от Марсилия предишния месец и е била разтоварена в Сале.

– Това е гнездо на пепелянки и мошеници! – крещи той и се удря в гърдите. – А този... този... крадец... – Той посочва обвинително с пръст мъж с дълга брада, който се хили на нарастващия гняв на опонента си. – Той има много приятели сред тези пепелянки. – Във всички посоки хвърчи слюнка. – Напълнил им е ръцете...

Бен Хаду се разсмива.

– Доколкото знам, змиите не са благословени с ръце, Си Хамед.

Търговецът не може да спре тирадата си: керванът му бил нападнат от разбойници в гората на Мармора и някак – странно как – сапунът му се появил на пазара в Мекнес, където евреите го продават на висока цена. Той бръква в джоба на робата си, изважда опакован калъп и го поднася под носа на Бен Хаду.

– Сапун от чист зехтин, ароматизиран с лавандула от Прованс! Само аз предлагам тази марсилска стока. Откъде се е взел тогава?

Бен Хаду взема калъпа от ръцете му, разгръща опаковката и го поднася под носа си.

– Лавандула ли? Това ми мирише на бадеми, хубави марокански бадеми.

След дълга заключителна реч той отсъжда в полза на брадатия мъж, а Си Хамед си тръгва, проклинайки.

– Ще пренебрегна богохулствата ти – провиква се Калайджията след него.

След това се обръща към другия човек и стисва ръката му.

– Ще изпратите кутия сапуни в дома ми, нали така?

Ухилват се заговорнически един срещу друг и брадатият мъж си тръгва доволен.

Бен Хаду се обръща към мен и повдига едната си вежда. Винаги съм се чудил откъде идва състоянието му: заплатата му не е малка, но с нея не би могъл да поддържа две къщи в Мекнес и една във Фес, както гласят слуховете, да не говорим за керваните в пустинята, които притежава. Разбира се, не казвам нищо: дискретността е от жизнена важност за длъжността ми.

– Султанът ви вика, мисля, че иска да обсъдите подробности около пътуването на делегацията, сиди.

– Тръгваме в края на седмицата. Събра ли си багажа? – пита по пътя. Изражението му е цинично. Знае добре, че нямам свои вещи.

– Готов съм, ако това имате предвид.

– Мастила, тръстикови клечки, солидно количество египетска хартия.

– Разбира се.

– Надявам се, че имаш подходящи дрехи?

Свивам рамене.

– Аз съм роб, какво значение има?

– Външният вид винаги е от значение. Ще се появиш в присъствието на английския крал и благородниците му. Важно е да си облечен добре, те ще съдят за Мароко и властта на султана по такива подробности. Това, че и най-незначителният член на делегацията ни е богато облечен, ще им покаже нашата сила, ще подсили позициите ни по време на преговорите.

Най-незначителният член... почти бях започнал да мисля, че Бен Хаду е приятел. Глупав Нус-Нус: един евнух и роб няма приятели.

Точно завиваме към колонадата, която води към покоите на султана, когато от харема се разнася невероятна врява: охкане и крясъци, а на фона на общата олелия – нестихващи женски писъци. И двамата застиваме на местата си ужасени и се поглеждаме един друг. Шумът е изключително тревожен.

– Мъртвородено – излага предположението си Калайджията.

– Или смърт – извръщам се към него, а сърцето ми започва да бие все по-бързо. – Вие вървете при Исмаил, а аз ще отида да проверя какво се е случило.

Той кимва и тръгва напред, доволен, че няма да бъде замесен в объркания живот на жените зад желязната порта. Аз заставам пред стража на харема.

– Какво става тук?

Пазачът, едър мъж от племето Асанте, с лице сякаш издялано от камък, ме поглежда хладно.

– Имаш ли пропуск?

– Султанът ме изпрати да проверя за какво е тази врява – лъжа аз.

Той се взира в мен известно време, после се отмества встрани и ме пуска да вляза. Тръгвам забързано по посока на шума с пълното съзнание, че доближавам покоите на Алис и стомахът ми се свива на ледена топка.

Във вътрешния двор пред стаите на Белия лебед има ревящи жени. Хващам прислужницата на Алис, Мамас. Очите ѝ са толкова подути, че са почти затворени, носът ѝ тече.

Тя скрива лице в робата ми, цялото ѝ тяло се тресе от плач. Отдръпвам я от себе си.

– Какво има, Мамас, какво се е случило?

Отваря уста, но тя се разтреперва.

– Мо... мо...

– Какво му има? – Но вече знам. Отмествам момичето встрани и се втурвам в апартамента на Алис. Вътре е почти тъмно. Заради разликата между студената зимна светлина отвън и мрака вътре ми трябват няколко секунди да свикна. Щом очите ми се адаптират, успявам да различа малка фигурка на дивана с отпусната ръка, до която стои Алис и пищи ли, пищи. Воалът ѝ е раздран на ленти, русата ѝ коса не е сплетена, а разчорлена като сламено гнездо на плъхове. Извръща лицето си към мен, а то прилича на маска от кръв, размазан грим и налудничав поглед. За миг пронизителните викове замлъкват, но после си поема отново дъх и вдига два пъти повече шум.

Коленича до дивана и хващам крехката ръчичка на Момо в своята. Още е топла. Прилича на заспал, с отметната назад глава и отворена уста, сякаш диша през нея. Само че не диша. Разтърсвам го.

– Момо! Момо!

Никаква реакция. Никаква, разбира се.

Изтичвам във вътрешния двор, право при Зидана.

– Някой повика ли доктор?

– Няма нужда. – Изглежда скръбна, но блясъкът в очите ѝ я издава. – Прекалено е късно за това.

– Аз ще отида. Султанът уведомен ли е?

Сега вече се усмихва широко.

– Може би ти ще пожелаеш тази чест.

Напротив, но се налага да се заема с това. Излизам тичешком от харема.

Лечебницата на доктор Фридрих е по път за покоите на султана. Потропвам силно на вратата и влизам, без да изчакам отговор. На работната му маса има малко одрано създание, цялото червено и лъскаво. Докторът е застанал над него със скалпел в ръката. Изглежда разтревожен от появата ми. Бързо си спомням биещото сърце в куклата, а след това казвам набързо.

– Имат нужда от вас в харема. Малкият принц Мохамед е мъртъв и има опасност майка му да посегне на живота си от скръб. Аз ще потърся Негово Величество.

Преди да е успял да отговори, тръгвам си и хуквам по коридора, а шляпането на чехлите ми кънти по мраморните плочи.

Султанът води задълбочен разговор с Бен Хаду. Единственото, което успявам да чуя, е "преносими дванайсетинчови оръдия", но то не ми говори нищо. Стряскат се, когато влизам, при все че лицата им се отпускат, щом виждат, че това съм само аз. Коленича с надеждата, че Исмаил няма да убие вестоносеца.

– Ваше Високо Величество, нося ужасна вест. Принц Мохамед, синът на Белия лебед, е мъртъв.

Последвалата вцепеняваща тишина изпълва стаята. Усещам ускорените удари на сърцето си в студените плочки: туп, туп, туп. Султанът надава пронизителен вик, виждам краката му да се движат покрай мен, златистозелена светкавица, и излиза през вратата. Вдигам глава и срещам напрегнатия поглед на Бен Хаду.

– Не е лесно да съобщиш подобно нещо.

– Така е, сиди – отвръщам и се изправям на крака. – Бедното момченце.

– Баща му го обожава.

– Както и всички ние.

– Вероятно някой в по-малка степен от останалите.

Гледаме се съсредоточено. После казвам:

– Не съм наясно с причината за смъртта на детето, не забелязах никакви белези по тялото му.

– Някои... вещества не оставят следи, струва ми се.

– Доктор Фридрих в момента преглежда трупа.

Той изсумтява пренебрежително.

– Доктор Фридрих е купен от султанката.

Продължавам да не показвам емоции.

– Не знам нищо за това. Вижте, трябва да се присъединя към Негово Величество.

Усещам погледа му на гърба си, докато не се скривам от полезрението му.

Момчето е мъртво; доктор Фридрих не открива пулс, а докато Исмаил пристигне, тялото на Момо вече е изстинало. Не се приближава до трупа от суеверие; просто гледа и не може да повярва, че детето, което вчера разнасяше на раменете си из двореца, което викаше и се смееше, лежи неподвижно и никога повече няма да се смее и да вика. Тялото е старателно измито, парфюмирано и увито в чисто бяло платно, а след това отнесено в джамията .и положено пред имама. Досега не бях виждал султанът да ридае, но е неутешим, а когато настъпва моментът детето да бъде погребано, той заявява, че не може да гледа как полагат такава красота в земята, и съм изпратен със съветниците и официалните лица да наблюдавам ритуала. Мъничкото телце на Момо е съблечено и положено в земята, обърнато на изток, към свещения град, който никога няма да види.

Жените също са отишли да се молят в джамията, тъй като впоследствие чувам, че Алис била толкова съсипана, че се държала като подивяла, и решили, че ще е по-добре да остане в покоите си, където ръмжи като див звяр, къса си дрехите и дере бузите си до кръв. На следващия ден отивам в харема и във всички посоки виждам следи от лудостта ѝ: парче от дреха на една страна, капки кръв на друга, сякаш е прокълнато създание, след което никой не иска да почисти.

Сърцето ми копнее да я видя, но когато искам да я посетя, казват ми, че се е затворила в апартамента си и отказва да види когото и да било – че е загубила разсъдъка си и отново се държи животински, по начин, който е срам за всеки добър мюсюлманин и издава неверническата ѝ душа.

Ден преди отпътуването на делегацията съм извикан от Зидана. Тя прелива от радост: излъчва я като слънчева светлина. Беше констатирано, че смъртта на сина на Белия лебед е естествена, сърдечна криза в резултат на дефект, който може да е носил в себе си още от раждането, и не са възбудени никакви подозрения към нея. В допълнение към това Исмаил прекара предишната нощ в компанията ѝ (въпреки че не ми беше наредено да го запиша в дневника), а изобщо не поиска да види Алис, уведомява ме тя със задоволство. Изглежда, момчето му е било по-скъпо от майката.

Тя ми подава торба от телешка кожа, пълна с монети и бижута, които да използвам, за да открия желания от нея еликсир; или да убедя човека, който го приготвя, да дойде в двореца в Мекнес. Докато ми я подава, хваща ръцете ми.

– Благодаря ти, Нус-Нус, при всичките трудности, които сме срещали през годините, ти доказа, че си истински приятел и верен слуга.

Тръгвам си и започва да ми се гади.

Имам още една задача, преди да тръгна с Бен Хаду, и тя е да предам задълженията си в двора и дневника. Ужасявам се от това: между двама ни със Самир Рафик съществува смъртна вражда. Нямам желание да се доближавам до него и с натежало сърце се връщам в стаичката си. Но мъжът, който ме чака там, не е Самир, не е дори мъж, а слабо, грозновато момче. Представя се като Азиз бен Фауд и предвидливо се е сетил да вземе собствените си пособия за писане: мастила, пера и преносимо писалище. Докато му разяснявам задълженията му, той ме изненадва с разбиране и бърз ум. Почеркът му е елегантен, редовете правилно подредени. Следи прехласнато всяка моя дума и изпълнява каквото съм му казал точно и без възражения.

Наблюдава ме, докато откривам бележката относно раждането на Момо и добавям в празното поле, което винаги се оставя за такова развитие на нещата: Емир Мохамед бен Исмаил е обявен за мъртъв на Третия 5-и ден, зу алкада 1091 година по хиджра, Господ да го благослови.

– Бедното момченце – промълвява тихо Азиз. Изненадан съм от сълзите в очите му.

Подавам му дневника и той го поема с две ръце, изпълнен с благоговение, погалва корицата, сякаш е живо същество, и грижливо я мушва в предпазния калъф.

– Ще го пазя с цената на живота си, господине – обещава, – няма да е нужно да ми се карате, когато се върнете. Ще се постарая да поддържам високия ви стандарт.

Не си спомням кога някой се е отнасял с мен с такова уважение; имам чувството, че не го заслужавам.

Казах, че имам да изпълня още една задача: всъщност предаването на дневника беше последното ми официално задължение. Има още нещо, което е неформално, но най-важно от всичко.

Султанът не напуска покоите си през целия ден. Ето защо след последната молитва на излизане от джамията вместо да завия наляво и да се върна в кралския апартамент, мога да завия надясно и да се отправя към града.

В медината е зловещо през нощта. По празните тесни пътечки ехото от стъпките ми звучи, сякаш някой ме следи, и през цялото време поглеждам през рамо. През една врата се стрелва котка и сърцето ми подскача. Звукът от собственото ми потропване на една врата ми се струва толкова силен, че едва ли не очаквам да се появят стражите.

Даниел ар-Рибати отваря вратата и в първия момент и двамата се взираме един в друг. Убеден съм, че този ден е струвал много и на двама ни: той изглежда измъчен, вероятно и аз не изглеждам по-добре.

– Влизай, Нус-Нус – подканя ме той. Прегръщаме се. Вече сме повече от приятели, ние сме съучастници в обща рискована задача.

Още не съм успял да задам въпроса, който така искам, а той се усмихва и кимва към тавана. Влизаме в стаичка на горния етаж, осветена от малка свещ. В златния кръг на светлината се вижда мъничка фигурка, завита с раирано одеяло. Коленича до нея и хващам ръчичката, която се показва, в своята.

– Момо?

В един напрегнат миг няма никаква реакция, след това момчето се стяга, сбърчва нос, разтърква очи, свива се; дръпва ръката си, сякаш иска да се обърне и отново да заспи.

– Момо! – Този път отваря очи. За миг ми се виждат толкова черни и безизразни, та съм сигурен, че е загубил разсъдъка си заради побъркания ни план. После мракът е разцепен от характера му и те се изпълват с живот. Фокусира погледа си и щом ме вижда, усмихва се.

Никога през живота си не съм усещал такова облекчение. Прегръщам го силно. Над главата му виждам Даниел, който се хили срещу мен.

– Виждаш ли, той е добре. Дадох му противоотрова срещу татула и щом се съвзе на сутринта, изяде половин филия хляб и пилешко бутче по-бързо и от куче. А след това захърка – хубав, оздравителен сън.

Момо се изправя в седнало положение. Кожата му е така прозрачна, сякаш е призрак на самия себе си, което на практика е истина.

– Къде е мама? – мига бавно, като че ли му коства усилие.

– Още е в двореца. Тя... – Млъквам. – Добре е... – Какво друго мога да кажа? Той още не е навършил четири години, как би могъл да разбере какво става, през какво трябва да премине майка му? Трябва да се връщам, мисля си. Трябва някак да ѝ кажа, че той е жив, или тя наистина ще се побърка от тревога.

– Кога ще дойде?

– Още не може да дойде. Не се бой, Момо. Ти ще дойдеш на пътешествие с мен, дълго пътешествие, майка ти така поръча.

Личицето му светва за миг и отново помръква. Очите му се напълват със сълзи, но той е прекалено горд, за да заплаче.

– Добре тогава – изрича задавено. – Кога тръгваме?

– Утре. Няколко дни ще пътуваме с керван от мулета до Танжер, а след това с кораб до Англия, откъдето е семейството на майка ти. Няма да е много удобно, Момо, и ще трябва да бъдеш много тих и смел. Можеш ли да се постараеш заради мама?

Той кима сериозно.

– Нека да ти покажа сандъка – казва тихо Даниел, като хваща рамото ми. – Остави момчето да спи, утре ще е в по-добра форма.

Завивам Момо с одеялата и слагам върховете на пръстите си на челото му, както правеше майка ми с мен, за да прогони лошите духове и неприятните мисли.

– Почини си. Ще дойда за теб сутринта, инш,аллах.

– Инш'аллах – повтаря сънено той и се обръща на другата страна.

Големият дървен сандък за пътуване е великолепен. Кухият тайник в основата, в който ще лежи бедният Момо, е облечен с подплатена тапицерия с дискретни отвори за въздух отстрани и отдолу. Надявам се, че никой няма да проверява съдържанието, нито да заподозре за тайното отделение. Имам леки сънотворни, ако се наложи, но въпреки това ми е трудно да си представя как бедното момченце ще издържи: да лежи неподвижно с часове, докато го клатушкат мулета и носачи, е предизвикателство и за най-отчаяния беглец, да не говорим за жизнено дете, което обикновено не може да застане на едно място и не е в състояние напълно да осъзнае нуждата от потайност. Върху него ще бъдат натоварени купчини сол и захар, торби с шафран и подправки, които ще бъдат поднесени на английския крал като дар от султана. Изискани ценности, но не чак толкова скъпи или редки, че да служат като примамка за крадци, надявам се.

Толкова много неща могат да се объркат по време на това приключение, че по-добре да не се замислям за всички мрачни възможности. Но поне сега Момо е жив и очевидно няма сериозни последици от опасната отвара, която получи сутринта от собствената ръка на Зидана, която си мислеше, че го обрича на смърт. Отварата, която самият аз ѝ осигурих. Тази дръзка двойна игра, която играх, беше подтиквана от невероятната изобретателност на Алис, нарастващия ѝ ужас за сина ѝ и нищожната възможност за бягство с делегацията за Англия. Но нямаше да мога да изпълня плана без добрия търговец. Той рискува живота си, за да ни помогне, и то без друга отплата, освен приятелство. Точно Даниел – а не някой от неблагонадеждните билкари – осигури отварата, състояща се предимно от извлек от пустинен татул, която дадох на Зидана и докара Момо до привидна смърт; Даниел беше този, който ме увери, че приятелят му доктор Фридрих ще удостовери кончината на момчето; Фридрих, който през последните седмици изпробваше субстанцията върху всякакви създания с най-различни размери, за да прецизира дозата. Даниел заедно със зет си Исаак следваха погребалната процесия, скриха се, докато всички се разотидат, извадиха детето от платното в рохкавата пръст и го замениха с костите на друго безименно дете, починало по време на чумата, а след това заведе Момо в дома си, където да ме изчака. Даниел беше поръчал сандъка на до верен дърводелец; пак той осигури солта и другите стоки, които да се сложат вътре – това беше и поводът да посетя дома му, тъй като поне тази част беше официална поръчка и щеше да се плати от хазната.

Тръгвам си, а той пъха бележка в ръката ми. На нея с ясен почерк са записани име и адрес в Лондон.

– Не знам дали ще ти помогне. Не съм се старал да го опозная, докато работихме заедно, но може да е било и заради културните различия, така че трябва да се надяваме да е добър по душа. – Свива пръстите ми върху бележката, а след това топло ме прегръща. – Върви си с добро, Нус-Нус. Първото нещо, което ще направя сутринта, е да се погрижа сандъкът и безценното му съдържание да са доставени пред дворцовите порти, за да бъдат натоварени с останалия багаж на делегацията. Ще се моля да успеете и до нови срещи по волята на Господ.

Така и не се сбогувах с Алис.

Реших да не замесвам малката Мамас в опасния ни заговор, затова потърсих доктор Фридрих и го помолих да каже на Белия лебед, че синът ѝ е добре и пътува за Англия. Той се намуси.

– Рискувах веднъж главата си заради това – промълви нещастно. – Мисля, че не бива да предизвиквам съдбата повече.

– Започнах да го увещавам, но той само поклати глава и излезе в коридора, като ме остави в ужасяващата му лаборатория, заобиколен от буркани с органи, купища одрани кожи и варените кости на безброй трудни за идентифициране създания.

Докато пътуваме към Танжер, мисля си за нея, как късаше косата и дрехите си, преструваше се на полудяла от мъка, без да е сигурна дали тази пародия няма да се окаже жестоко отражение на истината.

На минаване през Гарб попадаме на изпълнени с оптимизъм бандити, които откриват огън срещу нас. Скоро разбират, че са направили грешна преценка, но все пак успяват да отмъкнат четири от мулетата ни, заедно с багажа, натоварен върху тях. В този момент забелязвам, че точно онова, което носеше сандъка ми, го няма. Пришпорвам коня си след тях и викам силно като самия крал на джиновете. Бедният Амаду е с мен, а каишката му е омотана за по-сигурно около дръжката на седлото ми и той скимти ужасено от внезапната промяна на скоростта. Извръща глава към мен, зъби се и ококорва очи. Попречва при първия ми опит да се прицеля в нападателите ни и се налага да го избутам встрани. Ужасът ме кара да се концентрирам, дава здравина на ръката ми и ме прави по-добър стрелец с мускета от когато и да било. Един от мъжете пада прострелян в тила, останал буквално без лице. Пиката ми пронизва друг в бедрото и го приковава към седлото, виещ от болка. Неземният вик на Амаду е като ехо, бърбори като демон. Щом виждат, че почти ме настига батальон от кралски войници, останалите бандити препускат бързо напред, като изоставят откраднатия товар.

Бен Хаду наблюдава сцената с вдигнати вежди.

– Добра работа, Нус-Нус. Как ревностно пазиш даровете на султана за краля на Англия! Не си спомням да си се втурвал срещу берберите с такава мъст.

Навеждам глава и избърборвам нещо за дълга си, а той се смее.

– Ти си пример за останалите. Ще те повиша в заместник-посланик по време на посещението, при все че ще изпълняваш и секретарските си функции. Съгласен?

Нямам думи; просто кимвам. Амаду подскача върху хълбока на коня, като че ли заслугите са изцяло негови, а Бен Хаду се смее. Протяга ръка и ме потупва по гърба.

– Свестен човек. Имам нужда от някого, на когото да мога да се доверя. Вече ме натовариха с някакъв нещастен английски ренегат, за когото се знае, че създава само проблеми, освен това делегацията е пълна с пепелянки. Гледай, слушай и ми казвай за всяко подозрително нещо. Ако някой друг ти направи предложение, веднага ми съобщи. Ще се погрижа да бъдеш доволен.

Известно ми е, че Калайджията не е всеобщ любимец, и това изобщо не ме изненадва. Има малко надменно поведение, което може да бъде обидно, известно нетърпение към глуповатите, което демонстрира с готовност. Освен това налице са и племенни вражди – винаги е така сред мароканците. Съгласявам се да бъда негови очи и уши: винаги е по-добре да си съюзник на Бен Хаду, отколкото да си срещу него. Но не съм толкова глупав, че да благоволя да го посветя в своята тайна, защото въпреки високомерието му той е лоялен към султана и независимо от разбирателството ни няма да се поколебае да изпрати малкия принц обратно в Мекнес с охрана и торба с главата ми вътре.

Танжер се намира в състояние на крехко примирие: още щом се стигне до високите бели стени, вижда се, че са надупчени от куршуми и почернели от обстрела. Наоколо са разпилени отломките от разрушените укрепления, свидетелство за дългите бомбардировки, на които беше подложена колонията през тези последни години. Селски жени търсят в разровената земя храна за животните, които ще оставят да презимуват. Щом пъстрото ни шествие приближава, те се изправят и вият за поздрав през воалите пред лицата си. От крепостните порти се спускат ездачи да проверят кои сме, а когато Бен Хаду се представя, мълвата мигом се разнася и от всички посоки козируват английски войници с най-хубавите си униформи, а оръдията гърмят в чест на пристигането ни. Отношенията са толкова сърдечни, че човек трудно би могъл да си представи, че е в този пристанищен град, това издадено в морето парче земя, което почти докосва бреговете на Испания и разделя Средиземно море от Атлантическия океан. Сър Джеймс Леели идва да ни посрещне. Въпреки проблемното му гостуване при султана той е безкрайно сърдечен: устройват ни голямо празненство и изстрели на мускети, а след това и фойерверки, които избухват в различни цветове, когато се пръсват над морето. Ще ми се Момо да можеше да ги види. В апогея на веселието се измъквам и отивам да го проверя. Прекарал е в сандъка четири дни без нищо освен малко хляб, фурми и малко шише с вода, за да оцелее. Товарът обаче е под строга охрана и нямам право да влизам тук: отпратен съм категорично, но любезно. Вечерта не успявам да заспя в удобната си стая, като знам, че момченцето седи затворено и мръсно в своя затвор. Отново ме връхлита цялата чудовищност на действията, които предприехме: да разделим дете от майка му, вероятно завинаги, да рискуваме всичко...

"Спри, Нус-Нус – карам се яростно сам на себе си. – Бъди мъж."

Четвърта част

30

Корабът, който ще ни откара в Англия, седи закотвен в синята прегръдка на залива. Платната са прибрани и той се надига леко върху вълните, простичък и функционален. Бен Хаду е разочарован.

– Само две палуби и не повече от петдесет оръдия. Очаквах повече от англичаните, които се мислят за владетели на моретата. Този кораб е поне треторазреден. Ще приличаме на просяци, пристигайки с него. И без това свитата ми е по-малка, отколкото ми се искаше. – Притеснява се за впечатлението, което ще направим, докато пътуваме към града и по пътя, който води до водата. На мостика заявява мрачно: – Нашата нация е построила джамията Кутубия и кулата на Хассан, потомци сме на ал-Мансур, най-богатия човек на света; царедворци сме на най-могъщия султан в Африка. Престижът на султана ще бъде уронен, ако появата ни не е пищна.

Ясно ми е, че се тревожи да не се отрази зле на него. Гордостта на Бен Хаду е пословична. Корабът поне изглежда здрав и стабилен. Тъкмо се каня да кажа това, но Калайджията няма търпение да слуша обясненията ми, а вместо това се отправя да крещи на един от лейтенантите си.

Докато товарим багажа, продължава да е в лошо настроение. Най-накрая вбесен се обръща към мен.

– Ти наблюдавай оттук нататък, Нус-Нус. Увери се, че няма нищо повредено или разсипано. Ще се върна преди залез.

Хуква, дръпва юздите на коня си от ръцете на момчето, на което го е поверил само преди малко, мята се атлетично върху седлото (впечатляващо за мъж над четирийсет) и се отправя с пълна скорост обратно към града.

Един по един всички сандъци са натоварени, а аз организирам нещата така, че този на Момо да е поставен по начин, по който въздухът да може да циркулира добре и да имам лесен достъп по време на пътуването.

Слънцето е започнало да обагря облаците в червено и да се снижава към хоризонта, когато Бен Хаду се връща начело на странна процесия. Дванайсет мъже са се превили под тежестта на два огромни сандъка, през чиито процепи се вижда движение. Зад тях идва група мъже, предвождащи... намръщвам се. Не може да бъде. Но щом приближават, подозренията ми се потвърждават: изглежда, някъде сред търговците в Танжер Бен Хаду е успял да открие и купи два берберски лъва и огромно стадо щрауси. Лъвовете гледат сърдито от затворите си, а щраусите (трийсет! Успявам да ги преброя) вървят към брега, като вдигат високо огромните си колене и стъпват внимателно, голите им глави се клатят комично върху дългите им вратове и показно свиват и разперват опашките си. В саваната отношенията между котка и птица биха се свели до хищник и плячка, но тук и двете са принизени до товар – товар, за чието превозване не сме подготвени.

– Къде, за бога, ще сложим всичко това? – Въпросът ми звучи почти като вой.

– Убеден съм, че ще намерите подходящо място. – Той е невероятно доволен от покупките си. – Английският крал никога не е виждал нещо подобно – заявява, щастлив, че е увеличил даровете на делегацията.

С Каид Мохамед Шариф се споглеждаме многозначително, а Бен Хаду се отправя да създаде удобства в каютата си.

Приливът идва с изгряването на пълната луна. Стоя на палубата, докато екипажът вдига котва, и поемаме далеч от белите стени на казбата в странстване през моретата. Гледам как ведрото лице на луната грее през облаците, осветява в сребристо водата и си мисля за Алис.

Скоро излизаме в открито море, Бен Хаду и хората му се отправят към леглата си. Аз изоставам под претекст, че ми е зле на стомаха, а след това слизам долу да освободя Момо от пленничеството му. Планирам да го скрия в малката си каюта, едва ли не с размерите на шкаф в отделението на офицерите, но това е истинска благословия, дошла благодарение на спонтанното ми повишение. Така успявам да устроя пространство зад леглото си, където момченцето ще се радва на малко по-голямо удобство и освен за спане ще има и място за играчки, с които да се разсейва. Амаду, разбира се, чието бърборене ще прикрива гласа на детето, също ще му прави компания, докато съм някъде из кораба, и ще служи за оправдание, че нося храна в каютата си.

Поздравявам се за късмета и предвидливостта си, докато слизам надолу; до момента, в който на тясното стълбище над долната палуба ми се налага да се отместя, за да се размина с друг пасажер. Очите му проблясват на златистата светлина на свещта във фенера ми, а след това се присвиват. За миг се взираме един в друг, а после той изчезва.

Гледам го как се отдалечава замислен и притеснен, докато мракът най-сетне го поглъща. Каква работа има в трюма Самир Рафик? Няма начин да знае нещо за Момо, значи, трябва да е шпионирал или да е търсил съкровище.

Пулсът ми се ускорява, слизам по стълбата, като се придържам с две ръце, а дръжката на фенера е в устата ми, и се ужасявам от това, което мога да заваря. Единият лъв изръмжава, подразнен от светлината, и удря с лапа по сандъка, докато минавам покрай него (забелязвам, че някой е отрязал ноктите му, и се чудя на кое ли нещастно създание са възложили тази задача). Щраусите междувременно са прибрани на палубата за оръдията, единственото пространство, което е достатъчно голямо за тях, въпреки недоволството на екипажа, особено на онези, чиито койки са най-близо; те не спират да се оплакват от шума, миризмата и опасните човки.

Взе се решение, ако бъдем спрени от корсари, Бен Хаду да покаже цветовете си, а в случай че попаднем на английската флота, сър Джеймс да ги отпрати, така че да нямаме нужда от оръдия.

Откривам сандъка си и надничам в ключалката. Пипана ли е била? По месинга има светли драскотини, но може да са се появили при свалянето. И въпреки това сякаш някой е ровил вътре, защото нещата изглеждат разбъркани. Обзет от ужас, отмествам трескаво торбите с подправки, после нареждам и фуниите със захар и сол, без да ме е грижа, че може да се счупят, пък били те и дар за крал Чарлс.

– Момо! – напрегнатият ми шепот звучи като вик в затвореното пространство.

Няма отговор. Най-отдолу в сандъка, точно върху фалшивото дъно, една от торбите с куркума се е разсипала. Всичко е посипано със златист прах. Събирам го, проклинайки, оставям го долу при останалите неща и отмествам основата колкото предпазливо ми позволяват треперещите ми ръце.

– Момо? – Вдигам фенера със свещта, ужасен от това, което може да видя.

За миг си мисля, че е мъртъв и валерианът в отварата се е оказал фатален, тъй като той се взира в мен с немигащи очи на слабичкото лице в сянката. Тогава киха шумно и във всички посоки се разлетява куркума.

– Нус-Нус! – протяга ръчички към мен.

Превивам се на две през страницата на сандъка и го вдигам внимателно от тясното му миризливо скривалище.

– Какво смело момче си. Как би се гордяла с теб майка ти, ако можеше да те види! – Прегръщам го, защото той е единственото, което имам от нея; той отвръща на прегръдката ми, защото аз съм всичко, което той има сега на този свят.

Чак тогава това издръжливо дете се разплаква. Усещам как хлипа и как се разтърсва крехкото му телце и очите ми се пълнят със сълзи. Какво правим? Но е твърде късно да върна нещата назад. Нямаме друг избор, освен да стиснем зъби и да продължим напред.

Най-накрая го оставям и връщам всичко обратно в сандъка. Завъртам ключа в ключалката, усещам как запъва, за разлика от преди, и в съзнанието ми изникват хитрите присвити очи на Самир Рафик. Какво е търсил? Какво знае? Мислех, че безопасното качване на Момо на кораба ще е най-голямото ни предизвикателство, но виждам, че приключенията ни едва сега започват.

На следващия ден търся Бен Хаду и го откривам в каютата му, страдащ от морска болест. Обикновено Калайджията е спретнат мъж, който обръща много внимание на външния си вид; днес обаче косата му не е прибрана под копринената чалма, а е провиснала върху раменете му, кожата му е сива и потна. До леглото му има кофа, от която мирише на вкиснало; на масичката е оставена чиния с недоядена храна. Погледът му към мен е лишен от всякакъв интерес.

– Върви си, Нус-Нус, изглеждаш чак прекалено свеж.

– Моите извинения, сиди. – Свеждам глава, но оставам на мястото си.

– Е, какво искаш?

– Чудех се за причината, поради която племенникът на Абделазиз, Самир Рафик, и ренегатът Хамза са с нас?

Той вдига вежди, щом чува основателния ми въпрос.

– Султанът им е възложил задачата да донесат главата на някакъв неверник, отговорен за отпечатването на екземпляри от Свещения Коран, преведен на английски. Очевидно Рафик няма да се спре пред нищо, за да си върне благоволението, загубено от чичо му. Колкото до Хамза – той е готов на всичко за малко злато. Казах на Исмаил, че вероятно печатарят отдавна е мъртъв и погребан, предвид това, че книгата е издадена преди трийсет години, но той не искаше да чуе и дума, а Рафик копнееше да демонстрира смелостта си, молеше се за шанса да докаже лоялността си, покварената малка продажница. – Поглежда ме.

– Съжалявам, Нус-Нус, не съм целил да те нагрубя.

– Няма нищо.

– Той не е нито твой, нито мой приятел, така че го дръж под око.

Засмивам се огорчено, но вътрешно стена. Значи, вината за това, че врагът ми е на кораба и следи всяко мое движение, е моя. Да бях приел поръчката на султана...

– Може би трябва да го хвърля зад борда, да видим що за плувец е.

На Бен Хаду отново му се повдига, изплюва се в кофата, сяда и попива устата си.

– Ако беше така лесно, досега сам щях да съм го направил. Исмаил се почувства виновен за наказанието, което наложи на великия везир, и се опитва да се реваншира с внимание към момчето. Ако нещо му се случи, ще иска пълен доклад. А при тези обстоятелства ще трябва със сигурност да открия подходяща глава и да му я занеса. Султанът не търпи провали.

– Дори ако печатарят отдавна е починал?

– Дори ако се наложи да го извлека обратно от ада – успява да се усмихне леко. – Може да кажем на Исмаил, че сме изтъргували душата на Рафик срещу тази на печатаря.

Като по чудо Бен Хаду не е единственият член на делегацията, покосен от морска болест. Щом минават четири дни от пътуването, през които не съм го мяркал, питам ренегата Хамза къде е Самир Рафик. Той ме поглежда студено, а след това свива рамене.

– Нямам никаква представа.

По обратния път от горната палуба виждам Рафик да залита по главната палуба долу, като крачките му са в дисонанс с ритъма на кораба. Отскача ту в една, ту в друга посока и изглежда съвсем посърнал. Накрая се вкопчва в планшира. Весело го поздравявам и заставам до него, като се погрижвам да съм обърнат по посока на вятъра.

– Могъщият океан е великолепен, нали?

Той ме поглежда, изпълнен с отвращение, без да отговаря.

– Как се движи и люлее като живо същество. Нагоре и надолу, вълна след вълна...

– Млъквай!

– А нашето корабче се движи като коркова тапа във ваната, побутвана и издигана нагоре-надолу. Ние сме толкова малки, а той е огромен. Цяло чудо ще е, ако някой от нас оцелее. Той затваря очи и стене.

– Морската болест е истинско проклятие, а? Мога да ти дам нещо против гадене. Долу имам кутия с фини подправки и билки. Казват, че кимионът се отразява добре, особено ако е разбъркан с овча лой...

– Остави ме на мира, черен нещастник! – навежда се над перилата и бълва нищожно количество жлъч в бурните вълни.

– Само се опитвах да помогна – казвам аз, като се старая да изглеждам обиден.

Последните три дни от пътуването минават без инциденти. Прекарвам повечето време, като тихичко разказвам приказки на Момо зад заключената врата на малката ни каюта. Най-любима от всички му е за Али Баба и разбойниците и ме кара да му я разказвам отново и отново, чак докато ми прилошее. Плаването ни беше благословено с хубаво време и попътен вятър, което е рядкост за този период на годината. Приемам това като добра поличба и почти започвам да се изпълвам с оптимизъм относно приключението ни.

Щом зърваме в далечината сенките на земята, сърцето ми изведнъж се свива. Англия! Земята на предците на Алис, същата, за която доктор Луис беше говорил толкова често. Бе описвал земите в южните райони извън пределите на града като същински градини, пълни с цветя и зеленина, прорязани от реки и потоци, с гъсти гори, топлени от нежното слънце и окъпвани от дъждец. Представата за Англия беше изпълвала съзнанието ми в продължение на години. Нямам търпение да сравня тази представа с действителността. Но дългото еднообразно крайбрежие, към което плаваме, е скучно, безцветно и грозно. Носим се покрай дълга ивица, покрита с дребни камъчета, обливани от прилива, после носът на кораба се насочва към широк пристан. Английските моряци ми казват, че това е протокът Даунс под пристанищния град Дийл. Акостираме сред стотици плавателни средства с най-разнообразни форми и размери – търговски и рибарски гемии, няколко по-големи кораба като нашия – срещу страховити укрепления с оръдейни платформи.

Корабът е разтоварен от група шумни докери, които побягват при вида на щраусите, и началникът им ги връща с бой да довършат работата си – гледка, която ми напомня за Мекнес. Наблюдавам как сандъкът на Момо, който съм почистил, заредил с провизии и снабдил с нова ключалка, е разтоварен и си спомням колко сериозен беше предишната вечер, когато му обясних, че ще трябва отново да влезе в затвора си. Видях, че му се доплака само при мисълта за това, но успя мъжки да сдържи сълзите си.

– Ще бъде за съвсем кратко време. А после ще стигнем в Лондон и ще бъдеш в безопасност. – Господ би трябвало да ме убие на мига за това празно обещание.

Сър Джеймс Лесли кани Бен Хаду и офицерите му, в това число и мен, да хапнем в странноприемница близо до брега. Угощението започва с кавга със съдържателя, който по невнимание ни сервира осолено свинско месо, и сър Джеймс го смъмря за невежеството му.

– Тези добри джентълмени са мохамедани, глупако, и не ядат свинско. Върви да донесеш от най-хубавото еленско месо и побързай!

Съдържателят дава нареждания на прислужницата и си изкарва яда на момчето в кухнята, държи се с него, сякаш е роб, при все че не носи робска обица и е бяло като него. Момчето, понесло огромна кана с разпенена течност, гледа тревожно с ококорени очи непознатите чалми и тъмната ни кожа. Щом стига до мен, очите му стават още по-кръгли, стои на дистанция и ми налива с опъната ръка, сякаш се бои, че щом не ям прасета, мога да изям него. Отпивам една глътка и откривам, че напитката е тъмна и нагарчаща.

– Спрете! – провиква се Бен Хаду, който също е отпил глътка. – Ако сте добри мюсюлмани, няма да пийнете и капка: това е алкохол и е забранен.

В отговор на това ренегатът Хамза пресушава чашата си на няколко големи глътки.

– В тази страна се смята за невъзпитано да откажеш бирата, която ти е предложена.

Калайджията се взира безизразно в него.

– Ти си изменник и си сменил вярата си, не очакваме примерно поведение и добри обноски от такъв. – Той напомня на останалите членове на делегацията, че трябва да се придържаме към най-важните ценности на исляма, докато сме в тази страна, че непросветените неверници ще съдят за султана по нас и трябва през цялото време да се придържаме към скромност, умереност и добри маниери. – Няма да ядете или пиете неща, забранени според Корана. Ще говорите учтиво, ще оказвате почит към Аллах и няма да докосвате жени, нито дори да си позволявате сладострастни погледи към тях.

Няколко от мъжете се споглеждат разочаровано при тези думи.

След два дни достигаме крайната цел. Нощта настъпва и е невероятен студ. С приближаването към широката река Темза чувствам как косъмчетата в носа ми замръзват. Духа мразовит северен вятър и тревата, върху която яздим, хрущи от студа: усещането е като във Високия Атлас през зимата. Влизаме в Лондон от изток през блатата и щом достигаме главния път към града, покрай нас минават множество карети, теглени от коне, каквито никога не съм виждал. Всички мароканци гледат изпълнени със страхопочитание, докато минаваме под арката на Алд Гейт върху двете назъбени кули, за да влезем в града. Бен Хаду забелязва зяпналите ни усти и рязко заявява:

– Баб ар-Раис се отличава с далеч по-голямо майсторство: тази порта е твърде обикновена, не може да се сравнява.

Прекосяваме реката по дълъг мост, обрамчен с високи сгради, които стесняват пътя до не повече от десетина метра, като това ни кара да се скупчим, а шумът от копитата на конете ни ехти оглушително, а ние хвърляме бегли погледи към тъмните водни ивици от двете ни страни. В средата на моста се издига невероятна конструкция с оръдейни кули и куполи, а интересната декорирана фасада блести от позлата. При тази гледка Бен Хаду заявява:

– Това трябва да е кралският дворец!

Тогава мъжът, който язди до мен – солиден човек на средна възраст със силно прошарена коса, който ми каза, че името му е Джон Армитидж и се радва, че е у дома след пет години служба в Танжер, – избухва в смях и на висок глас обяснява, че това е Нонсъч Хаус, на повече от сто години, и е просто красива постройка край градската порта, което оставя посланика без думи.

Градът, в който влизаме от северната страна на моста, ми изглежда много чужд с широките си проходи и извисяващата се сивобяла зидария под изгряващата луна: съвсем различен от тъмния, усоен, задимен ад, който доктор Луис ми беше описал веднъж. Навсякъде, предполагам защото е неделя, свещен ден за англичаните, се чува звън и екот на камбани, нещо, което не може да бъде чуто в никой мюсюлмански град, защото според Мохамед звънците са лулите на дявола. В общи линии Лондон се доближава много малко до другите европейски градове, които съм посещавал – Венеция и Марсилия с техните плетеници от канали и хубавите къщи на търговците; и въпреки това тук-там зървам елементи от Флоренция и Болоня в портиците и колоните на големите сгради. След известно време обаче осъзнавам, че тук има прилики и с нашия Мекнес – виждат се разрушени сгради и кипи ново строителство. Питам Джон Армитидж каква е причината за тази активност.

– Имаше голям пожар преда петнайсет, шестнайсет години – обяснява той. – Унищожи цели райони в града, десетки улици и църкви, хиляди домове. Спомням си какво беше преди, тъмно и пренаселено, вонеше от канализацията и плъховете. Господин Рен и господин Хук са направили чудеса под ръководството на Негово Величество.

В сравнение с тъмните лабиринти на Фес и пълните улици на медината в Мекнес това е съвсем различен свят: просторен, без да е претрупан с детайли. Осъзнавам, че се чудя що за крал управлява този велик модерен метрополис. Е, представям си, че скоро ще разбера.

31

10 януари 1682 година

Настанени сме в кралския дворец Уайтхол – огромна, подобна на лабиринт сграда, в която, както ни казват, имало над две хиляди стаи. Докато очакваме официалната аудиенция при английския крал, която ще се състои на следващия ден, Бен Хаду приканва всички ни да стоим по стаите си, та да не го изложим, като се поддадем на чуждоземски изкушения или с някоя простъпка поради незнание на обичаите в тукашния двор.

Гледката от прозореца ни очарова Момо: покачил се е до мен върху стол с примирения Амаду в ръце и аз му показвам хората и животните в парка отвъд арената за турнири и тренировъчния плац на конната стража. Пълно е с хора, които се разхождат нагоре-надолу сред красиви дървета и цветни лехи, както и с всевъзможни животни, щъкащи по ливадата край езерото – овце, кучета, крави, кози.

– Може ли да идем да ги видим? – моли Момо.

– Скоро – обещавам с надеждата да не го лъжа.

Измивам го, като използвам леген със стоплена на огъня вода (предишната вечер глупаво попитах един слуга дали в двореца има хамам, който мога да използвам, защото искам да се изкъпя, и ме посрещна изумен поглед. "Има вана в покоите на кралицата, но никой друг не може да я използва. Може да уредите посещение до Стретъм Спа или до Багниж Уелс, а през лятото кралят се къпе в Темза, но..." Той се поколеба, сведе глава за поклон и сетне хукна по коридора, сякаш се беше срещнал с побъркан). После слагам Момо да си легне, подпъхвам завивките около него и го изчаквам да заспи. Едва тогава изваждам кожената си торба и проверявам съдържанието ѝ. Зашит в подплатата, за да бъде на сигурно място, е избродираният свитък, изработен от Белия лебед, който ми даде малката Мамас. Вземам кинжала си, пъхам го внимателно в прихващащите бодове и изваждам свитъка, сетне дълго го въртя в ръцете си.

Изкушавам се силно да продължа с моя верен кинжал и да разпоря шева, който го държи затворен. Сега сме в безопасност в Лондон и кому ще навреди, ако надникна в него? Пръстите ме сърбят да разпоря равните копринени бодове; аз самият съм сръчен с иглата и винаги нося със себе си малък комплект шевни принадлежности – бих могъл да го зашия, след като го видя. Все пак господарката ми повери сина си, какви тайни би могло да има помежду ни? След няколко дълги секунди на нерешителност се сгълчавам, че след като Алис не е сметнала за уместно да ми довери съдържанието, трябва да се постарая да предам свитъка непокътнат, защото информацията в него не е за моите очи. Други, не се съмнявам в това, не биха страдали от подобни скрупули. А сега къде да го скрия от палавите пръстчета на Амаду и от всякаква друга заплаха? Бих могъл да го нося у себе си, но това би означавало да сменя робата си с такава, която има джоб, или да го затъкна до кожата си, или да го пъхна в обувката си, но ще е невъзпитано и непочтително да се отнеса така с предмет, предназначен за краля. Най-сетне го пъхам обратно в подплатата на торбата и я зашивам с едри, небрежни бодове. Може би е най-безопасно да нося торбата със себе си.

С тази цел вадя от нея всички предмети, които ще ми тежат ненужно: резервни дрехи за Момо, моя препис на сурите, калъп френски сапун, който Бен Хаду любезно ми даде, а аз не мога да се накарам да използвам, защото е толкова луксозен, резервна кърпа за глава, чифт ленени панталони, кожени чорапи. Малка кесийка с фурми и ядки, за да залъгвам Амаду. На дъното на торбата, под кесията ми с пари и малкото съкровище от бижута на Момо, попадам на листчето, дадено ми от Даниел, и се взирам в него дълго и напрегнато, докато разчета непознатия почерк. Дали да рискувам да си навлека шева на посланика, като напусна двореца, за да издиря мъжа, чието име и адрес са написани тук? Голдън Скуеър, богаташки, кажи го направо кралски адрес, който сигурно не е далеч от тук. Колко трудно може да се окаже? При все това ме е сграбчил страх и аз отново натиквам листчето в торбата.

Амаду, зърнал лакомствата, ми бърбори и дърпа с лапа робата ми. За да не събуди момчето, изваждам малко фурми и фъстъци и ги поставям на прозоречния перваз. Той рипва и се настанява приклекнал върху него, насочил цялото си внимание към ваденето на фъстъците от черупките им. Това ми напомня, че не съм ял от съмване. Заключвам вратата и отивам да потърся нещо за ядене.

Долу общите помещения са много по-величествени от нашите апартаменти, с високи, обрамчени с корнизи тавани и стени, покрити с многоцветни гоблени, портрети на велики мъже и жени и картини, изобразяващи сцени от легенди – още нещо странно за членовете на делегацията ни, тъй като изобразяване на света по начин, който не е абстрактен, е забранен от исляма. Разсеян от намеренията си, оказвам се привлечен от огромен портрет от Италианския ренесанс, изрисуван с ярки багри. Стоя пред богато украсената му златна рамка, очите ми поемат възхитителните цветове, прозрачнобледото лице на Дева Мария, излъчващо нежност и покой, сините ѝ очи, отправени с обожание към рожбата в скута ѝ. Замислям се за Алис и за детето, спящо в заключената стая горе, когато един глас зад мен проговаря:

– Красота, нали?

Без да помисля, изливам мисълта си в думи:

– Толкова е тъжна. Знае, че е обречена да изгуби сина си.

– Да му се не види, господине. Това е несъмнено мрачна интерпретация на толкова красива сцена.

Обръщам се и виждам висок свъсен мъж зад мен, който разглежда картината с печално изражение на едрото му лице. Вече е в късната зряла възраст, но косата му е черна като нощта, а също и мустаците му. Твърде тъмен е за англичанин, помислям си, вероятно е испанец или италианец. Облечен е в семпъл костюм от сукно с цвят на бургундско с проста бяла платнена риза отдолу и е придружаван от две малки кученца в червеникаво и бяло и от три млади дами с модерно облекло, което много им отива, ако и да е твърде нескромно и излага на показ закръглената им бяла гръд.

Откъсвам поглед от тази разсейваща гледка и го връщам към картината.

– Вижте как ъгълчетата на устата ѝ са отпуснати надолу – чувам се да казвам. – Погледнете и очите ѝ, взират се покрай детето в далечината. Тя гледа в бъдещето и вижда смъртта му.

Той се засмива с плътен, звучен и топъл баритон.

– Искате да кажете, за разлика от всяка млада майка, която има очи единствено за бебето си и не ще да знае за останалия свят, какво остава за мъжа ѝ?

Една от жените го тупва леко по ръката с ветрилото си.

– О, Раули, нито веднъж не съм те пренебрегвала и ти го знаеш. – Тя се приближава до портрета. – Ама наистина, не е ли тъжна? Не бях се заглеждала отблизо преди. Може би господин Крос и мен трябваше да нарисува като Пресветата Дева, вместо като глупаво купидонче. Горкият ми Чарли бе едва на двайсет и седем, когато почина миналата година. Дори на Христос са му били отпуснати още шест години.

Скандализирани, другите жени ѝ шъткат и ѝ правят знаци да млъкне, но успяват единствено да я разпалят още повече, защото тя се обръща към мен и ми хвърля сладострастен взор.

– Да му се не види, колко сте забавен само! – обявява, като имитира плътния глас на мъжа. Погледът ѝ е лукав като на котка и очевидно не е толкова млада, за колкото я взех отначало. – И сте черен като мастило. Кажете, господине, навсякъде ли сте в този цвят?

Спътничките ѝ силно се кикотят и размахват ветрилата си.

– Хубава работа, Нели – сгълчава я мъжът. – Остави на мира горкия човек. Дошъл е да поразмишлява на спокойствие в компанията на святата Мадона, не да става обект на пошлите ти закачки.

Тя прави присмехулен реверанс.

– Моля за извинение, милорд.

Милорд? Мъжът сардонично повдига вежда. Очите му – големи, влажни и черни като оникс – ме обхващат от бялата чалма до жълтите чехли и онова, което вижда, силно го забавлява.

– Простете, лорд... Раули.

Както бих сторил в мароканския двор, когато съм в присъствието на някой много по-високопоставен от мен, роба, просвам се в краката му с всичката елегантност, която успявам да покажа. Мигом едно от кучетата идва и започва да ме души любопитно с блесналите си изпъкнали очи и влажен нос, допрял лицето ми. Яло е нещо с толкова отблъскващо неприятна миризма, че спирам дишането си.

Жените избухват в несдържан смях и аз се чудя дали е заради мен, заради кучето, или по някаква несвързана с нас причина.

– Ела тук, Руфъс – вика го мъжът и животното се дръпва от мен.

Следва продължително мълчание, през което чувам кръвта да пулсира в ушите ми, после потракване на токове, отдалечаващи се по каменния под. Повдигам глава на сантиметър, достатъчно, за да видя, че компанията върви към другия край на помещението. Бавно се изправям на колене и ги гледам как изчезват с весело бърборене. "Колко грубо от тяхна страна", мисля си. Но може би пък аз съм ги обидил по някакъв начин; прав беше Бен Хаду, като каза, че обичаите на тукашния двор са непонятни за нас.

С твърде кисело настроение тръгвам да търся храна и решавам да си стоя в стаята, докато не схвана как да се държа на това странно място.

На следващия ден делегацията ще бъде официално представена на краля на прием в банкетната сграда. Бен Хаду се ядосва, когато е уведомен, че не може да заведе със себе си лъвовете, щраусите и другите дарове; те ще бъдат връчени на частна аудиенция, тъй като днес е денят на официалната церемония. Както изглежда, всичките му планове за величествено появяване са провалени. Той отново изпада в мрачно настроение и държи всички ни в очакване, докато обръща прекомерно внимание на костюма си за събитието, и то се знае, когато най-сетне прави появата си – предизвестена от уханен облак тамян, – изглежда великолепно. Облечен е в роба от алена коприна, избродирана със злато по ръкавите, подгъва и бието на врата, с бял вълнен бурнус, наметнат отгоре, и червена чалма, обточена с перли. На хълбока си носи своята сабя дамаскиня в ножница от кожа, избродирана със златна нишка. Краката му са обути в чехли от фино шевро, отрупани с искрящи скъпоценни камъни. Всички сме се постарали в облеклото си, допълнено от скъпоценностите и парфюмите, с които разполагаме, ала той направо ни засрамва с вида си. Като познавам гордостта на Калайджията, тъкмо такова е било намерението му.

Пристигат карети, за да ни отведат със стил, ала едва сме се настанили в тях и сме изминали съвсем кратък път, те спират и ето че сме пристигнали. Сега разбирам защо би било невъзможно да извървим късото разстояние по Кингс Стрийт от нашите дворцови апартаменти до внушителната банкетна сграда с нейната фасада, повдигната върху колони. Събрали са се огромни тълпи, изпълнили широката улица до Холбайн Гейт и отвъд. Всички протягат вратове и се бутат напред, любопитни да видят екзотичните чужденци от далечната варварска страна, чудовищата, които през всички тези години са похищавали техни сънародници, за да ги превърнат в роби, които са имали наглостта да нападнат колонията Танжер и да избият стотици техни войници. Когато каретите спират, множеството се люшва напред и заплашва да преодолее церемониалните стражи с техните алени ливреи и лъскави алебарди. Миризмата от тълпата – пробиваща дори през силния аромат на тамян от Калайджията – ме впечатлява почти толкова силно, колкото проклятията, които сипят. Никой ли не се мие в този град? Съчетанието от воня и шум е непоносимо и страховито.

– Черни мръсници! – чувам и още: – Езичници и диваци! Убийци! Изнасилвачи! Дяволски варвари!

Обръщам се към Хамза и крещя, за да надвикам врявата:

– Настървили са се като хрътки! Биха ни разкъсали на парчета, ако можеха. Наистина ли толкова много ни мразят? Как си представяш Исмаил да търпи подобно поведение?

Той се усмихва зловещо.

– Хубаво, че Исмаил не управлява тук. Англичаните са обезглавили последния си крал тъкмо пред тази сграда.

Той минава покрай мен и продължава напред, а аз оставам закован, вгледан след него със смайване в що за страна сме дошли, където са възможни такива дивашки деяния от страна на народа. Сигурно е много нестабилна държава. После се сещам за думите на самия Исмаил: "Поданиците ми са като плъхове в кош и ако не разтърсвам постоянно коша, те ще го прегризят и ще се измъкнат".

Пазени от кралската стража, сме въведени в огромна зала, пълна с хора в крещящо облекло. Мъже, изпълнили основното пространство, жени, навеждащи се от балконите на галерията и оглеждащи ни с не по-малко любопитство, но с далеч по-добри маниери от простолюдието навън. Бях приемал Залата на посланиците като извънредно внушителна, но тази тук я превъзхожда десетократно. Разглеждам пищните гоблени, украсяващи стените, и десетките високи колони с жлебове под сиянието от хиляди стенни аплици и свещи и от искрящите бижута по ръце, уши и шии. Таванът е разделен на ромбове в невероятни цветове, където някой гигант е изрисувал мащабни сцени с героични фигури в стелещи се мантии, короновани крале и голи херувимчета, окръжени с позлатени гирлянди и фестони. Оглеждам всичко това и изпитвам замайване тъкмо когато множеството внезапно притихва. Вратите от двете страни на големия, покрит с балдахин подиум се отварят и от едната се появява дребна женица, подобна на сива мишка, чиито зъби стърчат под крайно некрасив ъгъл, а от другата – висок и величествен господин. Мъжът застава пред подиума, хваща дребната жена за ръка и я повежда към двата трона, разположени там, под аления балдахин. Тя сяда на единия, а той на другия и ме обзема леко призляване, примесено с шемет, когато разпознавам едрите мрачни черти, черната коса и мустаците на мъжа от предишния ден. Възможно ли е? Човекът, когото срещнах вчера, беше с обикновено облекло, не с богато натруфена мантия, а жената със заешките зъби без съмнение не бе сред придружаващите го дами, бъбрещи тъй весело и излагащи на показ мека бяла гръд. Взирам се отново и отново, но грешка няма. Мъжът, с когото вчера размених думи като с равен, е самият крал на Англия. А редом с него е кралицата, неговата съпруга, някогашната инфанта на Португалия, Катарина де Браганса, чрез чиято зестра Танжер премина в английско владение.

От тези мисли ме откъсва внезапната поява на придворен пред мен.

– Кой е преводачът тук? – пита той.

Хамза и аз едновременно изявяваме претенции към тази роля, после се поглеждаме гневно. Бен Хаду издига глас:

– Аз съм посланикът, говоря достатъчно добър английски.

– Отлично. Тогава информирайте свитата си, че поради оскърблението, нанесено в Мароко на сър Джеймс Лесли от вашия крал, те трябва да свалят шапките и обувките си и да се приближат към трона гологлави и боси.

След тези отсечени инструкции той се извръща и се отдалечава.

Поглеждам нанизите от перли, проврени така грижливо през алените гънки на чалмата на Бен Хаду, преди да сваля поглед към помрачнялото му лице. Потискан гняв струи от него на талази, докато развива сложно натъкмения копринен плат. Когато сме поведени към приемната зала, той крачи чак до самия трон с изправен гръб и високомерна стойка и нито се покланя, нито по друг начин отдава почести, което кара английският крал да повдигне плътната си черна вежда.

Искрено казано, едва си спомням какво се случва на церемонията, толкова зашеметен съм от собствената си ужасна простъпка предишния ден, но и от разяждащия страх, че съм пропилял идеалната възможност да предам посланието на Алис в ръцете на суверена. Надали ще ми се удаде друг шанс. Знам само, че по време на извънредно дългата тирада на Каид Мохамед бен Хаду – поздрави от Негово Величество султан Абул Насир Мулай Исмаил, император на Мароко и древните царства Тафилалт, Фес, Сус и Тарудант, на височайшия крал на Англия; пожелания за трайно телесно и духовно здраве (включително детайлното сравнение от самия султан на онези пунктове в мюсюлманството и протестантството, при които двете религии показват известно сходство и им дава превъзходство над общия ни враг католицизма)... и прочее, и прочее. Отегченият поглед на крал Чарлс се плъзва покрай Бен Хаду и среща моя, при което имам чувството, че малка светкавица е пронизала очната ми ябълка и ме е приковала към земята. Устните му потрепват, после един от тежките клепачи се отпуска леко, което на останалите може да се е видяло като потрепване, ала на мен забележително много ми прилича на намигане.

Минават дни, през които въобще не зърваме английския крал, а само поредица от скучни висши придворни, изпратени да получат изявление за намеренията по въпроса с танжерския гарнизон и предложените за него права и предохранителни мерки. После идват други за обсъждане на съдбата на конкретни затворници, за които твърдят, че са държани от султана. Само че нито аз, нито Бен Хаду сме срещали някого от тях и те по всяка вероятност или са мъртви, или изчезнали, а не е изключено да са приели мюсюлмански имена.

Следващата ни среща с крал Чарлс ще е на частна аудиенция в личната му канцелария. Питам се дали това ще е моят шанс. Пъхам избродирания свитък в джоба на робата си, в случай че съдбата ми предостави подходящ миг. Бен Хаду се кипри напрегнато пред огледалото, решен да направи най-добро впечатление. Той е хубав мъж, признавам: с изящна костна структура и светла кожа (сравнена с моята), с добра стойка и ясни интелигентни очи. Подрязал е мустаците и брадата си много къси, така че да изпъкват красиво оформената му челюст и плътните устни. Вече установявам, че придворните дами му обръщат внимание, и не се съмнявам, че той също ги е забелязал. Това е моментът да връчи даровете, които сме донесли. Тази невероятна сбирщина е струпана във вестибюла долу и е качена по дългите рамена на стълбището с голяма трудност и немалко мръсотия, оставена от животните. Лъвовете поне са оставени от съображения за безопасност в една градина, та монархът да може да им се любува, когато пожелае, иначе подозирам, че можеше да се стигне до кръвопролитие.

"Частната" канцелария се оказва просторна зала, пълна с придворни, сред които дузина дами, застанали край стените и наблюдаващи с жадно любопитство мароканската делегация. Най-напред поднасяме традиционните дарове – подправки, сол и захар; стенни аплици от коприна и месинг, перфорирани железни фенери и ръчнотъкани килими от Среден Атлас, предоставени на султана от берберските племена. Кралят приема всичките с искрена благодарност и комплименти за изключителното майсторство на жените от племената. Виждам как гърдите на Калайджията се издуват от гордост, но не мога да потисна смътна тревога. С изключение на малките кученца на краля, не съм виждал други животни да бродят из двореца сред прислугата, облечена в ливреи, позлатените столове и скъпите килими...

– А сега – напевно изрича той, – един специален дар.

Плясва с ръце и ето че се появяват щраусите, бутащи се помежду прислугата, която се грижи за тях – протягат шии и злобно тракат с човки. Една жена в зелена копринена рокля е застанала малко прекалено близо и писъкът, който надава, разбунва цялото ято – птиците надуват заплашително шии, запляскват с криле, тъпчат с ноктестите си крака и настава пълен хаос. Придворните бягат през първата врата, до която успеят да се доберат, виждам дори как един мъж се изкачва по завеса и се измъква през прозореца.

Поглеждам към краля и установявам, че се смее с цяло гърло. Спасява една бедна жена и прогонва птицата, която я е нападнала. Най-сетне е повикана стражата и щраусите са прибрани в странична зала, а оттам са отведени в един от кралските паркове, като оставят зад себе си събрани килими, ухапани крайници и безброй курешки. Аудиенцията рязко е прекратена.

Връщам се по-рано от очакваното в стаята си и обезпокоявам фигура, притаила се пред вратата. Обръща се, вижда ме и хуква към противоположния край на коридора. Ала не преди да съм различил острите недружелюбни черти на Самир Рафик. С разтуптяно сърце преглеждам ключалката: издраскана е, но иначе не е пострадала. Пъхам железния ключ в нея и той се превърта гладко и леко. Вътре в стаята цари странна тишина.

– Момо? – подвиквам тихо. – Амаду?

Изскърцване, после нещо се хвърля към мен от горния край на балдахина над леглото и маймуната се озовава на рамото ми. Над балдахина наднича лице със сериозни очи.

– Ние само си играехме. – Момо се залюлява над леглото и пъргаво като маймуната се спуска по дървената колона. – Скучно ми е да седя затворен тук и през цялото време да пазя тишина. Защо да не мога да изляза навън? Каза, че всичко ще се промени, като дойдем в Англия. Излъга ме!

Сядам на леглото и го гледам тъжно.

– Разбирам те. Съжалявам, Момо. Трябва да потърпиш само още мъничко. Но не бива да вдигаш шум, нито да отваряш вратата на друг освен на мен. Разбираш това, нали?

– Някой чукаше преди малко.

– Сигурно слуга, дошъл да почисти стаята. Казах им, че сам ще свърша това и е по-добре да остане заключена, тъй като маймуната ми хапе.

– И аз мога да хапя. – Момо си показва зъбите, после се разсмива. – И двамата го можем, нали, Амаду?

Зъбят се насреща си престорено заплашително с оголени венци, клатещи се глави и демонстрират смущаващо огледален образ. Започвам да се плаша, че ако оставя момчето тук с маймуната още дълго, ще е трудно двамата да бъдат различени.

– На никого не отваряй вратата – повтарям, – дори да се преструва на мен.

– Че защо някой ще го прави?

– Не знам – признавам. – Но ти просто не отваряй.

– Ами ако има пожар, наводнение или нещо такова?

– Няма да има.

– Не е невъзможно да се случи.

Въздишам.

– Добре, не е невъзможно, но е много малко вероятно. А ако стане така, ще те спася.

– Обещаваш ли?

– Обещавам.

– Обеща ми, че ще сме в безопасност, като стигнем в Англия

– Припомня ми той с безупречна логика.

– Момо, правя каквото мога.

Ала трябва да се постарая повече, той е прав да въздейства върху съвестта ми. Неохотно вадя листчето хартия и отново се взирам в адреса, даден ми от Даниел. Задачата не ми е по сърце, но трябва да се свърши.

С нова решителност този следобед издирвам един от прислужниците и го питам как мога да изпратя писмо. Той ме оглежда скептично и свива уста.

– За твоя господар ли?

Отвръщам му със строг поглед. Очевидно си мисли, че такъв като мен не може да пише. Но може би е по-добре да приеме, че писмото е от посланика.

– Да. До Голдън Скуеър.

– Срещу няколко монети мога да го пратя с куриер. Или пък ти може да наемеш носилка и сам да го занесеш. Не е далече, на около километър и половина оттук е.

Забранено ни е да напускаме двореца, но километър и половина могат да се извървят за нищожно кратко време, не повече от десет минути, и по-бързо ще го сторя пеш, отколкото в някой от тия глупави сандъци. Мога да се върна за половин час, ще отида по времето, когато Бен Хаду и останалите се отдадат на следобедна дрямка. Никой няма да разбере. Прислужникът ме упътва за посоката, след което се прибирам в стаята си, сменям дворцовите си чехли със старите за навън и намятам тъмен бурнус на раменете си. С вдигнатата качулка огледалото ми показва сравнително неразпознаваема фигура, като се изключи черната ми кожа, за която не мога да направя нищо.

Крача бързо по широката Кингс Стрийт и преди да стигна Холбайн Гейт, свивам вляво в Сейнт Джеймсис Парк, като държа главата си наведена, а ръцете – скрити под наметката. Дори и така привличам любопитни погледи от хората, с които се разминавам. Може би заради забързаната си походка, докато те вървят бавно и се наслаждават на красивите гледки, смеят се на птиците, които се хлъзгат по леда на езерото в опит да стигнат до открита вода. Богове, колко е студено! Дъхът ми излиза на бели облачета пара, докато пътеката ме довежда до група елени. Животните, които преди са свели глави и пасат покритата със слана трева, сега ги надигат и ме гледат подозрително. Представям си как стрелци с лъкове са ги доближавали безшумно като мен сега, за да отнесат някой за кралската трапеза, та нищо чудно, че са предпазливи. Ако направя внезапно движение, ще хукнат през парка като газели, сигурен съм в това. Докато вървя бавно и оглеждам околността, изпитвам някакво родство с елените: такава привидна свобода в действителност не е никаква свобода. И те, и аз принадлежим на хора с власт и краят ни може да настъпи внезапно по тяхно желание.

Излизам на павирана алея, която ме повежда през красиви градини, а после на широк път, гъмжащ от карети и други превозни средства. Провирам се покрай пешеходци, коне, покрити носилки и кабриолети, стигам до другия му край и продължавам на север по по-тесни улици според дадените ми напътствия. Районът става по-мръсен и грозен, осеян с боклуци и вонящ на нечистотии. Гадни течности текат в канавките и острата им миризма ги определя безпогрешно. Мисля си, че около работилниците за щавене на кожи във Фес мирише по-добре оттук; със сигурност съм сбъркал посоката някъде. На кръстовището коняр проверява кон за паднала подкова.

– Извинете, господине – казвам и той се изправя стреснат. – Ще ме упътите ли към Голдън Скуеър?

Той посочва към празен терен, засипан с отломки.

– На север от Сохо е. Продължете по Джеймсис Стрийт покрай вятърната мелница и през Дог Фийлдс, докато видите много новостроящи се сгради, и вече сте там.

Редица високи жилищни сгради се издигат гордо сред други недостроени или такива, на които са положени само основите. Личи, че когато строителството бъде завършено, гледката ще е впечатляваща; засега нито е златен, нито е площад, а повече напомня нашия Сахат ал-Хедим. Откривам адреса от листчето и се приближавам към номер двайсет и четири. Отвън виси месингова камбанка – лошо предзнаменование за всеки добър мюсюлманин – и аз я удрям. Дълго време никой не отговаря, после вратата се открехва и отвътре надниква лице.

– Доставката на въглища е на задния вход – остро изрича жена и затръшва вратата под носа ми. Когато схващам заблудата ѝ, започвам да чукам силно по дървената врата. Този път вратата се отваря бързо и широко. – Вече ви казах...

– Вижте, имам дела с този господин. – Показвам ѝ листчето, в което тя се взира неразбиращо.

После се разкрещява:

– Помощ! Крадец! Убиец!

Отзад ме сграбчват силни ръце и съм повален на земята. Нападателят ми се опитва да ме притисне с коляно, за да ме задържи долу, но аз се извъртам и изтъркулвам встрани, при което успявам да уловя стъпилия му на земята крак и го събарям. Той изругава и се надига с мъка. Стоим запъхтени на студа и се гледаме враждебно. Той е още почти момче, но пък има телосложение на бик.

– Не съм крадец, нито убиец. Търся господин Андрю Бърк.

Жената излиза на стълбите.

– Че защо не казахте тъй? – Тя е червендалеста и разчорлена, с мръсна престилка върху рокля от памучно кадифе. – Това е домът на господин Бърк. – Намръщва се и отпраща младежа с жест. – Хайде, върви, Том, бъди добро момче.

Том изглежда разочарован, надявал се е да поупражни юмруците си.

– Господинът у дома ли си е? – настоявам.

– Кажете ми по каква работа го търсите.

– Боя се, че мога да споделя тази информация само с господин Бърк.

Тя свива уста.

– Чакайте тук.

Минава дълго време, след като тя затваря вратата, но най-накрая излиза един мъж. Не е какъвто съм си го представял: дебел е почти колкото великия везир и има голяма черна брада.

Когато ме вижда, придобива объркан вид.

– С какво мога да ви услужа? – пита и после го осенява прозрение. – Аха, сигурно ви праща херцогинята.

Поклащам глава.

– Не познавам никаква херцогиня.

– Нейно благородие херцогиня Мазарин?

Отново поклащам глава. Понечвам да заговоря, но той ме прекъсва.

– Невероятно, приличате досущ на нейния мавър. Тогава трябва да сте дошли за плата на господин Калах?

– Не, тук съм...

– Не и за сукното на сирийския търговец?

За да изпреваря следващи въпроси, изричам натъртено:

– Не, господине. Аз съм от Мароко и идвам по далеч по-деликатен въпрос. Може ли да разговаряме вътре?

– Мароко? – Той се разтревожва. – Че каква работа може да има марокански негър с мен?

– Идвам от името на госпожица Алис Суон.

– Коя?

Нещата не вървят както аз си представях.

– Вашата... ами... годеница.

Добива уплашен вид.

– Годеница? Господине, нямам нищо подобно, явно сте в някаква грешка. – Пауза. А след това: – О, холандката. Разбира се, аз никога не съм я виждал и подозирам, че въпросната дама е изчезнала някъде в морето.

– Всъщност, господине, нещата не са точно така. – Обяснявам му в общи линии, а той ме гледа със зяпнала уста.

– Как ме открихте, по дяволите? И какво очаквате да направя, в името на Бога?

– Търговецът Даниел ар-Рибати ми даде адреса ви – отвръщам сковано аз.

Изражението му се променя.

– О, евреинът, разбира се. Работили сме с него през годините. Свестен човек, въпреки че... Е, това е без значение, съжалявам за горката жена, но след като помислих, че е умряла, потърсих си друга булка и сме женени от три години. Вече имаме две момчета. – Той разперва ръце. – Така че, както сам виждате, делата на госпожица Суон вече не са моя грижа.

– А синът ѝ?

– От къде на къде новата ми жена ще иска копелето на някакъв езически крал под покрива си? Това не е приют за подхвърлени деца! Довиждане, господине.

Този път вратата е окончателно затръшната.

Трябва да призная, че по обратния път към Уайтхол невероятно ми олеква на сърцето. Егоистично ли е да се радвам, че този безочлив търговец на манифактурни стоки няма да взема участие в бъдещето на Момо? А що се отнася за представата ми Алис да бъде омъжена за подобен грубиянин... Е, може би животът ѝ щеше да е по-лесен, отколкото в мароканския двор. Но единственото, което би открила тук, щеше да е различен вид затвор.

Какво ще стане с Момо сега? Нямам никаква идея.

32

Дните отминават, изпълнени с все по-разочароващи срещи с държавни служители и политици относно Танжер. Те са неотзивчиви, а Бен Хаду прибягва до недомлъвки; очевидно това е загуба на времето на всички нас и ту ме хващат нервите, ту се боя, че ще заспя насред преговорите; няма оползотворена нито дори минута дотук. Един от съветниците стига дори дотам да заяви, че хич не го било грижа, да сме си го вземели това проклето парче земя.

– Кралят може да твърди, че това е най-ярката скъпоценност в короната му, но не можем да си позволим да поддържаме военни части на такова разстояние; това е католически развъдник, който безобразно изцежда държавните ресурси в момент, в който хазната е изпразнена. По тази причина сме предприели строги икономии: дори самият крал се ограничава на масата, също и жена му и... близките им дами.

Ако се бях надявал да видя краля на някой от тези разговори, останах разочарован. След първата ни случайна среща го бях зървал само от разстояние, а сега ни казват, че е заминал на лов. Бен Хаду е огорчен, че не е бил поканен. След като прекарваме няколко дни подред затворени в двореца, той постоянно говори за езда и един от царедворците предлага да вземем коне от кралската конюшня и да пояздим в Хайд Парк. Калайджията на мига вижда възможност да направи впечатление. Той кани царедвореца и всеки, който проявява желание, да се присъедини към нас, за да погледа мароканска "фантазия".

– Ще им покажем какво означава езда – заявява ентусиазиран той и ме праща да се преоблека подходящо.

Връщам се облечен с бяла роба, памучни шалвари и чехли, а бурнуса съм преметнал през рамо. Бен Хаду слиза пременен в оранжевочервена прилепнала туника, облечена върху батистена риза с широки ръкави, и пищно алено наметало, червени кожени ботуши и украсена със скъпоценности чалма. Изглежда великолепно, прилича на принца от "Хиляда и една нощ"; щом ме вижда, започва да цъка с език.

– В името на небесата, Нус-Нус, това ли е най-доброто, което ще покажеш?

– Само това имам.

– Не е достатъчно добро. Това е шансът ни да покажем на Англия истинския вкус на Мароко. – Застава до мен: разликата в ръста ни е седем-осем сантиметра, но това не го спира да изпрати прислужник да донесе други дрехи. Скоро съм пременен в синьо и зелено с пищна златна бродерия и изглеждам блестящо, при все че панталоните са неудобно тесни.

За шестимата, които Калайджията смята за най-добрите ездачи – самият той, Шариф, двама братовчеди на султана, Самир Рафик и мен, – извеждат коне от кралската конюшня. Конете са красавци: крал Чарлс очевидно разбира от чистокръвни животни. Хамза, облечен в по-обикновени дрехи, донася юздите, които Бен Хаду навярно е опаковал и донесъл точно за тази цел. Не ми е приятно, че виждам Рафик тук; за момент стомахът ми се свива. Най-накрая си казвам, че поне няма да е в двореца и да души в мое отсъствие.

Хайд Парк е истинско чудо: огромна зелена площ в самото сърце на града, пълна с хора, които яздят или се разхождат. Докато подготвят част от пространството за нас, вече са се събрали повече от сто зрители и ние трябва да се представим. Яздим в галоп напред и назад, докато конете се изпотят, мятаме пиките си към мишените за стрелба, като уцелваме центъра толкова често, че тълпата все повече се оживява. След това яздим един срещу друг по двойки, като изстрелваме и хващаме стрели, за да повишим настроението на хората. Физическите занимания са приятни след дългото време, прекарано в Уайтхол, и осъзнавам, че яздя, изпаднал в еуфория, изправен на стремената, като управлявам коня единствено с колене и размахвам пиката с дивашка наслада. Щом се обръщам, за да я хвърля, забелязвам, че подредбата се е променила и се намирам срещу Рафик, който се озъбва и преднамерено хвърля пиката си миг по-рано. Стрелата лети към лицето ми, изведнъж всичко започва да ми изглежда като на забавен каданс и мисля единствено за това, че не би могла да се яви по-добра възможност от привидно случайно убийство, далеч от дома и, разбира се, напълно неволно.

Внезапно в настъпилата суматоха следващото нещо, което си спомням, е как падам на земята с невероятна сила и всичко наоколо потъва в мрак. Опитвам се да помръдна, но не мога, и всичко ме боли, а аз се питам: така ли настъпва смъртта ми – по време на представление пред чужди хора? Чувам най-различни гласове: женски писъци, мъжки викове, трополене и пръхтене, на коне. После чувам шум от раздиране до ухото си и започва да ми просветва. Бен Хаду се е надвесил над мен и държи пиката в едната си ръка, а наметалото ми в другата, скъсано на мястото, където го е пронизала стрелата, помага ми да сляза от коня и ме закрепва на земята.

– Късметлия си, Нус-Нус!

Бавно се изправям в седнало положение. Чувам кънтене в главата си, трудно ми е да се освестя. Поглеждам надолу и не виждам кръв. Помръдвам краката си един по един: нищо счупено. Изправям се предпазливо, стоя и отмятам размотаната чалма от лицето си.

– Ужас, що за чудовище! – провиква се една жена.

– Това змия ли е?

– Същински Левиатан!

Вият като стадо хиени и се тълпят около мен, всички се смеят и крещят в един глас.

Бен Хаду ми подава бурнуса.

– Прикрий се, човече.

Взимам наметалото засрамен и скривам голотата, която са изложили на показ скъсаните панталони.

Изведнъж мароканската делегация се превръща в основна тема за разговори в града. Жените се кикотят зад ветрилата си, щом ни видят, мъжете се ръкуват с нас и ни поздравяват за представянето. Засипани сме от покани – официални обеди, вечери, театрални представления, игра на карти, но Бен Хаду отказва всичките с хладна любезност. Показва ми лист хартия, подхвърлен му от някого: безвкусна скица на изпълненията ни, в която сме показани с екзотичните си роби и чалми, петима държат пиките си в готовност, а шестият е въоръжен единствено с гигантския си член...

– Какво мислиш, че би казал султан Мулай Исмаил за това?

Гледам мрачно. Подобен въпрос не се нуждае от отговор.

Вече съм изказал пред Калайджията подозренията си, че Рафик се опита да ме убие, а той ми се присмя.

– Пред погледа на английския двор? Ти просто не внимаваше и сега всички ние станахме за смях. Единствената благословия е, че кралят не стана свидетел на тази вулгарна гледка.

Понечвам да възразя, че се стигна дотам заради неговата суета, поне косвено, заради това, че не ми беше удобно; ако не бях принуден да облека дрехи, които са ми тесни... Но няма смисъл да подхващам спор.

По-късно същата вечер пристига друга покана.

– Херцогинята на Портсмут ни кани на вечеря – заявява със задоволство той. – Точно това чаках. Луиз дьо Керуал е главната метреса на краля и има голямо влияние не само тук, но и във френския двор. Несъмнено кралят ще присъства.

Значи, все пак отказването на пристигащите една след друга покани е било тактика; а сега, изглежда, ще вечеряме с краля на Англия.

На следващата вечер се събираме в пищния апартамент на херцогинята в двореца. Чакаме да ни представят в лявото преддверие и разглеждаме покритите с хартия стени с ръчно рисувани цветя; пищните позлатени гипсови орнаменти и сложните рисунки по таваните; китайските лакирани шкафчета и интересните шарки по вратичките, венецианските огледала и вази от ковано сребро, високите френски часовници и голи статуи, притискащи късче плат към слабините си.

– Струва ми се, че не водят аскетичен живот – споделям с Бен Хаду и ъгълчетата на устата му се насочват нагоре.

Но ако преддверието е богато обзаведено, огромната трапезария, в която сме отведени от прислужници с ливреи, спира дъха ни с разкоша си. Тапицирани столове с позлатени крака и подлакътници; изумителни гоблени по стените; дванайсет масивни разклонени свещника от чисто сребро; картини в златни рамки; дебели турски килими; кристални бокали и декантери; златни подноси; огледала, аплици, кристални полилеи със стотици свещи в тях. А жените... в бухналите им натруфени коси, на ушите, шиите и китките им, между забележително заоблените им повдигнати гърди искрят скъпоценности.

Чудя се накъде да гледам, без това да е неуместно, затова насочвам вниманието си към мъжете, чието облекло е малко по-сдържано – тъмночервени костюми с ажурни яки и ръкавели, – но се оказва, че това са музикантите: французи, тъкмо пристигнали от двора на Луи XIV във Версай, както ни обясняват, за да свирят последната творба на дворцовия музикант на Краля Слънце, М. Марин Маре, която още не е изпълнявана пред публика.

Бен Хаду обикаля стаята, за да стигне до руса жена с меланхолични очи, покрита с диаманти и перли и целия асортимент от магазин за платове, за която решавам, че е нашата домакиня, херцогинята на Портсмут. Наблюдавам музикантите, докато се настаняват в нишата с обоите си, няколко дървени инструмента с по седем струни, нещо средно между голяма испанска китара и марокански рабаб. Главният измежду тях изтръгва тъжна нота от инструмента си с плавно движение на лъка и всички засвирват мощна мелодия, чиито дълбоки басови ноти резонират в костите. Включват се обоите и клавесинът, които подсилват звука, и усещам как вдъхновяващата музика ме поглъща. Почти подскачам от изненада, когато някой хваща ръката ми над лакътя и леко я стиска.

– Вие седите до мен, господине.

Обръщам се и установявам, че това е жената, която придружаваше краля в големия салон, където се възхищавах на картината на Дева Мария в първия ден от посещението ни. Тя се усмихва дяволито и ме повежда към масата, най-далеч от мястото на домакинята.

– Не, не! – възразява въпросната дама. – Той ще седне тук, между мен и лейди Лишфийлд.

– Бога ми, Луиз, не можеш да го настаниш до малката Шарлот. Бедното дете няма да знае какво да го прави. А аз ще се погрижа добре за него. – Хваща ме под ръка и ме придърпва към себе си.

Херцогинята на Портсмут се нацупва.

– Ще развалиш подредбата на масата ми, Елинор!

– О, много важно.

Над рамото на Елинор забелязвам, че пухкавото лице на домакинята ни се смръщва, преди тя да успее да възвърне самообладанието си и с насилена веселост да призове гостите си на масата.

Покланям се на дамата си.

– За мен ще бъде чест да седна до вас, Елинор.

– Можеш да заложиш живота си на това. Но ме наричай Нели, за бога, не съм толкова претенциозна. – Поглежда ме въпросително.

– О, Нус-Нус, царе... царедворец на султан Мулай Исмаил от Мароко. – Снижавам тона си. – Надявам се да не сме засегнали нашата домакиня.

– Не се тревожи за Цупондрела.

– Цупондрела?

– Венецианският посланик много хареса Луиз, когато се запозна с нея, наричаше я "бела, бела". "По-скоро Цупондрела", отбелязах аз, може би твърде високо. С нея не можем да се гледаме. – Тя се кикоти на собствената си хитроумна забележка и се навежда по-близо до мен. – Боя се, че прякорът си остана, и така ѝ се пада на тази превзета крава. Да знаеш, дошла е да шпионира за френския крал. Но пък Чарли си пада по френското, ако схващаш мисълта ми. – Поглеждам я неразбиращо, а тя продължава да бърбори: – И добре ѝ се плаща за това, както сам можеш да видиш. – Тя махва безгрижно с ръка наоколо. – Що се отнася до мадам херцогинята, ти си просто мимолетна атракция: не срещаме често добре облечени чернокожи мъже, канени на вечеря във висшето общество, но аз никога не съм съдила някого според външността. Както казваше мама, "В деня на Страшния съд ще видим чий задник е най-черен!" Мен ако питаш, топването на четката в катрана разкрасява мъжа: самият Чарли е живото доказателство за това. Сега Хортенз (това е херцогиня Мазарин за сведение) си има един едър младеж като теб, но Мустафа е толкова отвъд бледността, че за съжаление, рядко сяда с нас. Колкото до Хортенз, може да се каже, че е голяма скица. Вече е била с две от персоните в тази стая (и нито една от тях не е мъж!), както и с краля, освен това съм почти сигурна, че се наслаждава на Мустафа от време на време (Бог е свидетел, че и аз бих го направила), макар да твърди, че той е евнух. – Размахва пръстите си като ножица, в случай че не съм разбрал за какво говори.

– Евнух? Но как е възможно тогава? – питам премалял.

Нели се изкисква гърлено.

– Брей, не си много наясно, а? Не топките правят мъжа, има и други начини да се одере котка, не е само очевидният. Освен това в наши дни се намира лек за всичко, стига да познаваш точния шарлатанин.

– Шарлатанин?

– Ами те всички са еднакви, не е ли така? Доктори, хирурзи, мошеници, измамници, шарлатани: названието зависи от сумата, която им плащаш, доколкото ми е известно.

– И в Лондон има лекари, доказали се в лечението на... импотентност?

– Разбира се, че има, миличък, при все че не мога да разбера защо му е на голям мъж като теб да се интересува от такива неща. Мълвата за твоята надареност се носи из цял Лондон.

Смехът ѝ привлича вниманието на Бен Хаду, който се взира в нея, а след това отмества неодобрителен поглед към мен.

– Моята...ъъ... кралица ми възложи да търся различни лекове в Лондон, затова бихте ли ми препоръчали някого?

– Какви лекове по-точно?

– Ами... тя се притеснява, че остарява твърде бързо...

Нели изсумтява присмехулно.

– Най-ефикасните лекарства, които са ми известни, са здравословният смях и бърборенето: те могат да ни накарат да вирнем нос, когато заприличаме на съсухрени ябълки.

Не мога да сдържа усмивката си; прямотата ѝ е освежаваща.

– Мисля, че султанката няма много да ми се зарадва, ако се върна в Мароко само с този съвет.

– Най-добре ще е да се запознаеш с учените. Иди там при господин Евелин. – Тя посочва дългоносия джентълмен, който предложи ездата в Хайд Парк на Бен Хаду. – Или при моя добър приятел господин Пепис, човек, който умее да се забавлява. – Показва веселяк, който прихва в смях заради нещо, което е казала жената до него.

Тя посочва присъстващите на масата, казва ми имената им и по малко за всеки, а аз подреждам информацията в съзнанието си. Дамата, която седи от другата страна на посланика, е госпожа Афра Бен, пише за театъра и някога е шпионирала за холандците; момченцето е син на Луиз – Чарлс, херцог на Ричмънд; красивата млада жена със смарагдите е Ан, лейди Съсекс, дъщеря на краля и херцогиня на Кливланд, която имала връзка с херцогиня Мазарин, а сега била въвлечена в отношения с някакъв дипломат от Париж; следващият мъж е френският посланик Пол Барийон д'Аманкур – жените го намирали за голям чаровник; и така нататък, докато ми се замайва главата. Оказва се, че монархът има няколко деца, и аз си позволявам да питам дамата си за харема му, което ѝ се вижда ужасно забавно.

– Какво, да не мислиш, че на Чарли му се налага да ги затваря в клетки като кокошки? Те сами се редят на опашка на задното стълбище, за да се доберат до краля. Господин Шифинч едва успява да ги задържи навън!

– Как тогава се проследява поредността? – Обяснявам някои от задълженията си относно дневника, което я докарва до истински възторг.

– Колко каза, че били съпругите на султана?

– Е, повечето от тях са наложници, а не съпруги: мисля, че при последното броене бяха около хиляда.

Тя пляска радостно с ръце при тази цифра.

– Ай! Тогава трябва да си много зает. А какво представляват тези дами? Всичките ли са тъмни красавици?

– Много от тях да, но има и европейки. Има и една англичанка.

Вече кипи от възбуда.

– Англичанка? И как се е озовала в харема?

Разказвам ѝ за корсарите и търговията с пленници, за строителните работи в Мекнес, за които са нужни роби; за високата цена на жените на нашите пазари, при все че не споделям с нея мечтата на императора за създаването на огромна армия, с която да си отвоюва мюсюлманските земи от християните.

– Някои жени биха се шокирали от подобно купуване и продаване на жени, но аз не съм сред тях – заявява Нели. – Всички търгуваме на този свят по един или друг начин, печелиш или губиш в зависимост от капризите на съдбата. Горката жена, все пак. Не ѝ ли се иска да се завърне по тези брегове?

Желанието да споделя с нея мисията си е силно, но успявам да въздържа езика си, тъй като нейният е прекалено развързан. Но може би това е шанс да се приближа към целта си.

– Дамата уши подарък за Негово Величество – казвам аз, – прекрасна вещ, която ѝ обещах да му предам лично, стига да имам тази възможност.

– Ами той каза, че ще се отбие. Ще се постарая да имаш тази възможност.

– Бих предпочел да го направя насаме.

– Надявам се, че няма да навредиш на моя Чарли.

Уверявам я, че не бих направил нещо подобно, и ми се приисква изобщо да не бях отварял дума.

Малко по-късно Бен Хаду се изправя, благославя домакинята ни за любезната ѝ покана, казва, че се моли за божията благосклонност към малкия ѝ син, благодари за вечерята и си тръгваме. В преддверието посланикът се нахвърля гневно срещу мен.

– Къде ти беше умът да си позволяваш подобно скандално държание с любовницата на краля?

– Скандално? Не съм направил нищо нередно. – Объркан, премислям случилото се през последните два часа и се чувствам оскърбен.

– Видях я да ти сипва вино и ти пресуши чашата!

О, виното. Надявах се, че не е забелязал.

– Възразих, казах, че не пия алкохол, но тя настоя и не исках да предизвиквам сцена.

– Ти си позор за исляма и за императора!

– Той ли е позор? – прогърмява нечий глас, обръщаме се и се озоваваме пред Негово Величество, краля на Англия, който приближава към нас с лъщящо от пот лице и накривена перука.

Бен Хаду веднага се покланя ниско.

– Поднасям ви скромните си извинения, сър.

– Защо, какво сте направили? – Крал Чарлс го потупва по гърба и се обръща към мен. – Вашият посланик като че ли не е много доволен от вас, господине: да не би да флиртувахте с дамите? Не мога да ви виня за подобно нещо! Чух за малкото ви приключение в парка. Е, трябва да повторите представлението, може би този път без инцидента с панталона, тъй като наистина обичам смела езда.

Калайджията го уверява, че за него ще бъде истинска радост да организира ново изпълнение, и понечва да се присъедини към краля обратно в трапезарията на херцогинята, но Чарлс ни отпраща с любезни пожелания за лека нощ:

– Този късен час е подходящ само за развратници и комарджии, а съм убеден, че не сте нито едно от двете.

Така че сме свободни.

Връщам се в стаята си и заварвам Момо да наднича пребледнял, покатерен върху балдахина на леглото.

– Един мъж влезе – обяснява ми разтреперан.

– Какъв мъж? – Стомахът ми се свива от ужас.

Той описва идеално Рафик до най-малките подробности, чак до заоблените носове на червените му чехли.

– Той видя ли те?

Момо клати глава.

– Покатерих се тук. Амаду го ухапа по ръката и той го нарече с куп лоши думи и го изрита, но Амаду вдигна врява, така че той се поогледа и бързо си тръгна.

– Но как е влязъл? Вратата беше заключена.

– Имаше ключ.

Значи, Рафик е подкупил прислужниците и разполага с дубликат; оригиналният ключ беше пъхнат в пояса ми. Облекчението, че Момо е добре и не е разкрит от врага ми, е помрачено от страха, че Рафик ще се върне, щом оставя момчето следващия път само. След това се сещам за нещо друго. Чантата ми...

Започвам да я търся трескаво, но нея, разбира се, я няма. Заедно с всичките ми пари и нещата, които ми повери султанката, за да осигуря еликсира. Както и скритият в подплатата бродиран свитък на Алис. Всичко е изчезнало; ще трябва най-сетне да се изправя срещу този мъж. Нищо не мога да направя за парите, но свитъка... вземам по две стъпала едновременно нагоре към таванския етаж, където са настанени останалите от делегацията, и влизам, без да почукам. Избутали са непривичните за тях високи дървени легла в дъното на стаята и всички с изключение на трима, които тихо играят на карти в ъгъла, са налягали по земята, увити в одеялата и наметалата си като огромни ларви. Слабата светлина от свещите хвърля гротескни сенки.

– Самир Рафик!

Гласът ми изпълва ниското подпокривно пространство и един по един всички започват да пъшкат и да се размърдват. Рафик наднича злобно под наметалото си и щом ме вижда, веднага се изправя на крака. На кръста му има нож: кой почтен човек би легнал да спи с нож в готовност?

– Какво искаш?

– Искам обратно каквото е взето от мен.

Рафик се обръща към публиката.

– За какво са ми притрябвали топките ти, хомо?

Някои подсвиркват и тракат със зъби; един се разсмива с глас. Той е в сянката, но познавам този рев. Ренегатът Хамза. Стискам зъби пред обидата.

– Дойде в стаята ми и открадна чантата ми, а в нея са нещата, които ми даде султанката Зидана.

Присвива очи.

– Крадец ли ме наричаш?

– Крадец си. Видели са те.

– И кой е лъжецът, който твърди това?

– Някой, на чиято дума вярвам.

Навежда се и отмята одеялото си встрани.

– Както виждаш, тук няма нищо. – Той се обръща към наблюдаващите и прави неприличен жест. – Мечтае си да отида в стаята му!

Вече всички се смеят по-силно. Хамза се разхожда из стаята с измамно мързелива като на котка походка.

– Мисля, че ти е нужно голямо извинение за това, че наруши спокойствието ни и нарече Рафик крадец.

Поглеждам презрително надолу към него, а след това отмествам погледа си към Рафик.

– Изглежда си се наранил. – Около дясната му ръка е омотана кърпа. – Убеден съм, че с превръзката криеш ухапаното от маймуната ми.

Рафик извива устни.

– Това? Случи се по време на ездата онзи ден, когато се държа като глупак и засрами всички ни.

– Вчера ръката ти не беше превързана. Покажи ми раната, щом не е от ухапване.

– Прорезът е чист – намесва се Хамза. – Самият аз го превързах. – Хваща дръжката на кинжала и се уверява, че съм го видял.

"Значи, така стоят нещата", мисля си. Завъртам се на петите си, без да продумам повече, и бързо си тръгвам, като се замислям, че ако ме последват, ще трябва да се изправя срещу двама въоръжени мъже, още облечен в официалната си роба в тъмните коридори на високия слугински етаж на непознатия дворец. Вероятно щеше да е по-разумно да бях отишъл при Бен Хаду и да поискам разрешение да претърся, но той още не ми е простил за краха в парка. Освен това ще трябва да обяснявам откъде имам такава голяма сума пари, да не говорим за бродерията на Алис, която може да се окаже истински проблем. Сърцето ми бие лудо по обратния път към стаята ми, но никой не идва след мен.

Макар да съм сложил стол между вратата и шкафа, не успявам да мигна през цялата нощ.

33

25 януари 1682 година

На следващия ден херцогинята на Портсмут ни изпраща покана да пием чай в покоите ѝ. Бен Хаду въздиша тежко.

– Би било грубо да я разочароваме, след като снощи беше така любезна, но съм обещал на краля, че ще му направим демонстрация на езда.

– Чаят при дамата сигурно няма да продължи цял ден.

Връщам се в стаята си да се преоблека, показвам на Момо как да залоства вратата със стола и му давам кинжала си, което му доставя огромна радост. Започва да го размахва, да се преструва, че напада и се отбранява, докато не го хващам за китката.

– Това е сериозно, Мохамед. Рафик е опасен човек и иска да ни нарани. Не отваряй вратата, а ако се опита да влезе със сила, намушкай го и бягай, чуваш ли ме? Вдигни колкото можеш повече шум.

Той се смее.

– С Амаду ще го прогоним. Ние сме велики воини, не е ли така?

Маймунката оголва зъби и се разбеснява. Двамата са заформили дяволски съюз.

Вече започвам да свиквам с протяжните ритуали на английския двор. Първо ни карат да чакаме поне час, докато херцогинята стане от сън, независимо че минава единайсет; после, след като вече сме поканени вътре, заварваме я още необлечена, а три дами къдрят дългата ѝ светлокестенява коса и нанасят венецианска пудра не само за да избелят лицето ѝ, но и врата, ръцете и обширното ѝ деколте. Постоянно виждам подобни неща в харема, но Бен Хаду застава неподвижно, явно едва се насилва да не си тръгне, и определено му е трудно да гледа встрани от гърдите ѝ. Стяга се и почтително се покланя на херцогинята, която приема невъзмутимо факта, че двама чужденци стават свидетели на интимния ѝ тоалет, и ме представя като заместник-посланик. Тя се усмихва любезно и протяга ръка.

– Толкова ми е приятно да се запознаем, господин Нус-Нус. Наричайте ме Луиз. Съжалявам, че Елинор ви обсеби снощи за цялата вечер, но се надявам да приемете извинение за поведението ѝ: боя се, че не притежава такт. Вината не е нейна, то се знае, все пак не е отраснала в двора.

Господин Нус-Нус. Учтивото обръщение кара името да звучи още по-нелепо, особено изговорено с красивия френски акцент. Навеждам се над ръката ѝ, както съм виждал да правят, и допирам устни до един от многото ѝ пръстени.

– Знам, че ви поканих на чай – усмихва се тя, – но си позволих волността да поръчам кафе. А как вие маврите пиете кафето си? Може да не е достатъчно силно за вкуса ви, трябва да се извиня с деликатната си природа, но се боя, че иначе душата ми може да бъде покварена.

Придворните ѝ дами избухват в смях. С Бен Хаду се споглеждаме озадачено и сядаме на столовете, които ни поднасят, а в това време домакинята ни е скрита отпред и отстрани с параван и си приказваме за времето, за впечатленията ни от Лондон, сравняваме дворовете в Мекнес и Версай, облеклото на дамите в Мароко, като през цялото време се стараем да не се разсейваме от непогрешимото шумолене на коприна и издърпването на връзките на корсета. Кафето е слабо и безвкусно в сравнение с напитката у дома, няма опасност ничия душа да бъде покварена. От начина, по който Калайджията потупва с крак, съдя, че копнее час по-скоро да се махне от това женско събиране. С времето отговорите на въпросите му стават все по-кратки; скоро ще дойде време за обяд и ще отмине.

Най-накрая тя се появява облечена в рокля от жълта коприна на фигури, с издути сини ръкави, изрязани така, че да се покаже фината батиста отдолу, която почти се слива с неестествената белота на кожата. Бен Хаду се изправя на крака и изведнъж заявява, че трябва да си тръгва, има уговорка с краля. Щом и аз понечвам да си тръгна, тя проплаква:

– Ах, истинска жестокост е да ме лишите от такава очарователна компания! – Забелязвам, че белилото се е напукало около ъгълчетата на устата ѝ. То се прави от бяло олово, за което е известно, че е отровно още от времето на галите. Защо някоя жена би застрашила здравето си в името на спорна красота?

Думите на Луиз вероятно са малко пресилени за дворцова любезност, но посланикът веднага казва:

– Нус-Нус, трябва да останеш с дамата, ще се справим добре и без теб. – И си тръгва.

Херцогинята подхвърля пренебрежително:

– Е, очевидно ще трябва да се задоволя със заместник-посланика и да не вземам присърце обидата. – Преди да съм успял да измисля подходящ отговор, тя се обръща и се провиква: – Джейкъб, тук! – и иззад декоративен ориенталски параван се появява момче, чиито бели зъби лъщят на фона на тъмното му лице. Черните къдрици са подстригани късо върху типичната заобленост на африканския череп. Подръпва прилепналото кадифено сако върху жабото на ризата си и застава пред нея.

– На вашите услуги, мадам? – завърта се, вижда ме и едва не пада.

– Ела тук, миличък, дай да те погледна. – Господарката му го вика при себе си и той тръгва, без да сваля поглед от мен, сякаш има опасност да го набия, да го изям или дори нещо по-лошо.

Херцогинята приглажда сакото му, опъва го, оправя жабото и слага нежно ръката си на главата му.

– Много си сладък. Това е моето момче Джейкъб. Джейкъб, това е Нус-Нус от мароканския двор.

Момчето се втренчва в мен с големите си очи. След това проговаря на чист Сенуфо:

– Много приличаш на чичо ми Айю.

Докато размишлявам над това, Луиз щрака с пръсти.

– Бижутата, Мари.

Една от придворните дами ѝ донася декорирана кутия за бижута, херцогинята я слага в скута си и започна да вади диаманти и рубини с размери на яйце от врабче, златни верижки и брошки, диадеми и гривни. Рови сред нанизи от перли, докато намери огърлицата, която търси, закопчава я около врата на момчето и му поднася огледало с рамка от черупка на костенурка. В този момент се сещам за Момо и колко би се радвал при вида на тези искрящи неща...

– Имате ли деца, господине?

– Никога не съм се женил.

– Аз всъщност не питах това. Но колко жалко. Струва ми се, че бихте могли да създадете хубави синове. Като Джейкъб.

Една от жените носи жълт колан и създава голяма суматоха, докато го сложи както трябва. Отвеждат я до един стол до прозореца с гледка към градината и нагласят гънките на роклята ѝ. Без да отмествам поглед от херцогинята, питам Джейкъб откъде е. Той назовава село, съседно на моето, което е невероятна изненада.

– Чичо ти е Айю Диара?

Той кимва, втренчен напред.

– Беше ми близък приятел. – Двамата имахме еднакъв ръст и еднаква конструкция. Хората често ни бъркаха, поне от разстояние. Той обичаше да казва, че изглежда по-добре от мен; несъмнено беше по-самоуверен, особено по отношение на момичетата. Ходехме заедно на лов, заедно преминахме през церемонията за възмъжаване; но ми се присмиваше за любовта ми към музиката и това ни раздели.

– Той е велик воин! – тъжно проронва Джейкъб – Но напусна селото и така и не се завърна.

Момчето трябва да е било най-много на възрастта на Момо, когато ни отведоха с Айю. Има добра памет. Аз също, за беда. Спомням си как вражеското племе, което ни плени, изкара на слънце Айю, отрязаха клепачите му, устните, носа, ушите и пениса. Оставиха му езика. Виковете му ни преследваха през целия ден.

– Наистина е велик воин. А ти как се озова тук?

– Племето от Юга искаше земите ни, затова се бихме за тях. Те спечелиха. Аз оживях на кораба на онези, на които ни продадоха. Майка ми и брат ми – не. – Затваря се в себе си.

Бит, купен и продаден, и то от свои хора – старата история.

Наблюдавам тържествената поява на художник с двама помощници, които носят статив, бои и платно. Той целува ръката на Луиз, прави ѝ комплимент за ненадминатата ѝ красота, разхожда се между модела и завършената дополовина картина, наглася различни неща и бърбори на френски. Отдалеч ми прилича на Амаду.

Изведнъж се обръща към нас.

– Къде е черният мавър?

Джейкъб се отправя към мястото си до дамата. Художникът се оплаква: показва се твърде много от ръкава, перлите не са както трябва. Хваща главата на момчето и я завърта, сякаш то не е живо същество.

– Дръж това и не мърдай. – В ръцете му е поставена огромна раковина, от която се спуска перлен наниз.

Джейкъб извърта очи.

– Аз съм символ на даровете от колониите.

– Без повече приказки!

Приемам това като възможност да се оттегля, покланям се на херцогинята, ухилвам се на Джейкъб и тръгвам към вратата. Пътем хвърлям поглед на недовършения портрет. Художникът е уловил Джейкъб доста добре, въпреки че по някаква причина не е отразил робската му обица; жената в портрета обаче изобщо не прилича на херцогинята, изглежда по-слаба и със спокойно изражение. Слаба и безизразна, това ли се цени тук? Клатя глава при спомена за Зидана и ужаса от отслабващата ѝ сянка. Жените никога не са доволни от това, което представляват: ако са дебели, искат да са слаби, ако са слаби, копнеят да са дебели. Никога няма да мога да ги разбера.

Връщам се в покоите на делегацията и откривам, че всички са тръгнали с Бен Хаду да демонстрират ездаческите си умения. Очевидно онези, които няма да яздят, са отишли да гледат, тъй като таванската стая е празна. Възползвам се от възможността да претърся добре, но час по-късно отново съм с празни ръце. Явно са скрили парите на друго място, също и бижутата. Несъмнено отдавна са се отървали от чантата, изгори ли са я или са я унищожили другояче, заедно с избродирания свитък на Алис. Налагам си да овладея отчаянието си и да се концентрирам в практичността на настоящето. Омайвам една прислужница в кухнята и тя ми дава хляб и печено месо, които отнасям в стаята си.

– Аз съм, Амаду! – викам, в случай че някой шпионира, и след секунда чувам отместването на стола пред вратата. Момо и Амаду се нахвърлят върху храната, очевидно забравили страха, а аз се обръщам и се опитвам да измисля какво да направя.

Изненадвам се от почукването. Допирам пръст до устните си, а след това вдигам Момо върху балдахина на леглото. Отварям вратата със замах, а зад нея стои Джейкъб, чиито ръце са пълни с плодове и сладкиши, несъмнено задигнати от апартамента на херцогинята. Амаду на секундата ме избутва с лакти, заинтригуван повече от храната, отколкото от посетителя. Покатерва се на рамото ми, за да може по-добре да огледа съкровищата, грабва една ябълка, торта с глазура и с голям скок се. Скрива върху балдахина, за да си хапне, преди да съм успял да му ги взема, като през цялото време бърбори, доволен от себе си. Балдахинът се разпорва звучно заради засилката на скока му, в резултат на което маймуната, момчето и всичките им съкровища се изсипват едновременно. Златото се пръсва по пода: Момо ме поглежда виновно за миг, но после започва да се кикоти на изражението ми. Това трябва да е златото, което Зидана ми даде за поръчката си.

– О, Малеео! – Дръпвам Джейкъб вътре и тръшвам вратата, преди някой любопитно да надникне. – Джейкъб, ти обичаше ли чичо си Айю.

Той едва откъсва погледа си от проснатите Момо и Амаду и кимва.

– Тогава не бива да продумваш и дума за това, което видя тук. Закълни се в Малеео, Колотиоло и в духовете на предците си.

Очите му се ококорват.

– Заклевам се. – Той докосва челото, а след това и гърдите си.

– Добре. Ела тук, Момо, запознай се с братовчед ми Джейкъб.

Момо сериозно избърсва тортата от ризата си и протяга ръка.

– Приятно ми е да се запознаем. – Поздравяват се с радост и веднага се сближават, както често се случва при децата, докато събирам златото с облекчение. Не всичко е тук, но може би така е по-добре, защото иначе Рафик щеше да се зачуди защо вдигам такава олелия за стара кожена чанта.

– Има ли още, Момо?

Той категорично поклаща глава.

– Само си играех с тях. Аз бях крал, а Амаду ми беше роб.

Почистваме стаята и закачаме балдахина, доколкото можем, разяснявам донякъде ситуацията на Джейкъб, а погледът му светва от това, че е част от конспирация. Оказва се надеждно момче.

Час по-късно оглеждаме резултата от труда си.

– Нищо не можем да направим за очите ти – казва критично Джейкъб, – а косата ти още е тъничка, въпреки новия цвят.

Откривам една резервна кърпа и показвам на Момо как да направи чалма от нея. На третия опит успява да я завие идеално. Учудвам се, още няма четири; на мен ми отне месеци, а бях деветнайсетгодишен...

Момо е очарован от тази игра. Възхищава се на отражението в огледалото, позира, сравнява цвета на ръката си с този на моята, а след това и с ръката на Джейкъб, после заявява, че е доволен.

– Но няма да се къпеш! – казвам боязливо. – Иначе ореховата боя ще се измие.

Той се разсмива доволно.

– Мразя да се къпя!

– По-добре гледай в пода, отколкото към хората. Сините очи изглеждат странно на черна кожа.

– И не говори много – допълва Джейкъб. – Английският ти е прекалено добър.

Момо поглежда към Амаду, който дояжда последните хапки в ъгъла, където съм ги събрал.

– Може ли да го взема с мен?

Клатя глава.

– Съжалявам, прекалено добре го познават, а не мога да рискувам да те свържат с мен. Обещавам, че няма да си преоблечен така задълго, поне се надявам.

За миг устната му потрепва, но след това изпъва рамене.

– Тази игра ми харесва – заявява той, сякаш се опитва да убеди сам себе си. – Ще се преструвам на ням. Като стария Ибрахим.

– Да не би да искаш да ти отрежа езика за по-достоверно – казвам мрачно аз и се преструвам, че опитвам да го хвана, щом се покаже от устата му.

Изпищява от ужас и след кратко боричкане настроението му се оправя.

Джейкъб има своя стая в апартамента на херцогинята на Портсмут, който се състои от над двайсет стаи.

– Момо ще бъде в безопасност тук. Ще кажа на мадам, че ми е братовчед, изпратен да работи в двореца. Съмнявам се, че ще разпитва много. Ако има по едно чернокожо момче от двете си страни, ще изглежда още по-бяла; винаги търси предимства пред съперниците си за вниманието на краля.

Решението не е идеално, но ще свърши работа засега. Момо се разделя с мен с голямо мъжество. Прегръщам го предпазливо, казвам му да се държи прилично и да тръгва бързо, преди да е забелязал насълзените ми очи.

Амаду ме смъмря, когато се връщам сам, разтревожен, че приятелчето му в игрите го няма.

Бен Хаду и останалите от делегацията се връщат в късния следобед с приповдигнато настроение. "Фантазия" пожънала невероятен успех, а кралят бил възхитен от представянето им.

– Попита за теб, за "онзи приятел със скъсаните панталони", но му казах, че не се чувстваш добре – лековато подхвърля Калайджията. – Затова се боя, че не можеш да присъстваш на вечерята днес.

Не мога да кажа, че съм особено разочарован. Наистина съм уморен от събитията през деня, освен това спах съвсем малко предишната нощ. Откривам един прислужник в коридора и питам дали могат да ми донесат храна в стаята. Той ме поглежда от глава до пети и ми казва:

– В тази страна не се очаква честните хора да прислужват на робите – и си тръгва мърморейки: – Проклет негър.

Една прислужница минава в този момент, простовато момиче с буйни къдрици с цвят на мед, изскочили от шапчицата.

– Томас е такъв с всички – утешава ме тя. – Не обръщайте внимание на грубостта му, умолявам ви. Мога аз да ви донеса нещо, ако желаете. – Понечва да си върви, но после отново се извръща към мен. – По-добре ми кажете какво ядете, не разбирам много от хора като вас.

– От кои, чернокожите ли?

Тя се изчервява.

– Не, сър, мохамеданите.

Този път е мой ред да се засрамя.

– Просто долу се пече прасе и не бях сигурна дали искате от него.

Научавам, че името ѝ е Кейт, извинявам се за грубостта си и с благодарност приемам предложените от нея печено пиле, хляб и сирене.

– Без ейл?

Ухилвам се.

– Бих пийнал ейл с голямо удоволствие, Кейт.

Оказва се, че държи на думата си. Съвсем скоро се потропва на вратата и тя се появява с черен емайлиран поднос, отрупан в храна и голяма глинена кана. Щом ѝ благодаря за щедростта, тя приятно се изчервява.

– Сигурна съм, че голям мъж като вас има сериозен апетит.– Известно време не отмества поглед от мен и се изчервява още повече. Не съм толкова глупав, че да не схвана намека ѝ, но за доброто и на двама ни се преструвам на такъв, вземам подноса и ѝ пожелавам всичко хубаво.

Това не е спокойната вечеря, на която се надявах, тъй като Амаду се е разбеснял и не спира да краде хапки храна, да ги събира на пода и да настоява за още, докато ми иде да го перна което възнамерявам да направя точно преди следващото почукване на вратата. Още с каната ейл в ръка събирам нещата от вечерята в подноса, изваждам дребна монета за момичето и отварям вратата с усмивка.

В следващия момент се озовавам проснат по гръб на земята с крака на Рафик върху гърдите си и нож, опрян в гърлото.

– Затвори вратата – просъсква той и Хамза влиза след него.

Амаду се е покатерил върху леглото и крещи с все сила.

– Накарай проклетата маймуна да млъкне!

Хамза се втурва, Амаду полита през стаята и глухо се блъсва в стената. Чувам как телцето му се свлича като камък.

– Къде е той? – настоятелно пита тафраутинът.

– Кой?

– Момчето. Синът на султана.

Напълно шокиран съм. Как е възможно да знаят?

– Синът на султана? Той има много синове, за кой от тях говорите?

– Не се прави на невинен. – Хамза ме рита в ребрата. Обувките му са от твърда английска кожа и боли. – Онова, което всички мислят за мъртво и погребано. Момчето на англичанката. Знаем, че е с теб, не знаехме единствено защо, но вече сме наясно и с това. – Той се навежда до мен и прави жест с пръстите си. – Мислеше си, че ще забогатееш в Лондон, нали така?

Този път недоумението ми е неподправено.

– Оставете ме да се изправя, не разполагам с това, за което говорите.

Изритва ме още веднъж и ми изкарва въздуха. Усещам как бирата се връща по хранопровода ми и чувството е далеч по-неприятно, отколкото когато се стичаше надолу.

– Стига си ритал този нещастник и претърси стаята! – гневно заповядва Рафик. Подпира се на едното си коляно. – Заради теб вързаха чичо ми за онези мулета и ги подгониха, докато плътта му не стана на парчета. Затова няма да се поколебая да прережа гърлото ти, ако се наложи. Наречи го убийство в името на честта, ако щеш. Е, къде е келешът? Знам, че е тук някъде, няма кой друг да ме е видял да взимам чантата, сигурен бях, че е така. Ако не броим нещастната маймуна, но тя не говори.

Е, това разкрива поне част от мистерията, но откъде знае, че точно Момо го е видял? Изведнъж всичко ми се изяснява: свитъкът на Алис – трябва да е писала за него в свитъка, а Рафик е претърсил чантата ми по-старателно, отколкото си мислех. Трябва да го е открил, а Хамза му го е прочел. Изстивам: какъв глупак съм бил.

– Тук няма никой. – Хамза се тръшва върху леглото. – Е, какво си направил с него, а? – Поглежда ме изпитателно. – Кажи ни, а ние ще пазим тайната, ще разделим парите от откупа на три: султанът никога нищо няма да разбере.

Рафик гневно го прекъсва:

– Точно така, прибави и измяна към греховете си, алчен потурчен невернико! Султанът е мой господар, трябва да открием момчето и да му го върнем. Но преди това ще прережем гърлото на този нещастник.

– Успокой се, човече. Това проклето място е огромно, може да е скрил малкото изчадие къде ли не, може дори да го е замъкнал в града. Казах ти, че вече беше навън да търси нещо. Ще го оставиш жив или никога няма да открием хлапето.

В отговор Рафик притиска ножчето си още по-силно към врата ми. Усещам как кожата ми се опъва, а после поддава и се обагря в алено. Получава се алхимия, болката се превръща в див гняв и от легнало положение отблъсквам Рафик и скачам на крака, готов за бой. Той пада назад към масата с японския поднос и всичко се сгромолясва на пода с невероятен шум. Мислите препускат в главата ми: ще трябва да ги убия и двамата, тъй като ако само една дума стигне до Мароко, Алис е мъртва. Ужасът от тази мисъл ми дава още по-голяма сила. Стисвам гърлото на Рафик с едната си ръка, а ръката му с ножа с другата. Бам! Блъсваме се в шкафа, огромна и масивна мебел. Под тежестта на телата ни една от големите му врати се отваря и удря тръгналия към нас Хамза. Той изсипва цял водопад от ругатни. Заради всичкия този шум едва забелязвам, че вратата на стаята се отваря и влизат въоръжени пазачи. Двама от тях ме отдръпват от тафраутина, а на него му взимат оръжието; друг хваща ренегата. В коридора зад тях зървам прислужницата Кейт, която кърши ръце. В този момент си спомням за Амаду.

Вдигам го, но главичката му увисва. Вратът му е счупен и не мога да направя друго, освен да заплача.

Момичето се озовава до мен.

– Кървите! – проплаква тя, по-скоро като твърдение на очевидното. А след това поглежда надолу. – Ох.

Не мога да я виня за отвращението: бедният Амаду прилича на кълван от орли, защото кръвта ми се е стекла по него.

Отиват да извикат Бен Хаду, той се появява след доста време и изглежда възбуден и объркан. Поглежда кръвнишки първо Рафик, а след това мен, сякаш иска да ни убие на място, защото заради нас се е наложило да напусне вечерята на кралската маса и да обяснява на началника на охраната, че между мен и Рафик съществува отдавнашна вражда, но той лично ще гарантира доброто ни поведение отсега нататък.

– Колкото до Хамза, той е сменил вярата си, но като англичанин трябва да спазва вашите закони. Отведете го и правете с него каквото намерите за добре.

Когато оставаме насаме, Бен Хаду пита настоятелно:

– За какво е всичко това?

Следва дълга и напрегната тишина. Може би сега е моментът Рафик да ми отмъсти веднъж завинаги? Чакам да ме обвини: да размаха свитъка пред очите на Калайджията и да настоява дворецът да бъде претърсен за сина на султана, но тафраутинът ме изненадва, като държи устата си затворена. Той е добре запознат с отвращението на Бен Хаду към него и вероятно мисли, че посланикът има предпочитания към мен, освен това е налице и инцидентът в Хайд Парк... Но в този момент осъзнавам, че има вероятност свитъкът да не е у него, а в отсъствието му обвиненията му могат да заприличат на приказки на побъркан.

Може да е изгорен заедно с чантата ми или пък да е останал у Хамза. Във всеки случай аз не мога да го обвиня за кражбата.

Мълчанието и на двама ни довежда до безизходно положение и накрая Бен Хаду ни изнася гневна тирада, казва ни, че при следващата неприятност ще бъдем натоварени за Мароко на следващия кораб със заповед за сурово наказание при пристигането си. Повежда Рафик навън. На вратата се обръща и подхвърля:

– По добре иди да те прегледат – и сочи порязания ми врат, – попитай някой от прислужниците за лекар. – Бръква в джоба си, дава ми няколко монети и казва: – Това би трябвало да стигне.

Тръгва си, преди да съм погледнал надолу. В ръката ми има три жълтици. Достатъчни са да си купя доктор. Също и дъщеря му, и кучето на семейството. Е, може би малко преувеличих. Но сигурно се е почувствал виновен, трябва да е било заради вида на нещастната маймунка.

Измивам кръвта от Амаду и го увивам в парче плат. Момо ще бъде съкрушен, когато научи. След това сам зашивам раната на врата си – потръпвам и охкам – и правя превръзка върху кривия шев. Най-накрая слизам в кухнята, където откривам прислужницата Кейт да си топли краката на печката. Благодаря ѝ сърдечно, че е довела пазачите, и ѝ давам едната златна монета. Гледа я мълчаливо дълго време, а след това ми я връща и казва:

– Не мога да я взема, наистина не мога.

– Ще се радвам, ако я приемеш.

Тя обаче поклаща глава.

– Просто направих каквото беше нужно. Как е вратът ви?

– Само е одраскан, нищо повече.

– Одраскан? Направо шуртеше. Нека погледна.

Тя се тюхка над ръкоделието ми и внимателно докосва мястото.

– Ще остане белег.

– И ще ме загрози? – Смея се. – Ще го добавя в колекцията си.

– Къде са останалите?

– Твърде много са, че да ги броя – отвръщам уклончиво. – Искам да помоля за още една услуга. – За миг очите ѝ светват и с леко закъснение си давам сметка, че може би се надява да съм размислил върху неизказаното ѝ предложение. А ето че сега я обидих с парите си и я отбягвам за втори път. Откровено казано, нямам какво да предложа на жените. Притеснено я питам:

– Къде отведоха стражите англичанина от стаята ми, ренегата на име Хамза?

Тя ми казва, а аз съсредоточено се покланям и си тръгвам бързо, преди да съм объркал някого от двама ни още повече. Килиите са долу в подземието. Подкупвам един от пазачите със златна монета, за да ми позволи да се видя със затворника за десет минути.

– Само не оставяй следи по лицето му – казва през смях той и подсвирва.

Хамза изглежда изпълнен с надежда, щом чува шума от стъпки, но лицето му помръква, когато заставам пред него. Носът му е подут и почернял от кръвта, вратата на шкафа трябва да го е счупила.

– Какво искаш, евнух?

– Викни ме, ако ти трябва помощ да го поразкрасиш още – казва пазачът и ме пуска в килията.

Изчаквам го да се отдалечи и се обръщам към ренегата.

– Е, къде е?

– Кое къде е?

– Чантата, която си взел от стаята ми.

– Не съм я взел аз.

– Но си я видял.

Пресметливо почесва една бенка на бузата си.

– Защо питаш?

– Искам си я обратно.

Той се усмихва, погледът му е леден.

– Съжалявам за маймуната ти.

Виждам, че не е така. Показвам му монета.

– Кажи ми къде е.

Изглежда озадачен.

– Тази стара чанта? Истински боклук, можеш да си купиш сто такива от пазара във Фес с това. Какво, да не би да разполагаш с неспирна река от пари и гориш от нетърпение да ги раздадеш? – Навежда се към мен. – Виж, можем да изключим Рафик от плана, знам, че двамата не се разбирате. Можеш да ме използваш, разбираш ли, добре познавам Лондон и ходя бързо. Достатъчно, че да те последвам до къщата на онзи търговец, без да ме забележиш. Чух всичко, което си казахте. Мисля, че ще бъдем чудесен екип. Ако си стиснем ръцете, ще получим откупа за момчето, ще си разделим печалбата и ще се постарая Рафик да намери смъртта си на някоя уличка, става ли?

Ето, значи, как са разбрали. Залива ме облекчение. Все пак трябва да се уверя, че няма доказателства.

– Лесно е да направиш избор, Хамза. Кажи ми къде е чантата и вземи златото заради безпокойството или си тръгвам и ще те оставя без нищо.

Той свива рамене и ми казва. Би трябвало да сложа край на пазарлъка и да си тръгна, но, боя се, не успявам да устоя на първичния си инстинкт и го ритам силно в топките.

– Това е заради маймуната! – изричам с дивашко задоволство.

Двайсет минути по-късно чантата е в ръцете ми без особени поражения освен отвратителната воня на конски фъшкии. Това не е изненадващо, след като беше заровена в бунището на конюшнята. Ярката лунна светлина огрява непокътнатия ми посредствен шев: свитъкът е там, където го оставих, зашит в подплатата. Разпорвам тайника и го скривам в робата си, до биещото си сърце.

Вероятно сега ще се наложи да убия ренегата, а също и Рафик; но поне за момента момчето е в безопасност, тъй като не разполагат с никакви доказателства. Сега трябва да предам съобщението на Алис на краля; или да го унищожа и да поема съдбата на Алис и Момо в собствените си ръце.

Погребвам Амаду под розови храсти в дворцовите градини. Мястото е спокойно. Следващия път, когато видя разцъфнали рози, ще мисля за него.

34

На Сретение Господне делегацията е поканена в Уестминстърското абатство да наблюдава процесията, символизираща първото влизане в храма на Христос, Светлината на света, четирийсет дни след раждането му. Бен Хаду любезно отказва поканата. Обяснява, че е ревностен мюсюлманин, а за мохамеданите Христос е просто пророк, почитан като носител на Божието слово, но несъмнено смъртен.

– Чух, че абатството било истинско чудо на архитектурата – казва Шариф – и съм сигурен, че няма нищо лошо да присъстваме като зрители в дома на Бог, ако не вземаме участие в ритуалите. Освен това, ако всички откажем поканата, ще изглежда грубо.

– Много добре, Нус-Нус ще дойде с теб.

Отварям уста да възразя, надявах се да посетя Момо в апартамента на херцогинята на Портсмут, но след това ми идва наум, че кралят ще бъде в абатството и кой знае каква възможност може да ми се представи? Затова замълчавам. Свитъкът е винаги с мен, взех го дори когато отидох на баня в Чаринг Крос, след като ми омръзна да се мия в леген с хладка вода, която нося по три стълбищни рамена от кухнята, където всички ме зяпаха, при все че бях останал по долна риза. Не успявам да срещна краля и свитъка е  на едно място вече цяла седмица и започвам да се отчайвам.

Процесията би изглеждала зрелищна на всяко място на света, но абатството е чудо само по себе си с извисяващите се пиластри и великолепните извити тавани въпреки статуите на мъртъвци във всички посоки, позлатени и изглеждащи като живи в нишите им, от които те побиват тръпки, защото при трепкането на пламъчетата на свещите изглежда, сякаш че се движат.

Ако Бен Хаду се е надявал аз и Шариф да останем незабележими, най-вероятно ще остане разочарован, тъй като в момента, в който се каним да се настаним сред хората, един придворен си проправя път до нас и ни казва, че имаме отредени места, от които ще виждаме процесията по-добре, и след известно бутане, ръчкане и настъпване на краката на хората сме настанени на столове до тези на гостите на монарха, точно пред погледа на самия крал.

Не мога да кажа, че церемонията беше нещо повече от тържествена театрална постановка, но щом музиката започва, изпадам във възторг, тъй като тоновете на огромния орган изпълват пространството чак до извисяващия се таван и на места звучи като рева на лъв, на други като чуруликането на птичка, а щом се включва и хорът, сякаш се появяват истински ангели или пък абатството е свързано с гласа на самия Господ. Хипнотизиран съм, дори не осъзнавам, че по лицето ми се търкалят сълзи, докато Шариф не дръпва ръката ми и не прави знак да избърша бузите си.

– Ако султанът ни разбере, че си се развълнувал от тази езическа постановка, всички ще изпаднем в беда – прошепва заплашително той в един от моментите на затишие.

Разбира се, няма никакъв шанс да приближа до краля. Гледам как пред него се е подредила дълга опашка от хора, които се бутат напред с надеждата да разменят някоя дума или да го докоснат, което очевидно за тях е равносилно на истинска магия. Не мога да не се замисля за това, че допирът на нашия владетел с поданиците му се отразява далеч по-зле на здравословното им състояние.

Понечваме да си тръгнем, но някой до мен заговаря:

– Добър ден, господа.

Обръщам се и виждам един от гостите на вечерята на херцогинята на Портсмут. Щом се усмихва, припомням си описанието на Нели за него и името му изниква точно навреме в съзнанието ми.

– Добър ден, господин Пепис, радвам се да се видим отново. – Представям го на съветника, който говори съвсем малко английски. Шариф накланя главата си и оголва изгнилите си от захарта зъби.

– Направо към Уайтхол ли ще се отправяте, или бих могъл да ви придружа до пазара по случай Сретение Господне в Уестминстър Хол, който наистина си заслужава да се види?

Превеждам на Шариф.

– Английски пазар? Много бих искал да го разгледам.

Господин Пепис ни повежда през манастира и градината зад абатството, за да избегнем тълпата. Тя е красива и спокойна, огряна от слабото февруарско слънце, пълна с билки, зеленчуци и овощни дървета с голи клони. Навеждам се, за да видя една сребристозелена билка до самата пътека.

– И ние отглеждаме това в Мекнес – казвам на водача ни. – Наричаме го марокански чай, но вие може би го познавате като артемизия или пелин.

Той се навежда, за да огледа билката по-добре, и нещо се показва от яката му. Той бързо го натиква обратно, но преди това успявам да зърна козина и нокти. Той забелязва и добива засрамен вид.

– Заешко краче, против колики. Имам склонност да си угаждам прекалено.

Усмихвам се.

– По-добре да си направите билков чай от това. Султанът се наслаждава на кана чай от пелин от време на време. Действа добре на стомаха.

– Вие медик ли сте, сър?

– Служих известно време на един доктор от Абърдийн и научих малко за човешката анатомия и нейните слабости.

– Не мога да си представя човек със стабилна физика като вас – посочва ръста ми – да знае нещо за недостатъците на тялото.

Щом превеждам, Шариф започва да се смее.

– Той е евнух – казва силно.

Господин Пепис е видимо изненадан.

– Мили боже, наистина ли?

Кимвам нещастно.

– Заради пеенето ли? Има прекрасни кастрирани мъже. Често съм се чудил дали известният с високия си глас господин Абел е пълноценен в... способностите си.

Уверявам го, че няма нищо общо с пеенето, и той ме поглежда едновременно ужасен и учуден.

– Не мога да си представя нещо по-лошо.

Вървим мълчаливо в продължение на няколко минути, докато не стигаме голямата зала – масивна постройка, подпряна на огромни каменни подпори. Шумотевицата от пазара, който още не сме видели, е толкова силна, че се налага водачът ни да повиши глас. Пита дали искаме да купим нещо конкретно и съветникът споделя, че би искал да си купи някакви сладкарски изделия, аз казвам, че ако има хубаво мастило за писане, ще ми бъде по-полезно, а господин Пепис се усмихва при тези думи.

– О, дискусиите относно Танжер, всички тези протоколи.

– Той клати глава. – Години наред бях член на комисията: изгубена кауза, всяка крачка напред е последвана от три назад. Сигурно и вие си блъскате главите, защото не виждам лесно решение. Имайте предвид, тук не става въпрос само за проста логика, примесени са чувства и упорство.

Усмихвам се.

– И от двете страни, сигурен съм.

– Както при всички човешки отношения. Поддържането на колонията ни струва цяло състояние, честно казано, по-голямо от това, което можем да си позволим, но кралят вярва, че ще е равносилно на предателство към жена му, ако се откаже. Това е част от зестрата ѝ, както ви е известно. И тъй като я пренебрегва в много други отношения, по този въпрос е твърд. А да не забравяме и бедния граф на Плимут.

Вдигам вежди въпросително.

– Синът на Чарлс, незаконен, естествено, но все пак син. Възложи му командването на кралския полк, повиши го в полковник. Замина за Мароко през лятото на осемдесета година и умря от дизентерия четири месеца по-късно. Бедното момче беше само на двайсет и три. Чарлс го понесе тежко.

– Колко деца има кралят? – пита Шариф.

Господин Пепис се засмива.

– При последното преброяване бяха дяволска дузина, но само десет от тях са живи, при все че нито едно не е от добрата му съпруга, за съжаление. Той харесва жените, и кой може да го вини? Как ви се струват англичанките, Нус-Нус, доста са пикантни, нали? – Изведнъж млъква, спомня си моя недъг. – Простете, господине, не исках да ви засегна.

– Не се притеснявайте. Не съм изгубил способността да се наслаждавам на картините, макар да не владея четката, а дамите във вашия двор са прекрасни.

– Нашият крал има петстотин дете! – прекъсва ни Шариф на висок тон.

Водачът ни се ухилва, тъй като очевидно не вярва на това.

– И хиляда съпруга!

Кимвам.

– Исмаил е горд, че има жена от всяка известна на хората страна.

– Наистина, сериозна колекция! Трябва да кажа, че за мен една е предостатъчна. А сега се налага да вървим близо един до друг, в наши дни е пълно с джебчии.

Интериорът на залата е внушителен. Изненадан съм, че великолепно пространство като това може да се използва за пазар.

– През останалото време тук заседава съдът – обръща се назад господин Пепис. – Виждате ли тъмните украшения горе?

– Посочва към три черни неясни предмета, закачени на една от огромните носещи греди. – Това са главите на предателите, които осъдиха бащата на краля на смърт в същата тази зала – Кромуел и генералите му Айъртън и Брадшоу. Оставени са тук, за да напомнят какво се случва с онези, които се изправят срещу короната.

Ухилвам се.

– И нашият владетел постъпва по същия начин.

– Осемстотин глави на стените на Мекнес – радостно заявява Шариф.

– Осемстотин? – обръща се стъписан към мен господин Пепис. – Петстотин деца, осемстотин глави и хиляда съпруги: що за изобилна страна е Мароко!

Сергиите са разположени насред залата и върху тях са наредени всевъзможни стоки. Продавачите минават през тълпите от клиенти с подноси с лакомства, гребени, портокали, ножове. Зървам мъж, който продава бележници и мастилници, и си купувам; след сериозна дискусия съветникът се снабдява с голяма торба джинджифилови сладки. Един мъж, който продава домашни птици, печели точки пред конкуренцията, като е изложил на показ вързан на връв паун с жалък вид; друг предлага горещо магарешко мляко. Господин Пепис свива към сергия, на която продават дамски тоалети, и дълго оглежда хубавките клиентки, докато те пък се дивят на стоката. Виждам как казва нещо на една от тях, а тя се изчервява и бързо се отдалечава от него. Той свива рамене, а после се връща при нас.

– Елате да видим шарлатаните, те винаги са забавни.

В дъното на залата има продавачи, покатерени на стъпалца, за да могат по-добре да предлагат стоката си, а около тях са се събрали зяпачи, повечето от които мъже. Първият предлага билкова тинктура.

– Иде от черния африкански континент и със сигурност ще предизвика благодарността на съпругите ви! Една доза на ден и няма да можете да се спрете цяла нощ. – Той потупва носа си и се навежда в подигравателна поза. – Няма да успеят да ви насмогнат, тъй че ще трябва да си вземете и по една-две любовници! – Прави няколко бързи продажби.

– Вашият крал сигурно разполага с голямо количество от тази билка – смее се господин Пепис.

– Той няма нужда от това – отвръща разпалено Шариф при този намек.

Следващият шарлатанин размахва нещо, което подозрително много прилича на пенис на бик и се оказва, че е точно това. Той продава също и мъжествена сила от лъв, тигър и кит: има и тайнствени африкански билки, които ми приличат на обикновена вратига, бетонен и седефче.

Трети предлага "универсална фармакопея", в това число безоар, мъх от черепа на екзекутиран престъпник, слюнка от гладуващ мъж и урина от "чисто момче".

Последният шарлатанин е привлякъл група жени. Държи в ръка буркан с бистра течност, за която твърди, че е:

– ...чиста майска роса, събрана под огромен дъб на зазоряване; нищо не действа така чудодейно и не възстановява идеалната кожа, дори при белези от шарка.

Не успявам да се сдържа и се разсмивам с глас. Дори и на измамниците от Маракеш не им се разминава да продават обикновена вода. Действала "благотворно също и за намаляване на теглото". Щом обяснявам това на Шариф, той се почесва по главата.

– В Мароко не можеш да забогатееш, ако продаваш това.

Господин Пепис извърта очи.

– Жени. Обожавам ги, но сега, когато съм на четирийсет и девет години, не ги разбирам повече, отколкото когато бях на деветнайсет.

– Тези за какво са? – пита с любопитство Шариф и сочи клетка с кутрета точно до шарлатанина, мънички зверчета на не повече от няколко дни.

Господин Пепис ни отвежда настрани.

– Хората стигат далеч в търсене на лечение за недъзите и дефектите си. Боя се, че съдбата на бедните създания е да бъдат сварени във вино, а след това да се направи екстракт от соковете им, който помагал за избелване на кожата.

Каним се да си тръгваме, когато съвсем ясно чувам думите "вълшебен еликсир" и "възвръща пациентите в идеална форма". Хващам водача ни за ръкава.

– Почакайте!

– Какво има, друже?

– Някой каза еликсир, но не знам кой. – Оглеждам тълпата, но без успех.

Той се разсмива.

– Тук няма да намерите Еликсира на живота! Но ако се интересувате от научни чудеса, трябва да дойдете на някоя от следващите ни срещи.

– Срещи?

– На Кралското дружество, добри ми господине: Невидимият колеж, както му казваме. Там се представят най-различни чудеса.

На следващия ден пристига нова покана. Осъзнавам, че съм изпълнен с надежда да се отнася за някоя от срещите на господин Пепис, но не е така: това е най-важната покана до този момент за музикално представление същия следобед в кралския апартамент.

В мига, в който влизам, изпадам в тревога от това, че Момо стои от едната страна на херцогинята на Портсмут, а Джейкъб от другата, издокарани в костюми от златна дантела, докато Луиз – в снежнобяло и перли и напудрена в златисто коса – сияе от щастие между тях. Оформят поразителна жива картина, привличаща погледа. Ужасен, хвърлям бърз поглед към Рафик, но той разглежда украшенията в стаята и не забелязва вдигнатите очи на Момо и широката му усмивка.

Кралят пристига по-късно, хванал под ръка Нели от едната страна и жена със строго неподвижно лице от другата. Зад нея има висок чернокож мъж с широки скули и племенни белези: подозирам, че това са Мустафа и херцогиня Мазарин. Погледът ѝ се разхожда лениво върху мен и тя леко ми се усмихва, като ме подминава.

Музиката е величествена, комбинация от най-различни струнни инструменти и клавесин с мощен бас, който усещам в гръдната си кост. Щом кастрираните се включват с гласовете си, чувствам същото, както в абатството предишния ден, сякаш духът ми се отделя от тялото ми. Не успявам да спра сълзите, които бликват от очите ми. Щом се оглеждам, за да споделя мига, виждам, че останалите мароканци седят сковано, облечени в най-хубавите си дрехи, и се опитват да прикрият неудобството си и отегчението; има няколко царедворци, които – още по-зле от това да стоят неподвижно – говорят помежду си. Подобно поведение би било немислимо в двора на Исмаил: щеше да има кръв, писъци и търкулнати глави.

Накрая рециталът приключва и следват любезни аплодисменти. Музикантът на клавесина става и се покланя, очевидно е композитор на творбата и въпреки че е млад, изглежда доста сериозен.

– Браво, Хенри! – провиква се господин Пепис. – Пореден триумф!

Разпръскваме се и в този момент някой пъхва бележка в ръкава ми.

– Кралят иска да разговаря с вас.

Бен Хаду се извръща с блеснал поглед.

– Мисля, че имате предвид мен. Аз съм посланикът, а това е просто моят секретар.

– Не, сър, кралят кани едрия чернокож човек. – Калайджията ме поглежда кръвнишки.

– Не мога да си представя по какъв въпрос може да иска да разговаря с теб, но ще се постарая да разбера.

Появяваме се пред краля и аз успявам да се въздържа от това да се хвърля по лице в краката му в знак на подчинение, осъзнал че английският двор не е така церемониален като този в Мекнес.

Кралят поглежда Бен Хаду с пълна липса на интерес, а след това се извръща към мен.

– Харесахте ли музиката, сър?

При все че въпросът не е насочен към него, посланикът бърза да отговори.

– Превъзходна, Ваше Величество, превъзходна.

Лъже, знам че е така: той не изпитва никакъв интерес към музиката. Кралят през цялото време ме измерва с тъмните си очи, явно се забавлява. После застава между нас и ме хваща за лакътя.

– Вие свирите ли?

Смразявам се. "Калайджията жив ще ме одере за това пренебрежение", мисля си. Но какво мога да направя?

– Свиря малко на китара и на уд – арабска лютня.

– Значи, трябва да организираме нещо. – Прави знак на музиканта на клавесина да го последва. – Господин Пърсел, елате с мен. Вие също, господин Пепис. Господин Джеймс, изберете най-добрите си цигулари и ги доведете в музикалната стая! – Обръща се отново към мен, ухилен като момче. – Елате, сър, ще вдигнем малко шум! Забелязах ви в абатството. Кълна се, че не съм виждал друг смъртен така да се разчувства от музиката.

Кралят притежава невероятна енергия: буквално струи от него. В това отношение ми напомня за Исмаил: и двамата имат неуморен дух и бързи крака. Казаха ми, че Чарлс ставал рано всеки ден, за да се разхожда или да играе тенис; че плува и язди, ходи на лов и танцува (и несъмнено прекарва време в леглото с метресите си) с невероятна издръжливост дори за мъж наполовината на възрастта му.

Определено се затруднявам да следвам темпото му по пътя от залата за аудиенции надолу по коридор след коридор, при все че крачките ми не са по-малки от тези на всеки друг мъж. Поглеждам набързо назад и виждам музикантите изостанали зад нас, натоварени с инструментите си, господин Пепис и младежа на клавесина, плътно следвани от изпълнения с подозрение Бен Хаду. Това ли е моят момент? Обучен съм никога да не заговарям владетел първи, но това може да е единственият ми шанс.

– Сър – започвам, като събирам всичкия си кураж, – искам да говоря с вас по важен въпрос.

Той ми хвърля изпълнен с любопитство поглед.

– Продължавайте, сър.

– Има една дама, сър...

Това го кара да се засмее.

– Ах, винаги има някоя жена. Виждам, че не сте си губили времето тук.

– Дамата, за която говоря, е в Мароко в двора на султана. По-скоро в неговия харем. Тя е англичанка от добро семейство.

– Мисля, че Нели ми спомена нещо такова. Продължавайте.

Обяснявам накратко обстоятелствата около пленничеството на Алис.

– А името на това съвършенство?

– Алис, сър. Алис Суон.

– И откъде казвате, че била?

– От Хага, сър: баща ѝ бил поддръжник на роялистите и избягал в Холандия по време на войната.

Лицето му застива; забавя крачка и най-накрая спира.

– Не желая да чувам повече.

Изпълнен с отчаяние, аз продължавам, без да го поглеждам.

– Сър, изслушайте ме, умолявам ви. Тя ме помоли да ви предам това, ако имам възможност. Шила го е сама и го е запечатала, така че да остане тайна. – Изваждам свитъка и го прикривам с тялото си от приближаващите. Той се поколебава да го вземе и аз го притискам грубо в ръката му. – Моля ви, Ваше Величество, прочетете го, тъй като от това зависят три живота.

Известно време просто стоим, а останалите от музикалното тържество приближават към нас и аз си мисля: "Свършено е, провалих се". Вероятно той вижда отчаянието ми, защото го взема и го пъхва в жилетката си

– Не обичам интриги, млади човече – казва кратко, преди да продължи напред, – но човек, който обича музиката като вас, трябва да има честно сърце, затова реших да ви се доверя.

Почти не мога да си спомня подробности от следващия един час заради екстаза от изпълнението на задачата си. Смътно си спомням, че свирих в дует с краля на испанска китара и той се справяше много по-добре от мен. Господин Пепис свири на флажолет, а аз на лютня, на фона на дванайсет цигулки и господин Пърсел на спинет; с блеснал поглед той ми сподели, че в момента Северна Африка е истинско вдъхновение за него и пише произведение, базирано на любовната история на гръцки герой и картагенска царица, и че наистина много се радва, че се е запознал с мен.

Възторженото ми настроение скоро е развалено от Бен Хаду. Щом веселбата приключва, той ме хваща здраво за ръката и ме бута към стаите ни.

– Да не си решил да провалиш мисията ни? Първо се правиш на глупак в парка; сега пък се опитваш да дружиш с нашия домакин като с равен, вместо като роб с крал. Аз водя тази делегация и ако кралят ще се обръща към някои от нас, то това трябва да бъда аз. За какво си приказвахте?

– Само за музика – лъжа.

Той се ухилва.

– Само за това?

Кимвам, не си позволявам да кажа нищо повече.

Точно след полунощ на вратата се чува тихо потропване. Отварям полузаспал и откривам бележка върху сребърен поднос, запечатана с червен восък с кралския печат. Взимам го и се прибирам в стаята си с разтуптяно сърце. Писмото е написано с извъртян наклонен почерк и е трудно за разчитане: не съм свикнал да чета ръкописен английски. Вътре се казва:

Алеята Бърдкейдж, парк Сейнт Джеймс

Утре на зазоряване

Ч. Р.

35

4 февруари 1682 година

Ставам преди зазоряване, този път не заради молитвата, въпреки че отправям купища обещания към Господ, докато вдигам качулката на бурнуса си и се измъквам навън в сутрешната мъгла. Когато стигам до мястото, което мисля, че е алеята Бърдкейдж – тъй като има много птици в клетки и извън тях, повечето от които блажено спят, пъхнали главички под крилцата си, – облаците на изток са осветени в розово и оцветяват спокойните води на декоративното езеро. Скривам се между дърветата да чакам и не след дълго висок слаб човек, увит в наметало, приближава на бърз ход. Не мога да го разпозная по походката, единствено по триъгълната шапка: излизам пред него и се каня да демонстрирам подчинението си, но кралят нарежда с дълбокия си глас:

– Да му се не види, човече, не се покланяйте! – Тръгва към дърветата, между които се бях скрил. – Довели ли сте в Лондон момчето, което тя споменава?

Гледа изумен, докато му разказвам начина, по който се наложи да доведа Момо от Мароко в двореца. Щом стигам до момента, в който го дегизирах като черен мавър, вече се киска шумно.

– Е, трябва да кажа, че сте много изобретателен човек, Нус-Нус. Истинска дързост е да криете момчето, като го излагате на показ; а да го настаните при Луиз, това е направо гениално! Искам да го доведете при мен утре след вечерния прием. Минете по задните стълби, господин Чифинч ще бъде инструктиран да ви пусне. Можете ли да го направите?

Кимам.

– Разбира се, Ваше Величество. Благодаря ви. – Не мога да се сдържа, падам на колене и посягам да му целуна ръка в знак на благодарност и облекчение, но той само се засмива и си тръгва.

Щом слънцето се издига над покривите на Уайтхол, имам чувството, че то свети само за мен, и благодаря на всички богове, към които някога съм отправял молитви. Утре Момо ще бъде в безопасност под закрилата на краля и ще бъдат положени основите на присъединяването на Алис към него. Бях направил всичко, което беше поискано от мен: сега трябва да изпълня единствено задачата на Зидана. "Ах, Нус-Нус, ти си истински късметлия", поздравявам се сам – дързък и изобретателен, както каза кралят; а кой съм аз, че да опровергавам краля? Ще ми се да изкукуригам като петел, толкова съм горд.

Би трябвало да си спомня, че гордостта предшества провала. Всички възможни поличби са пред очите ми. На хоризонта се събират тъмни облаци; черна котка пресича пътя ми на влизане в двореца; солта се разсипва, когато си взимам лека закуска от малката кухня. Обръщам се към готвачката, сърдита старица:

– Кейт тук ли е?

А тя излайва в отговор:

– Няма я тази мързелива кучка, но, така или иначе, няма работа с черен мавър!

В знак на презрение към цвета на кожата ми и робската обица на ухото ми тя ми дава парче хляб, толкова твърд, че си счупвам зъба, наред с едно забулено яйце и си спомням усещането в затвора в Мекнес преди толкова много години. Трябваше да се вслушам в предупреждението: опасностите се срещат на всеки ъгъл, а смъртта се спотайва край всяка красива гледка.

Шмугвам се по стълбите нагоре към стаята си, завивам покрай един парапет, така разсеян от въодушевлението и болката си, че едва не се блъсвам в гърба на Бен Хаду, който се промъква по стълбите с боси крака. Спирам и го оставям да се отдалечи от мен, без да го известявам за присъствието си, и се чудя къде ли е ходил в този час, и то без обувки, след като е винаги толкова спретнат? Може да е отишъл на баня, а после да се е молил, порицавам се сам; или пък да е отишъл за ранна закуска като мен. Но сам съм си виновен.

През деня пристига нова покана: господин Пепис е удържал на думата си и е уредил за посланика и мен посещение на среща на Кралското дружество.

– Обичайно се допускат само членове – доверява ни той, докато пътуваме с карета през пълните с хора улици по-късно същата сутрин, – но разговарях със сър Кристофър и той ще позволи да присъствате като специална услуга към мен. Вероятно, ако останете за по-дълго в Лондон и изявите желание, можете да станете почетни членове.

Бен Хаду е силно впечатлен от тази идея и показва неподозиран за мен интерес към науката. Разпитва господин Пепис за историята на дружеството и изтъкнатите му членове, а домакинът ни с радост отговаря. Непознатите имена минават покрай ушите ми без следа. Съзнанието ми е ведро като крайбрежен пясък, прясно изгладен от отлива. Чувствам се благословен, ако не се брои счупеният ми зъб. Дори градът, през който се движим – с калта и мръсотията, просяците и викачите по улиците, с миризмата на риба и конски фъшкии, – ми се вижда по-приятен, отколкото преди, въпреки че небето посивява и започва да ръми дъжд. Усмихвам се доволно към група мъже, които си приказват на ъгъла; покоят ми бързо е нарушен, тъй като те се скарват, проблясват ножове и пръска кръв. Господин Пепис веднага се навежда през прозореца на каретата и казва нещо на кочияша, а той удря три пъти с камшика.

– Това ще прогони глупаците – казва той. – Моля ви да не се безпокоите, приятели, служителите на реда ще се погрижат.

Грешам Колидж на широкия път Холбърн е сравнително спокойно място. Тръгваме към залата, в която ще се проведе срещата, през алея с колонада, заграждаща приятен вътрешен двор, грижливо засаден с трева и дървета, и сме посрещнати от двайсет или трийсет сериозни джентълмени с перуки, сред които разпознавам пет-шест като редовно присъстващи в двора. Президентът, сър Кристофър Рен, мъж с високомерен вид на средна възраст, ни поздравява, при все че усмивката му не се чете в очите.

– Чувам, че делегацията ви се е превърнала в събитието на годината – надменно изрича той и се обръща да разговаря с господин Евелин.

Калайджията изглежда недоволен от тази проява на пренебрежение, но се оживява, когато го запознават с господин Дейн, който изказва комплименти за ездата и е забелязал ползването на късо стреме при завоите и увеличаването на скоростта.

Показват жив скорпион, открит в магазин за масла в Лондон. Двамата с Бен Хаду се споглеждаме: ако това са чудесата, които се разглеждат тук, денят ни ще бъде доста скучен. Представени са няколко големи къса кехлибар с насекоми в тях: това също не е нещо ново за нас. Зидана има огърлица, в която за вечни времена е запазен огромен паяк, често го носи на врата си.

Следва дискусия на латински, от която нито аз, нито посланикът разбираме и думичка, въпреки че очевидно сравняват качествата на редица различни вещества и предмети, в това число на златото и среброто, водата и козината, пчелите и листата, които след това се изследват със странни на вид устройства, снабдени с дълга декорирана тръба и кръгла стъклена лупа, която всеки допира до едното си око. Бен Хаду е поканен да погледне през тръбата челюстите на пчела, отскача ужасен от чудовищната гледка, което предизвиква всеобщо веселие. Аз предпочитам да погледна листото, което съответства повече на настроението ми, и съм възнаграден с прекрасна шарка в искрящо зелено, прорязано от полупрозрачни жълти жилки. Изживяването е почти като халюцинация; щом като се изправям, чувствам се замаян и превъзбуден, сякаш съм успял да надникна в някакъв таен, невиждан досега свят.

След като се е съвзел от гледката на неочаквано голямото насекомо, Бен Хаду настоява да погледне всички останали неща на масата, включително собствения си пръст и през останалата част от срещата оставям съзнанието си да се рее в приятни фантазии за бъдещето, което ни предстои: Момо, облечен в изискан костюм от синя коприна, седнал до прекрасната си майка в кремав сатен. Няма нужда от златна пудра или отровно белило, за да се подчертае естествената красота на Алис, тъй като кожата ѝ е като порцелан, а косата ѝ грее като слънцето; не са ѝ нужни капки от беладона, за да изглеждат прекрасните ѝ очи по-големи. Аз съм застанал гордо зад тях в изискано сако и жилетка от фигурално кадифе със сребърни токи на обувките и дълга черна перука вместо чалма и позираме пред художник, рисуващ портрет, който ще краси новия ни дом. В една от тези прекрасни фантазии си представям как Алис люлее малко момиченце – нашата дъщеря! – към което развинтеното ми въображение добавя как показва бебето в пелените му от дантели на придворните дами. Що за безсмислици! Усещам, че сам укорявам себе си. Аз съм евнух: не мога да имам деца. Освен това съм роб, а тя дама; аз съм черен като нощта, а тя е бяла като деня; а те никога не могат да се срещнат.

Ах, може ти да бъдеш нощта, а тя луната, окуражава ме едно упорито гласче и кой знае до какви последствия може да доведе това?

Внезапна остра болка в повредения кътник ме изтръгва от този блян и макар да си мисля, че успешно съм потиснал стона, предизвикан от нея, един джентълмен с къдрава кафява перука се навежда към мен и пита дали съм добре.

– Просто малко ме боли зъбът – обяснявам, – счупих го сутринта с доста твърд хляб.

– Мили боже, очевидно мерките за икономии в двореца са по-сурови, отколкото си мислех!

Той се представя като господин Ашмол, дошъл за срещата от Оксфорд, и ме разпитва най-вече за произхода ми, а Калайджията – за мавританските митници, разказва ни, че е нещо като колекционер на антики и необикновени предмети и смята да открие музей, където да сподели колекцията си със света. Въздиша.

– Как бих искал да пътувам повече. Светът като че ли расте с всеки изминал ден – Африка, Америка, Китай... Представете си какви съкровища могат да се донесат от подобни места, артефакти от толкова различни култури... Можем да експонираме забележителна одрана кожа от истински индиански крал, както и седлото на самия Чингис хан.

Бен Хаду прави гримаса.

– Боя се, че не мога да ви предложа нещо толкова значително, но имам чифт мавритански шпори, които бихте могли да прибавите към колекцията си.

Ашмол изглежда впечатлен.

– Това би било прекрасно. Но не мога да ги взема без нищо в замяна. – Размишлява известно време, а след това заявява: – Може би увеличително стъкло, което бихте могли да отнесете в страната си; а в същата къща имам и приятел, който ще излекува зъба на джентълмена.

Очите на Бен Хаду проблясват.

– Сигурен съм, че не е нужно Нус-Нус да безпокои приятеля ви, но трябва да ви кажа, че бих оценил високо едно от тези магически стъкла.

– Не мога да ви обещая, че ще е толкова мощно като микроскопа на господин Хук, но мисля, че ще го харесате. Елате с мен след срещата в дома на господин Дрейкот и ще видя какво мога да направя. Не е далеч оттук, на юг по Флийт Стрийт.

Виждам, че Калайджията силно се изкушава, но накрая любезно отказва, като обяснява, че има работа в двореца. Уговарят се аз да отида с господин Ашмол да взема стъклото и съм освободен от задачите си до края на деня.

Господин Ашмол се оказва приятна компания. Настоява да вървим пеша от колежа, вместо да вземем носилка или карета, и ми показва забележителности.

– На моята възраст не можеш да се спреш заради страха от това, което ще стане, ако спреш.

Вдигам вежди, но не казвам нищо. Не може да е на повече от петдесет, а върви бързо като краля, бастунчето му служи единствено като стилен аксесоар; и въпреки това приказките му са като на стар човек. Точно когато тръгваме надолу по Чансъри Лейн, завалява проливен дъжд.

– Мили боже – възкликва придружителят ми, поглеждайки изпод подгизналата периферия на шапката си, – боя се, че чалмата ви напълно ще се съсипе. Изобщо не се сетих да взема чадър.

– Няма страшно – успокоявам го бодро.

Приютяваме се в таверната "Черния Орел" и чакаме големият порой да премине. Вътре е шумно, задимено и мирише, но очевидно привличам вниманието на околните, защото настъпва неловка тишина.

После някой се провиква:

– Леле, що за чудовище! – Всички започват да се смеят и да подмятат различни неща.

– Дали цветът е естествен, или е боя, как мислиш?

– Не щем негри тук!

– Хей, Отело, връщай се на сцената!

Господин Ашмол ми се вижда уплашен.

– Господин Нус-Нус, от дъното на душата си се извинявам за грубостта на сънародниците си. Мисля, че е по-добре да излезем на дъжда.

Понечваме да излезем, но в този момент един мъж ме сграбчва за ръката.

– Чакай малко, Мустафа, напомни на гоподарката си, че ми дължи осемдесет лири от игралната маса!

Обръщам се и навеждам поглед към него, богато облечен, но разпуснат младеж с рядка, зле подстригана брада.

– Аз не съм Мустафа.

Сбърчва лицето си в недоумение.

– Не може да има двама с подобен ръст и цвят. Просто ѝ кажи, чуваш ли? Кажи ѝ, че господин Джейкс ѝ изпраща комплименти и ѝ напомня за дълга. Ще я видя на премиерата на "Градската наследница", нали така?

Навън още вали като из ведро. Господин Ашмол ме хваща за ръката и ме повежда бързо, като през цялото време цъка.

– Актьори, истинско бедствие. А това беше толкова приятен район.

Завиваме вдясно по Флийт Стрийт, след това пресичаме и попадаме на улица, застроена от двете страни с високи къщи; в края ѝ проблясва реката, виеща се като огромна змия. След няколко метра придружителят ми завива надясно по тясна алея, изкачваме се по стълбище до врата с месингово чукче във форма на лъвска глава и ни отваря мъж с розово лице и очила, чиито стъкла карат очите му да изглеждат огромни и воднисти като риби в купа с вода.

– Елайъс! – възкликва той! – Връщаш се толкова рано?

– Надявам се да не съм прекъснал някой съществен процес.

– В момента се опитвам да превърна вода и сушени листа в годна за пиене течност – казва през смях господин Дрейкот.– Може би ти и гостът ти ще изпиете с мен по чаша чай?

Завежда ни в тъмен салон, където на кука над огъня виси чайник. Цялата стая е покрита със сажди, листове и книги, няма къде да се седне, особено с бяла роба, затова сядам на земята по африкански.

Докато пием английски чай (отвратителна горчива отвара), придружителят ми разказва, че съм си пукнал зъба и имам нужда от лечение, а домакинът ни потрива доволно ръце.

– Пациент! Колко прекрасно.

– Боя се, че ще е безплатно, Натаниъл. Услуга към мен, стига да бъдеш така любезен.

Забелязвам как лицето на господин Дрейкот помръква.

– Имам пари – казвам бързо, но той клати глава.

– Не, не. Не мога да взема пари от приятел на господин Ашмол. Дължа му всичко, което имам, включително и тази къща.

– Глупости, скъпи ми Натаниъл, тази лаборатория е общото ни приключение: къде другаде бих могъл да правя експериментите си?

Слизаме надолу по нестабилно дървено стълбище до дълъг килер с нисък таван с етажерки от двете страни, отрупани с камари книги и безброй шишенца с етикети и торбички като в аптека. Приближавам се към тях и прочитам: месо от пепелянка, безоар, очистително от алое и кора канела, коприна от паяк, и имам чувството, че ако продължа, ще открия съд с миши мигли или драконови зъби. Това ми напомня за магазина на Сиди Кабур. Пред едната стена има голяма цилиндрична пещ, в която въглищата светят в червено, а наоколо е посипано с нещо черно, шлака и прахоляк. Стаята е мрачна и мирише лошо; по масите има съдове и мензури, колби и тенджерки, хаванчета и чукчета, пълни с всевъзможни вещества. На една от масите има колекция от стъкленици с ларви и животински фетуси; на дъска е закован гризач, чиито органи и скелет са изложени на показ. Сещам се за тайната стая на Зидана и по тила ми полазват тръпки.

– Може би трябва да отида при хирург, за да извади зъба.

– Глупости, скъпи друже, не бива да попадате в ръцете на варвари с клещи и лостове. Натаниъл има прекрасна амалгама, която може да запълни всяка дупка или пукнатина и да я направи здрава като камък.

Без да прикривам мислите си, аз питам:

– Вие алхимик ли сте, сър?

– Предпочитам да ме наричат естествен философ – отвръща ведро Натаниъл. – Извършвам прецизно изследване на скритите закони на вселената.

– Въпреки че думата алхимик несъмнено е обида за хора с възгледи като нашите, които търсят доказателства за същността на създаденото от Господ. – Господин Ашмол ме потупва по рамото. – Сега седнете и ни позволете да погледнем. Подай ми тази свещ, Натаниъл.

Надничат с любопитство към дупката в устата ми.

– Забележителни зъби – отбелязва Ашмол. – Яко дърпане ще падне, корените са много здрави.

– Ще го заточа от двете страни, проста работа! – възкликва господин Дрейкот. – После ще запълня дупката с патентованата от мен смес и зъбът пак ще е като нов.

– Наистина вече не ме боли толкова – лъжа, – сигурен съм, че мога да го преживея.

Но господин Дрейкот вече забърква съставките с ужасяваща бързина и целеустременост.

– Малко калай и цинк – мърмори си той, – съвсем малко мед и капка сярна киселина. – От съда се чува силно съскане и пламъкът на спиртната горелка става зелен, а след това син и въздухът се насища с отвратителна миризма. Докато разбърква ожесточено, отмества съда от топлината и се протяга за тежко шише. – А сега оставяме да изстине за миг, преди да добавим живак...

Изпаренията са обезпокоителни: изправям се на крака, шишето политва и изведнъж навсякъде се просват сребристи топчици метал. При вида на това, което със сигурност беше течност, а сега бързо се търкаля като топчета от лъскаво сребро по робата ми и по пода, съм изумен.

Господин Дрейкот се смее на изненадата ми.

– Ах, сър, живакът е най-забележителният елемент, нито е течност, нито е твърд. Това е първоизточникът, веществото, от което произлизат всички други метали. Но най-важен е мощният принцип на преобразуване, подобно на Хермес, който кръстосвал между земята и небето, носейки живот и смърт. Във вид на каломел това е най-мощното лекарство, способно да излекува и най-запуснатите ни болести; но при излагане на слънчева светлина се превръща в смъртоносна отрова.

– В името на древните богове, не искам да имам смъртоносен елемент в устата си – заявявам твърдо.

Господин Ашмол приближава свещта до лицето си и ми показва един от задните си зъби, покрит с парче метал.

– Имам го от петнайсет години. Аз бях първият пациент на Натаниъл и, слава богу, той спаси живота ми. И не само заради зъба, излекува счупена кост на ръката, с която пиша, и прогони треската от малария с огърлица от паяци.

Огърлица от паяци? Струва ми се, че Зидана и господин Дрейкот биха се харесали.

Господин Ашмол забелязва колебанието ми и се усмихва доволно.

– Каква възраст бихте ми дали, сър? Не се притеснявайте, че може да ме обидите, няма да се засегна.

– Петдесет, може би петдесет и две? – казвам наслуки.

– Шейсет и пет! – Той се ухилва възторжено и шляпва господин Дрейкот по гърба. – Всичко се дължи на неговия тоник, който приемам всеки ден. Ако ме бяхте видели преди петнайсет години, не бихте могли да ме познаете, бях започнал да слабея, но заради неговата тинктура от екстракти костите ми се покриха с плът и еластичността на мускулите ми се възстанови; що се отнася до косата... Хайде, сам я дръпнете. Не бойте се, дръпнете здраво.

Колебливо подръпвам перуката му и с изненада откривам, че под нея се крият буйни кичури здрава коса.

– Виждате ли? Не мога да разбера защо не е станал знаменитост.

Господин Дрейкот се изчервява.

– Стига, Елайъс, не съм вълшебник, единственото, което направих, беше да подобря рецептата. Отдавна е известно, че Primum ens Melissae е тоник със силно действие както при жените, така и при мъжете.

– Даде го на прислужницата си Агнес – доверява ми господин Ашмол. – Жената беше преминала шейсетте и косата ѝ падаше, докато накрая главата ѝ не лъсна като яйце...

– И никак не беше щастлива от това.

– Но след това косата ѝ израсна отново черна и лъскава като в младостта ѝ, освен това започна отново да получава менструация за пръв път от двайсет години насам. Миналата година роди прекрасно момченце. И ако това не е чудо, не знам кое може да се нарече така.

Тръпките, които усетих по тила си, сега се спускат надолу към гръбнака ми. Да не би да открих еликсира на Зидана? Струва ми се прекалено голям късмет, за да е истина, но с всеки изминал момент усещам как вярата се загнездва в мен. В крайна сметка позволявам на алхимиците да лекуват зъба ми, което все пак не се оказва толкова неприятно, както се боях, и успявам да сдъвча без болка скромна вечеря със супа от фасул, студено агнешко и хляб с джентълмените след това. Когато тръгвам да си ходя, навън вече е тъмно. Слагам през рамо платнена чанта, в която са сложени обещаното увеличително стъкло и малко плоско шишенце с коркова запушалка, пълно с яркожълта като слънцето течност. Господин Ашмол настоява да ме изпрати до Уайтхол.

– На път ми е към Ламбет; освен това и ще е възможно да взема мавританските шпори, които посланикът така щедро предложи да ми даде в замяна на стъклото.

Вървим през Темпъл Гардънс, луната огрява реката през една пролука в облаците и тя блести в сребристия отблясък на живака, а на фона на триумфа от споходилия ме късмет на мен ми се струва, че никога не съм виждал толкова прекрасна гледка, и в този момент чуваме разбойници след себе си. Оказва се, че това са двама едри мъже с покрити лица, за да не бъдат разпознати.

– Дай ми чантата, черен нещастнико! – кресва единият към мен.

Другият се изправя пред господин Ашмол.

– А ти, бижута, пари, каквото имаш.

Замахват със стикове и единият поваля господин Ашмол. Понечвам да го защитя, но другият ме удря в корема с оръжието си и ми изкарва въздуха. Опитва се да изтръгне платнената чанта от мен, но аз я стискам здраво. Оказва се, че това е грешка. Следващият удар ми подкосява краката, аз падам, а от чантата се разнася зловещ трясък. Непогрешимият звук на счупено стъкло ми дава сили, толкова съм вбесен от загубата на ценното стъкло, че скачам отново на крака. Нападателят ми посяга отново към мен, а аз хващам стика и го извъртам в ръцете му с такава сила, че той изгубва равновесие. Премята се в тревата заради сръчно подложения крак и се блъсва в едно дърво. Обръщам се и виждам, че господин Ашмол налага другия с бастунчето си. Щом ме вижда замахнал високо със стика над главата си, разбойникът хуква да бяга със силно накуцване.

– Добре ли сте, сър?

Господин Ашмол оглежда една дупка на сакото си.

– Един от най-хубавите ми костюми, проклети да са. Но иначе няма големи щети. А вие?

Разтърсвам чантата и демонстрирам издайническото дрънкане на счупени стъкла. Щом оглеждам по-внимателно, се оказва, че не само увеличителното стъкло е на парчета, но също и шишенцето.

Стигаме до Уестминстър, а господин Ашмол се извинява отново и отново за маршрута, който е избрал, градините били известно свърталище на разбойници след мръкване. Той наема един лодкар да го откара до Ламбет през реката, а аз вървя сам последните стотина метра в доста по-мрачно настроение от предишната еуфория. Дворцовите стражи ме поглеждат с любопитство и единият казва на другия нещо, което не успявам да разбера; и двамата избухват в смях. Стаите на делегацията горе тънат в тишина. Решавам веднага да докладвам на Бен Хаду и да приключа още сега с тази неприятна задача и точно се каня да потропам на вратата, когато тя се отваря и отвътре изскача кикотеща се жена, която се опитва да пъхне косата си с цвят на мед в шапчицата си. Чорапите ѝ са преметнати през ръката: няма никакво съмнение какво се е случило.

– Здравей, Кейт.

Вдига ръка към устата си и силно се изчервява, после сграбчва полите си и хуква надолу по стълбите към малката кухня.

Бен Хаду се опитва да ме заблуди неуспешно.

– Всичко е съвсем невинно – настоява.

– Това, което правите, не е моя работа, сиди. – Въпреки това не успявам да сдържа усмивката си.

Той пребледнява.

– Не бива да казваш нищо за това пред никого, разбираш ли? Нещата не са такива, каквито изглеждат. Ние ще се женим.

– Ще се жените?

Той кима.

– Да, но нито дума за това, ако се разчуе, ще доведе до неприятности. – Очите ни се срещат, но той навежда поглед надолу.

– Мили боже, Нус-Нус, да не си се напикал?

Поглеждам надолу. При счупването на шишето бялата ми роба се е изцапала в ужасно уличаващо жълто. Вълненията и откритията през този ден бяха прекалено много, решавам, че е безсмислено да давам обяснения. В стаята ми е неестествено тихо без Момо и Амаду. Сядам на ръба на леглото и дълго премислям нещата. После усилено се опитвам да изпера петното от робата си, но явно за да ми докаже невероятните си способности, тинктурата устоява на всичките ми усилия.

36

5 февруари 1682 година

На следващия ден се събуждам рано, изпълнен с безкраен оптимизъм и енергия. Днес ще представя сина на Алис пред краля, а щом това се случи, вече всичко ще бъде наред.

След приключването на срещата между посланика и министрите на Негово Величество относно предложеното примирие, протяжна и още по-безрезултатна от предишната, окончателно съм освободен от Бен Хаду, а вече наближава обяд. Толкова по-добре, мисля си, така ще трябва да крия Момо за по-кратко време. Тръгвам през лабиринта от коридори и галерии към апартамента на херцогинята на Портсмут и точно завивам на последния завой, когато Джейкъб се изпречва на пътя ми. Щом ме зърва, лицето му добива почти комично трагично изражение.

– Бях тръгнал да те търся.

– Аз идвах при теб – отвръщам весело, – тази вечер лично ще представя Момо пред краля в покоите му.

– О! Него го няма. Точно това идвах да ти кажа.

– Няма го?

– Попитах мадам къде е, а тя просто махна с ръка и каза: "Вече не е при мен".

– Какво? – Усещам такава тежест в стомаха, сякаш съм глътнал поле.

– На мен няма да каже. Може да каже на теб.

Луиз седи в будоара си, разгръща вестник, а около нея пърхат компаньонките ѝ. Щом ме вижда, усмихва се ослепително.

– Мосю Нус-Нус! Колко мило. Елате да седнете при мен. Как намирате тази нова прическа? Не мислите ли, че е твърде висока за мен? Дали ще издължава прекалено лицето ми? – Тя обръща към мен модно френско списание и виждам жена с някаква дантела върху главата, която ѝ придава нелепа прилика с качулат папагал.

– Отвратителна е – заявявам кратко, забравяйки изисканите маниери.

Тя избухва в смях и ме перва подигравателно със списанието.

– Мъже, какво разбирате от мода?

– Дошъл съм да питам за малкия ви паж.

– Джейкъб? – изглежда изненадана.

– Не Джейкъб, другия, малкото момче.

Лицето ѝ помръква.

– О, Миет, малкият братовчед на Джейкъб? Беше толкова мил, но се боя, че се наложи да си тръгне. – Тя се навежда дискретно към мен. – Той има... как се казва? Сврачи наклонности.

Гледам я, изпълнен с недоумение.

– Оказа се ужасен малък крадец. Горките ми накити! Вчера следобед открих три от нанизите си с перли и най-хубавата си изумрудена брошка скрити в нещата му. Затова, когато снощи загубих на карти, реших, че е най-добре да го продам, при положение че съм толкова затруднена за пари. Посредникът ми даде много добра цена.

– Каквото и да е предложил, аз ще го удвоя! – извиквам. – Ще го утроя!

– За толкова много, шери, можеш да вземеш Джейкъб! – Луиз ме потупва по рамото. – Как така черен мавър иска черен мавър за прислужник? Светът се е обърнал с главата надолу!

След пет минути прекосявам Тилт Парк и влизам в парка Сейнт Джеймс с име и адрес в джоба си.

Лошият ми късмет продължава; посредникът господин Лейн не е у дома си в Пал Мал, а в офиса си в Корнхил. Дори не знам къде е Корнхил – звучи ми обезпокоително, селско и далечно, – но вземам бележка с адреса от прислужника му и наемам карета. Кочияшът се съгласява на невероятно висока тарифа и при условие да седна до него.

– Не мога да допусна да видят как те пускам вътре – казва, – това ще съсипе бизнеса ми сред почтените хора.

Изкушавам се да продължа пеша, но преглъщам гордостта си и се оказва, че предразсъдъците на човека са в моя полза, тъй като отвисоко гледката е изключително вълнуваща, а ние се движим по натоварените пътища в столицата и скоро започвам да разпознавам забележителности и улици: ето я реката, а оттук минах с господин Ашмол, когато посетихме господин Дрейкот; на Чансъри Лейн има задръстване от северната страна, водеща към залата за срещи на Кралското дружество. Това, че започвам да опознавам града, ми действа успокоително, сега ми се вижда по-малък, отколкото мислех в началото. Докато стигнем до Корнхил, събирам колкото мога повече знания, за да мога да се върна пеша, без да се налага да жертвам гордостта си пред лондонските кочияши. След това си спомням, че и Момо ще бъде с мен, а малките му краченца могат да се окажат проблем. Е, щом трябва, ще изкатеря и това дърво, казвам си, още изпълнен с оптимизъм и плащам на кочияша таксата от два шилинга.

Няма нищо лесно. Прочитам адреса по-внимателно. Гласи "Джонатан, Чейндж Лейн, Корнхил", което изглеждаше простичко, като го записвах. Само дето улицата се оказва малко обособено кралство, заедно с преките по нея. Вървя и се чувствам смален от високите сгради наоколо. Минавам покрай магазинчета за перуки, заложни къщи и таверни, ала преобладаващата миризма е тази на кафе. Спирам един младеж, който носи чувал на рамо.

– Търся Джонатан – казвам му, – Джонатан Лейн.

Той ме поглежда озадачено.

– А?

– Посредник за продажба на роби.

– Не познавам Джонатан Лейн, но това от другата страна на улицата е "При Джонатан". – Посочва голямо кафене с колонада. – Там търговците правят сделките си.

"При Джонатан" се оказва огромна и шумна пещера, пълна със сериозни мъже с триъгълни шапки, които говорят един през друг, седнали на гъсто наредени маси. Оглеждам помещението и хващам отделни думи – "добив", "стока", "капитал" и "марж". Това е търговски жаргон, но единствените стоки, които се появяват в ръцете им, са храната и напитките, които се сервират. Питам едно момче с престилка, което носи поднос с кани с кафе, къде мога да открия господин Лейн, но се налага да крещя заради шумотевицата.

– Ето го там – посочва то към ъгъла в дъното, – седи с господин Хайд, херцога на Йорк, посредник на Кралската африканска компания.

С доста трудности си проправям път към тях и се мотая наоколо известно време, докато ме забележат, тъй като са прекалено ангажирани с делата си. Най-накрая онзи със светлокестенявата перука вдига поглед към мен.

– Нямаме нужда от повече кафе, благодаря – и отново поглежда встрани.

Партньорът му, мъж със сако от синьо кадифе и богата украса, се взира в мен с любопитство.

– Той не работи тук, Томас, не и с това ориенталско облекло, освен ако не е дошъл с намерение да ни продаде ново приспособление за варене на турско кафе. Може би е някой от твоите?

Томас се обръща и ме оглежда от горе до долу; мръщи се.

– Не си от моите. Какво искаш?

Обяснявам му, че търся детето, което до тази сутрин беше на служба при херцогинята на Портсмут.

– О, малкият черен мавър на Луиз. Какво за него?

– Искам да го купя.

При тези думи и двамата се разсмиват.

– Да не би да организираш наддаване? Продаваш роднините си?

– Аз съм от мароканската делегация. Получи се неприятно недоразумение, детето беше продадено погрешка.

Томас Лейн се засяга.

– Определено не става въпрос за никакво недоразумение; предложих ѝ напълно честна сделка.

Другият мъж, господин Хайд, ме поглежда недоверчиво.

– Вие не сте от Мароко, нали така? Имам предвид по рождение. Откъде сте?

Казвам му, а той се усмихва с разбиране.

– Ах, аз се притесних, че Африканската компания е пропуснала истинска златна мина при някой с твоя ръст. Но не, покрили сме този район. Добре е да сме наясно.

Не съм съвсем сигурен какво имаше предвид с тези думи, но той изпитва наслада от робството, а това го прави дявол в очите ми, а партньора му – също такъв търговец с нещастия. Идеята да им дам пари ме отвращава, но трябва да спася Момо.

Обръщам се отново към господин Лейн.

– Какъвто и дълг да е покрила херцогинята с него, аз ще ви дам повече, ще останете на печалба.

Той разперва ръце.

– Боя се, че е твърде късно. Вече имах купувач, който чакаше. Тази сутрин го продадох на госпожа Хърбърт. Искаше да се появи с нещо по-специално на премиерата на "Градската наследница" днес следобед.

Един час по-късно съм успял отново да прекося Лондон до театър "Дорсет Гардън", долу на брега на реката, на юг от Флийт Стрийт. Лошият късмет продължава да е с мен, защото заваля почти веднага, след като излязох от кафенето; докато пристигна до крайната си цел, робата ми е прилепнала към кожата ми, а чалмата е станала два пъти по-тежка. Приютявам се под някакви дървета, развивам съсипаната чалма, намотавам я отново около главата си и гледам пристигащите карети.

При все че е едва четири часът, фенерите са запалени, тъй като вече се спуска мрак; светлината, която хвърлят, ми дава добра видимост към посетителите на театъра. Игнорирам обикновените улични карети, предвид факта, че жена, която би купила чернокожо дете като аксесоар, с който да се появи на дадено събитие, би избрала по-показно пристигане. Въпреки лошото време, събрала се е тълпа за пиесата. Скоро площадът пред театъра е препълнен с карети, а аз дебна като ястреб, но няма и следа от Момо, само жени с маски и кавалери с напудрени перуки. Тогава едновременно пристигат три златни карети и от тях се изсипват група богато облечени пасажери – всичките с щраусови пера и шарена коприна – и бързо се отправят към театъра, за да се скрият от дъжда. Има толкова много народ, че не виждам добре между колелата и конете, затова се налага да изляза от прикритието си. Струва ми се, че зървам жената, която седеше до Бен Хаду по време на вечерята при херцогинята. Да, това е тя, а до нея е херцогиня Мазарин, чието поразително лице е обрамчено от буйни черни къдрици, показващи се от качулката. Придружена е от прислужника си Мустафа, облечен в ален брокатен костюм под черното наметало. Толкова съм впечатлен от пристигането им, че едва не пропускам спирането на изключително пищна карета, теглена от четири коня, от която слизат двама великолепно облечени прислужници с огромни чадъри и три жени, едната от които носи рокля с ширината на канапе. Успявам да мерна Момо, издокаран в златистия си дантелен костюм, но после тръгва с жените и те бързо го отвеждат в сградата.

Хуквам през двора с каретите и се изкачвам по стълбите, като през цялото време се проклинам, но на вратата ме спират и искат поканата ми. Губя още секунди, докато ровя из чуждата валута, накрая търпението ми се изчерпва и пускам няколко монета в ръката на мъжа. Вътре е абсолютен хаос, фоайето е претъпкано с хора и въпреки че съм по-висок от повечето от тях, нелепите им перуки, щраусови пера и прическите ми пречат да виждам. Най-накрая зървам Мустафа и си проправям път към него. Погледите ни се срещат.

– Сенуфо? – пита, навел преценяващо глава.

Кимам.

– Асанте?

– Догомба – поправя ме той. Племенните му белези представляват малки вертикални линийки на бузите, които приличат на сълзи.

– Можеш ли да ми помогнеш? Търся една жена на име госпожа Хърбърт, води малко момченце със себе си.

На лицето му се изписва презрение.

– Тя има ложа горе.

Благодаря му и се обръщам към стълбите, но той хваща ръката ми.

– Качи се с нас. Последвай ме веднага щом тръгна с моята госпожа само след минута. Ще има доста хора, госпожа Бен е с нас.

Госпожа Бен е обкръжена от голяма група хора, дошли да изкажат поздравленията си и да бъдат видени с драматурга. Херцогиня Мазарин се плъзва като галеон и си проправя път. Ние започваме да се изкачваме по тясно стълбище към галерията и никой не се опитва да ме спре, щом тръгваме към затворената ложа. Оттук мога да видя целия театър, имам поглед през галерията към частните ложи и надолу към партера. Горната галерия е истинско великолепие, седалките са покрити с плюш и навсякъде има позлатени херувимчета; но всичко това избледнява, щом съзирам Момо през две ложи до жена в пищен тоалет, която трябва да е госпожа Хърбърт, две по-слаби и по-млади нейни подобия, очевидно дъщерите ѝ, и двама прислужници в ливреи. Вниманието на Момо е изцяло погълнато от малко кученце в ръцете му; и двамата носят обсипани с диаманти верижки около вратовете си.

Отдолу прозвучават фанфари. Отделям се от свитата на херцогинята възможно най-незабележимо и се мушвам в тесния коридор, водещ към другите ложи. Отварям вратата на втората ложа и надниквам вътре. Един от слугите веднага застава на пътя ми с разтревожено изражение.

– Предупреждавам ви, въоръжен съм.

– Имам малко работа с госпожа Хърбърт. Няма да отнеме много време.

– Казвам ви, сър, тръгвайте си, пиесата започва.

Осъзнавам, че наистина е така: на сцената са излезли четирима господа с разноцветни дрехи и привличат вниманието на зрителите; зад тях има лакей, покрит с наметало. Щом заговарят, слугата на госпожа Хърбърт не успява да се сдържи и поглежда към тях и в този момент аз го избутвам.

– Госпожо Хърбърт...

Една от дъщерите изскимтява тихичко при вида ми; звукът заглъхва в общата шумотевица, тъй като зрителите вече приветстват актьорите, освиркват строгия чичо и се радват на фриволния племенник. Другата дъщеря се скрива зад ветрилото си.

– Отивай си, главорез такъв! – провиква се госпожа Хърбърт. Вдига ръце към бижутата на врата си. – Няма да ме ограбиш пред очите на всички!

– Мадам, аз не съм обирджия, дошъл съм заради момчето. Херцогинята на Портсмут го е продала погрешка и съм дошъл да си го върна. – При звука на гласа ми Момо се обръща и ми се ухилва широко, а лицето му продължава да е черно като моето.

– Ха, та аз го купих едва тази сутрин, и то за доста пари!

– Инструктиран съм да ви платя двойно на това, което сте платили. – Показвам ѝ златото, но тя поклаща глава. – Не, не мога да го направя, милата Фани така го хареса!

– Ще дам повече, за да облекча мъката на милата Фани – заявявам отчаяно. Която и да е Фани. Докато госпожа Хърбърт размишлява, погледът ми се плъзва покрай Момо към осветената сцена и струпаните пред нея хора. Нещо привлича погледа ми, вероятно шесто чувство. Долу на партера сред цял куп тъмни шапки и пелерини едно-единствено лице е извърнато в посока, обратна на сцената, вдигнато е нагоре и оглежда галерията.

Това е английският ренегат Хамза. Значи, е избягал от затвора или по-вероятно е подкупил някого благодарение на Рафик.

Щом погледът ми попада върху него, той ме забелязва и очите ни се срещат. Той веднага започва да разбутва хората около себе си. Хвърлям златото в скута на госпожа Хърбърт, грабвам Момо и го помъквам със себе си.

– Фани! – вие една от дъщерите.

– Крадец! – крещи госпожа Хърбърт и двамата прислужници неохотно тръгват след нас.

Издърпвам кученцето от ръцете на Момо и го хвърлям към тях. В старанието си да хванат милата Фани прислужниците падат един върху друг, като повличат и едното от момичетата със себе си, а то се сгромолясва върху майка си, а кученцето припка наоколо и лае щастливо, сякаш това е най-веселата игра в живота му. Мушвам Момо през вратата, след това се спускаме по тясното стълбище към фоайето и излизаме в проливния дъжд, който веднага започва да отмива боята от Момо и лицето му става ужасяващо.

– Хей, евнух, спри! – Хамза излиза тичешком от театъра. Очите му проблясват тържествуващо, щом вижда съсипаната дегизировка на Момо. – Знаех си, че си намислил нещо!

Безцеремонно мятам Момо на рамото си и побягвам, краката ми се хлъзгат по мокрия паваж, но отчаянието ми дава сили. Заобикалям спрените карети и конете, движа се на зигзаг, а след това се мушвам в лабиринта от улички зад театъра, без да имам определена цел, искам единствено да избегна преследвача ни. Дробовете ми горят, но продължавам да тичам надясно, после отново надясно и направо по тясна мръсна воняща уличка. Виждам, че уличката е задънена, но е прекалено късно.

Чувам стъпки в далечината и изведнъж в началото на уличката съзирам силуета на ренегата. Оглеждам се, но няма изход. Хамза тича към нас, а в ръката му проблясва нож.

– Устрои ми голямо преследване през последните няколко дни, нещастнико! Но аз съм великодушен, така че можеш да оставиш момчето и да си вървиш, ако те е грижа за себе си. – Вече е едва на няколко метра разстояние и се хили демонично.

– Ще се наложи да ме убиеш – отвръщам мрачно.

Той само се засмива.

– Да не са ти взели и мозъка заедно с топките? Няма нужда от героизъм. Никой няма да нарани детето, само ще го върнем у дома при татко, ще получим награда, задето сме го върнали от отвъдното, след като проклетият търговец на манифактурни стоки не пожела да плати, а и кой би могъл да го вини? Какво имаш да губиш, просто остави момчето и си върви. Качи се на някой кораб за Америка или нещо подобно. Чух, че там имало доста работа за едри негри като теб!

Прехвърлям Момо от раменете си и го гушвам пред гърдите си, а той ме поглежда с ококорени очи.

– Играта приключи ли, Нус-Нус?

– Боя се, че да, миличък. – Оставям го внимателно на земята и в мига, в който краката му докосват земята, провиквам се: – Тичай, Момо, тичай! Обратно към театъра. Върви!

Побутвам го и той хуква, промушва се съвсем близо до ренегата, който не спира да ругае и тръгва подире му с проблясващо острие в ръката си. Хвърлям се върху Хамза и двамата се търкулваме в мръсотията. Той се извърта, преобръща се, сграбчва ме и някак опира ножа във врата ми, като ме притиска в земята сред фъшкии и обелки от зеленчуци. В този момент чалмата ми се размотава и се усуква в ръката му с ножа, той ругае и се опитва да я освободи. Навивам чалмата и го удрям силно в лицето, като умишлено се целя в счупения му нос. Той изревава и двамата сме опръскани с кръв, но не пуска оръжието. Извъртам главата си назад и встрани, за да се освободя от памучната тъкан пред лицето си, която ми пречи да виждам, и жестоко удрям ръката му. Той извиква, ножът пада и се търкулва в тъмнината. Втурвам се към него и изпитвам прилив на радост, щом го усещам в ръката си; в този момент Хамза ме удря в ухото, чувам кънтене и всичко става червено пред очите ми, падам настрани и ръката ми се отпуска около дръжката.

В мига, в който съм безсилен да се предпазя, усещам как ме изритва с ботуш в корема, изкарва ми въздуха и започва да ми се повдига. Малеее, как боли! Болката е чудовищна, но щом понечва да ме ритне отново, успявам да хвана крака му, усуквам го и той се стоварва до мен. Оказва се корав мъж, свикнал е на улични боеве; освен това като че ли има късмет, защото ножът отново се озовава в ръката му. Успяваме да се изправим на крака и се обикаляме един друг като кучета в бой, зъбим се и всеки говори на своя език, едва си поемаме дъх, подгизнали и покрити с мръсотия; дъждът не спира да вали.

Той прехвърля небрежно острието от едната си ръка в другата.

– Гърлото или корема, евнух? – дрезгаво пита той. – Бързо или бавно? Не мога да реша...

Преди да е довършил изречението си, той се хвърля към мен и в опит да се отдръпна, подхлъзвам се на кора от зеленчук или нещо по-лошо и ножът уцелва рамото ми. Извъртам се с вик, но той се хвърля към мен с всички сили и ме притиска в стената с острие, опряно в ребрата ми.

Ококорва очи срещу мен и примигва с обляното си от кръв лице.

– Глупав негър! Сега ще трябва да те убия, а беше нужно единствено да си тръгнеш...

Ножът прорязва тъканта на робата ми, сгърчвам се и усещам как хладното острие се плъзва, а след това изгаря кожата ми, вкусът на смъртта. Жалък начин да умра така позорно в някаква мърлява лондонска уличка, далеч от дома и от каквато и да е помощ. Притиска острието към мен, но после се отдръпва, извиква, поглежда надолу и рита с крак. Нещо се отмества от него с бързо движение, малък демон с окървавена уста. Ухилва се с изцапани в червено зъби и за миг ми се струва, че Амаду се е върнал от отвъдното да си отмъсти на убиеца си, но докато подскача в златистия си дантелен костюм, осъзнавам, че това е Момо. Следващото, което виждам, е огромна сянка, която се отделя от мрака и запраща ренегата и ножа му в противоположни посоки. Хамза се блъсва силно в стената и се свлича надолу с опънати напред крака. Кашля и ругае, опитва се да се изправи; сянката обаче притиска гърдите му с крак, след това се навежда и сръчно и целенасочено прерязва гърлото му, като бързо се отмества встрани, за да не го изпръска кръвта. След това избърсва ножа в палтото на ренегата, затъква го в колана му и се обръща.

Винаги съм знаел, че ще се наложи да убия Хамза, но гледката как го унищожават така бързо пред очите ми, ме оставя безмълвен. Успявам единствено да смотолевя:

– Защо?

Мустафа ме гледа загадъчно известно време, а после свива рамене.

– Бях тръгнал от театъра след теб, срещнах момчето да тича обратно. Каза, че имало лош човек, който се опитва да те убие.

Момо ме прегръща през краката.

– Ухапах го, Нус-Нус, видя ли?

– Видях. – Аз също го прегръщам, а после отново вдигам поглед. – Не знам какво да кажа. Благодаря не ми се вижда достатъчно. Но изказвам моята признателност, Мустафа, от цялото си сърце.

– Моля те, наричай ме Аддо. Това е племенното ми име.

– Крал на пътя.

Кимвам. Точно на такъв прилича, застанал в мрака с наметалото и чалмата и проблясващия си поглед.

– Истинското ми име е Акуджи.

– Нежив, но буден. Много подходящо. Определено е по-хубаво от Нус-Нус. – Той ми се усмихва леко, а зъбите му изглеждат ослепително бели на фона на лицето му в мрака. След това става сериозен. – Ще те търсят. Или по-скоро ще търсят двама черни маври. Но мисля, че ако сме тримата, можем да предизвикаме безредици, освен това по-добре да се връщам при Хортенз, преди да е усетила отсъствието ми.

– Не се тревожи за нас, знам къде можем да отидем. Благодаря ти, Аддо. – Плясваме леко ръцете си и той се отдалечава в тъмнината.

Завеждам Момо в къщата на Натаниъл Дрейкот, която с известно закъснение осъзнавам, че се намира едва на две преки оттук. Все още вали проливен дъжд; наоколо няма никой, което е добре. Докато стигнем до вратата, Момо е вече почти бял.

Натаниъл само леко повдига вежди при появата ни и ни прави жест да влезем. Взира се в Момо.

– Велики небеса, нигредо се превръща в албедо! Що за странен алхимичен процес е това? – Момо се киска доволно.

– Господин Дрейкот, боя се, че се налага да ви помоля за помощ. – Набързо му обрисувам положението. – Много съжалявам, че ви намесвам в подобна рискована задача, и няма да ви виня, ако решите да извикате служителите на реда. Все пак чуйте предложението, което ще ви направя.

След един час съм измит, с превързани рани и се качвам на носилка, която господин Дрейкот е извикал за нас. Увит съм в даденото ми назаем наметало и нося триъгълна шапка, смъкната ниско над лицето ми. Носачите охкат и пухтят по пътя към Уайтхол.

– Леле божке – стене единият от тях, щом се показвам от другата страна с Момо, долепен до крака ми под наметалото. – Ще ме прощавате, господине, но тежите като същински кон.

Извинявам се и му подавам последната златна монета и това е достатъчно да му затвори устата.

Същата вечер след кралския вечерен прием хуквам с Момо по неосветените коридори и рядко използваните галерии към стълбите в дъното. Тези опустели места в огромния дворец ще ни отведат безпрепятствено до Задното стълбище. Там портиерът господин Чифинч ни въвежда при краля.

Заварваме краля, докато вечеря насаме, и при вида на храна Момо се нахвърля върху остатъците като див звяр. Кралят е съблякъл дневното си облекло и се е отпуснал в индийска роба, като някой ориенталски владетел; може би точно за това (твърде съм великодушен) Момо се чувства като у дома си и започва да яде без покана или разрешение. По-скоро е безкрайно изгладнял и вината за това е моя. Скарвам му се остро и се извинявам за лошите му маниери, но Негово Величество не ми обръща внимание. Вместо това по лицето му се изписва нежност, докато гледа момчето да тъпче устата си с пай. След малко поглежда към мен.

– Знаеш ли, че ме наричаха Черно момче, когато бях на неговата възраст? Кожата ми беше доста по-тъмна от тази на хлапето, а очите ми никога не са били сини. Майка му трябва да е много светла.

– Кожата ѝ е много бяла, а косата същинско злато. – Минаха почти четири месеца, откакто я видях за последен път. Започвам да забравям отделни черти от лицето на Алис, само спиращите дъха подробности: сянката, хвърлена от светлите ѝ мигли върху бузата на ярката слънчева светлина; нежните линийки около устата ѝ, когато вдига устните си към моите...

Кралят се замисля, а след това вика Момо при себе си.

– Ела тук, млади приятелю.

Момо е доял пая с изключение на това, което е размазано по лицето му, и се подчинява.

– Трябва да се поклониш – напомням му, – това е кралят на Англия.

Но Момо е твърде впечатлен, за да се поклони. Вместо това пита:

– Къде са ти накитите?

Това кара краля да избухне в смях. Щом се съвзема, той казва:

– Не накитите правят един крал такъв, младежо.

Момо се замисля за известно време, а след това сваля диамантената верижка на госпожа Хърбърт, за която чак сега осъзнавам, че съм забравил, когато го грабнах от нея, и със сериозен вид я подава на владетеля.

– Тогава това не ми трябва – изрича царствено той.

После продължава да изпразва джобовете на дантеления си костюм, като вади перлена брошка, чифт диамантени обици и фина златна верижка с разпятие.

Сразен съм от срам.

– О, Момо...

Чарлс вдига масивната си черна вежда.

– Е, това си е истински обир. Знаеш ли какво правят с крадците в кралството ми?

Момо клати объркан глава.

– О, аз не съм ги откраднал – казва безгрижно той, – само ги пазя. Но това вече не е нужно, защото ти си крал и вероятно са твои. В Мароко всяко нещо в кралството е притежание на султана.

– Така ли?

– Да, татко постоянно ми казва: "Всичко, което виждаш, Момо, ми принадлежи: всеки човек и всичките му притежания са мои". Така стоят нещата, когато си крал.

Кралят се усмихва сдържано.

– Майчице, прадядо ти много би те харесал.

Намръщвам се.

– Прадядо му?

– Баща ми, крал Чарлс Първи.

Продължавам да го гледам глупаво.

– Боя се, че прадядото на момчето отдавна е починал в Хага, в Холандия.

– Трябва да призная, че от изгнаничеството ми в този град мина доста време. Повече от трийсет години. Времето е крилата колесница, както казват. – Чарлс ми отправя любопитен поглед и чак тогава бавно започва да ми просветва. – Ти не знаеше ли?

– Да си призная, сър, в пълно недоумение съм.

Изправя се, прекосява стаята и изважда от един емайлиран шкаф бродирания свитък на Алис. После го развива пред мен, а на него пише:

Господарю, простете дързостта на клетата ви

поданичка. Не искам нищо за себе си, но ви моля

да се погрижите за сина ми, вашия малък внук Чарлс,

известен също под името Мохамед,

син на Исмаил, султан на Мароко,

който ме държи като своя съпруга в град Мекнес.

Изпълнена със срам и отчаяние, ваша дъщеря Алис

(родена от Мери Суон в Хага,

октомври 1649 година.)

Думите се завъртат пред мен. Свличам се на един стол, затварям очи и ми е нужно известно време, за да се съвзема. Щом отварям очи, виждам напълно плешивата глава на краля, който слага черната си перука върху главата на Момо.

– Да видим дали ще се харесаш с това чудовищно нещо, младежо? Ще трябва, щом ще растеш тук, при все че от тези неща ти става горещо и сърби.

– Ще въведа нова мода – заявява Момо и размята перуката. – Всички ще обръснат главите си като теб и Нус-Нус и ще носят шапки, когато е студено.

– Какво умно момченце си. – Кралят се обръща към мен. – Теб, разбира се, ще те възнаградя затова, че ми го доведе. Ще го заведа в къщата на Нели. Тя много ще му се радва, а аз ще го виждам често. Ще си прекарва чудесно там.

– Не искам награда – отвръщам дрезгаво. Алис не е поискала нищо за себе си, нито дори да бъде откупена. Отказала се е от сина си завинаги. Проклинам се за това, че не отворих проклетия свитък, та сам да избродирам допълнение. Но вече е твърде късно за това. – А какво ще стане с майката, сър? Тя е взета в плен, без да има каквато и да е вина, корсарите са я хванали на път за Англия.

Виждам как лицето му помръква.

– Това е друг проблем. Жената принадлежи на султана, а по всичко личи, че той е доста своенравен човек. Освен това чувам, че преговорите относно Танжер не вървят добре.

Налага се да си прехапя езика. Преговорите относно Танжер не вървят добре не само заради личните интриги на кралските министри и заради факта, че Исмаил нареди на Бен Хаду да действа настъпателно, но и както сега си давам сметка, защото уважаемият ни посланик се е увлякъл по прислужницата (бивша) Кейт и прекарва времето си в лични забавления.

– Но, сър, ако молбата е лично от ваше име като от един монарх към друг, вероятно може да се уреди откуп?

Кралят вдига ръка.

– Мило момче, кралството е почти банкрутирало, а откупите са скъпо нещо. Щом не можем да се договорим за размера на откупа за нещастните хора, пленени в Танжер, не мога да си представя, че ще постигнем съгласие за откупа на толкова скъп човек като съпругата на султана.

– Но Алис е ваша дъщеря! – Тази мисъл още ми се струва нереална.

– Ако се месех в браковете на всичките си потомци, щях ужасно да си затрудня живота. А и не мога да я призная за своя: това ще е прекалено сложно. Освен това предполагам, че дамата е приела исляма, щом е родила дете на султана?

Кимам нещастно.

– Да, но под жестока принуда, сър. – Принуда и убеждението на Нус-Нус.

– Значи, няма надежда. Не мога да се намесвам. Ако султанът я освободи по своя воля обаче, кълна се, че бих направил всичко за нея. Засега не мога да обещая нищо повече. Що се отнася до теб, Нус-Нус, винаги си добре дошъл, ако решиш да се върнеш тук, надявам се, че го знаеш.

След това ми прави любезно предложение, но тъй като вероятността да се възползвам от него е нищожна, благодаря му мрачно и малко след това с болка се сбогувам с Момо, който, изглежда, не осъзнава значимостта на това, което се случва. И как би могъл на тази възраст? Връщам се бавно в стаята си, а сърцето ми, което само преди няколко часа беше горещо и леко като алхимично злато, е мъртво и студено като олово.

37

Споразумението относно Танжер най-накрая е подписано в края на март, без нито една от страните да е удовлетворена от условията. И въпреки това Бен Хаду отлага отпътуването ни за Мароко първоначално под претекст, че разследва изчезването на ренегата Хамза, чиято смърт накрая е разкрита, въпреки липсата на каквито и да било доказателства освен често срещаното прерязано гърло; после поръчката на оръдията, която му беше възложил Исмаил, задача, която ще отнеме поне два месеца. През това време се впуска да помага на Самир Рафик в издирването на английския печатар, издал Корана, преведен на английски език, в съответствие със султанската присъда. Това, за негово голямо разочарование, се оказва твърде лесна задача: трупът на Алегзандър Рос беше гнил в продължение на двайсет и осем години в църковен двор в Хампшър, но въпреки това Рафик е твърдо решен да открие тялото: султанът иска главата му и ще я получи. Безсмислената мисия осигурява още малко време, през което Калайджията може да флиртува с хубавичката кухненска помощничка. Продължаваме да приемаме покани от Лондон, да пътуваме извън столицата: в университета Оксфорд, където организират тържество и ни подаряват редица ценни книги на арабски, които да отнесем в Мароко; университета Кеймбридж; кралската резиденция в Уиндзор; конните надбягвания в Нюмаркет. В Лондон сме за годишнината от коронацията и за празненствата по случай рождения ден на краля в края на май. За голяма радост на Бен Хаду, той е нарисуван не на един, а на два портрета; избран е за почетен член на Кралското дружество и най-после му подаряват ново увеличително стъкло. Господин Ашмол отнася мавританските шпори в новия музей в Оксфорд и ги излага там.

Отлагането поне ми дава възможност да посещавам Момо в дома на Елинор Гуин на улица "Пал Мал" и да видя как се е установил. Има си малко кученце – шпаньол от кралското котило – и с Нели се разбират много добре. Взето е решение в името на сигурността на Момо и тази на майка му самоличността му да се пази в тайна. Представен е като потомък на починалия син на Нели и никой не задава повече въпроси. Да си призная, срещите ми с него предизвикват едновременно горчиви и сладки емоции в мен: с болка си спомням, че Алис е самотна затворничка в двореца в Мекнес. Всеки път, когато го виждам, струва ми се по-пораснал и повече като англичанин, заприличва повече на майка си, отколкото на баща си, макар че не е загубил сврачешките наклонности на баща си. (Предупреждавам Нели да пази бижутата си, но тя само въздиша: "Ах, нека е благословен, остави го да се забавлява. Аз съм по-умела джебчийка, отколкото Чарли някога ще бъде, просто си ги взимам обратно, когато не ме гледа".)

Сърцето ми копнее за Мароко – за Алис, – макар и това да означава отново да бъда лишен от свободата си.

Накрая през юли, натоварени с дарове за Исмаил – включително френско канапе и шест коня, хиляда и двеста бурета от най-добрия барут и двеста мускета, – се качваме на кораба за Дийл.

Връщаме се в триумфираща страна: испанците най-сетне са отблъснати от пристанището в Мармора. Каид Омар е щедро възнаграден за това, че под негово командване врагът най-сетне е окончателно прогонен. Попаднал на малък гарнизонен пост, той проявил неочаквана милост към пленниците, които веднага отишли при губернатора на Мармора, за да докладват, че огромна мароканска войска е на път да разгроми града, предвождана от изключителна кавалерия, и е по-добре да се предадат, за да спечелят благосклонността на Каид Омар. След големи колебания, испанският губернатор решил, че може би това е най-мъдрото решение, и помолил за мир, като договорил личната си свобода и тази на шест от най-високопоставените семейства. Гражданите, разбира се, били взети в плен и вероятно и в този момент гният в затворите на Сале и Мекнес в очакване на малко вероятното си откупване. По време на война страданието винаги е за обикновените хора.

В резултат на бляскавата победа Исмаил не е особено нетърпелив да говори за условията на споразумението, което сме постигнали с англичаните относно Танжер, и пътуването ни от Сале е доста по-приятно, отколкото очаквах, успяваме да си позволим дори кратка спирка във Фес, за да може Бен Хаду да си свърши малко работа. Там настанява алхимика господин Дрейкот в една от многото си къщи, преди да продължим към Мекнес. Искам да съм сигурен, че султанката ще бъде благоразположена към Натаниъл, преди да ѝ го представя. Както сам му обясних, може да извлече големи преимущества от службата си при нея; но в това се крият и големи опасности. Той не ми се видя особено разтревожен от тази дихотомия, тъй като силно му се понрави идеята да дойде в Мароко като кралски алхимик; но още не се е видял със Зидана. В същото време нашият каид е щастлив, че е взел под своя опека човек на науките; това го издига на по-високо стъпало. Любопитното е, че не доведе новата си съпруга Кейт в Мароко, може би иска да подходи внимателно към султана, както аз самият към Зидана; все пак нае нови прислужници за къщата във Фес, където в момента е настанен господин Дрейкот и постоянно идват и си отиват галантеристи и мебелисти, което ме навежда на мисълта, че ще прати да я доведат веднага щом почувства, че е настъпил подходящият момент. Като гледам как свива гнездо, сърцето ми изгаря за Алис. Тук, във Фес, съм толкова близо до нея, а същевременно съм толкова далече, колкото и ако бях в Англия. Стоически издържах всичките тези месеци на отлагане на завръщането ни, защото нямаше начин да променя положението, а сега търпението ми е на привършване и не намирам удовлетворение в нищо, намирам се в най-големия град в света, но всичко ми се вижда мрачно и едва потискам отвращението си от всичко и всеки.

Влизаме в Мекнес след седмица и откривам, че дворецът и всичко наоколо е в обичайния безпорядък; всъщност се загубваме на път за кралските покои, тъй като редица павилиони и вътрешни дворове са били разрушени и построени отново на друго място, за да се отвори пространство за новите казарми. Щом мълвата за завръщането ни плъзва, получаваме съобщение, че султанът ще ни приеме по-късно, тъй като в момента обучава войската. Бен Хаду вдига вежди.

– Е, Нус-Нус, изглежда, разполагаме с няколко часа, преди да докладваме. – Поглежда ме в очите. – Беше отличен помощник-посланик в тази делегация, ще се погрижа султанът да узнае това. – Задържа погледа си върху мен за известно време и виждам притеснение в изражението му.

– Можете да бъдете сигурен, че няма да кажа нищо, което да помрачи впечатлението от визитата ни.

Той се ухилва, шляпва ме по гърба и бързо се отдалечава. Най-сетне имам възможност да посетя харема под претекст, че отивам да се видя със Зидана и да ѝ дам шишенцето със скъпоценния еликсир, който ми поръча от Англия. Покоите в харема никак не са променени, сякаш вчера съм бил тук, дори ме обзема усещането, че ако завия, ще открия Алис във вътрешния ѝ двор с Момо, който си играе в краката ѝ. Но оглеждам всеки павилион и градина, покрай които минавам, а от нея няма и следа и след малко започва да ме обзема смразяващ ужас.

Откривам Зидана без проблем. Тя ме оглежда от горе до долу.

– Лондон ти се е отразил много добре, Нус-Нус. Никога не съм те виждала да изглеждаш по-добре.

Не мога да кажа същото за султанката. Тези седем месеца не са я пощадили: има сенки под очите, бялата им част е пожълтяла и кръвясала и се движи по-бавно, отколкото преди; накитите върху главата ѝ сякаш са поставени там по-скоро от необходимост, отколкото за украса. Взима шишенцето с Primum ens Melissae и го помирисва подозрително.

– Успявам да подуша единствено лимонов балсам и алкохол – казва обвинително.

– Алхимикът, усъвършенствал рецептата, твърди, че е много ефикасен. – Повтарям всичко, което чух от Натаниъл и Елайъс.

– Макарим! – прислужницата се появява пред нас на мига и с любопитство гледа ту мен, ту господарката си. – Пийни от това – нарежда Зидана и ѝ подава шишето. Макарим пребледнява. Добре знае с какви лекарства се занимава султанката обикновено. С трепереща ръка отсипва от златната течност и въпреки колебанията си накрая я поглъща, несъмнено осъзнала, че възможността да се отрови е по-благосклонна от това да отсекат главата ѝ. Зидана я гледа как преглъща, а очите приличат на цепки в гънките на лицето ѝ. Разбира се, не настъпва мигновена външна промяна.

– Ти за глупачка ли ме мислиш, че да приема отварата, която си взел от първия шарлатанин? Би трябвало да наредя да ти отсекат главата, евнух! И вероятно точно това ще направя. Сега ми върни обратно златото и бижутата, които ти дадох, за да откупиш еликсира, и ще те оставя да живееш. Поне още някой друг ден.

Ах. След неловка пауза обещавам, че ще върна всичко на следващия ден, при все че отдавна вече нямам нищо.

– Сега! – кресва тя.

– Боя се, че багажът ни още не е разтоварен от мулетата – рискувам аз в отчаян опит да спечеля малко време.

Тя ме удря, но за късмет силите ѝ не са много.

– Да не мислиш, че съм идиот като теб? Кой би оставил злато и бижута в товара на кервана? Върви и веднага ги донеси! Макарим ще дойде с теб. Ако не си се върнал до обед, ще пратя стражи за теб.

И двамата с Макарим се подчиняваме и тръгваме по коридорите на двореца. За миг се чудя дали Бен Хаду би ми заел пари, за да платя на Зидана; след това решавам, че вероятно няма да го направи. Кой тогава? Съзнанието ми е абсолютно празно. Накрая Макарим нарушава мълчанието с изпълнено от тревога лице.

– Какво има в отварата? Ще умра ли?

– Предполагам, че да – казвам мрачно.

Тя спира и ме поглежда ококорено.

– Отрова ли беше?

Едва не се разсмивам с глас на ужаса ѝ. "Нека да вярва в това", мисля си и си припомням злия ѝ план и болката, която причини на Алис. Не казвам нищо.

Макарим обгръща тялото си с ръце и потреперва.

– Тук имаше толкова много смърт през последните няколко месеца. – Лицето ѝ се изкривява и очите ѝ се пълнят със сълзи.

– О, не искам да умирам...

– Толкова много смърт? – Ледени тръпки ме пробождат в гърдите. – Какво имаш предвид?

– Проклетата дизентерия погуби толкова хора.

– Алис? – гласът ми е толкова дрезгав, че едва успявам да проговоря.

Тя ме поглежда с присвити очи, а после кима.

– О, да, тя беше една от първите.

Целият се смразявам и започвам да треперя, сякаш имам температура. Усещам пулса толкова силно в ушите си, че не чувам последните ѝ думи, но се облягам на стената и се плъзвам надолу, докато накрая се озовавам седнал на земята.

Макарим се взира любопитно в мен.

– Зле ли ти е, Нус-Нус? – По устните ѝ пробягва едва доловима усмивка. Изпитва наслада от мъката ми, макар крилете на смъртта да са се разперили и над самата нея.

Нямам думи, просто я гледам тъпо, абсолютно смразен въпреки невероятно горещия ден. Очевидно няма какво да се каже, какво да се направи. Зидана ще ми отнеме главата и това няма да има никакво значение. Изиграл съм ролята си. Отвел съм Момо там, където ще има друг живот, далеч от опасните клопки в този дворец. Навеждам глава.

Човек би казал, че нищо не би могло да въздейства на моята безнадеждност, но няма как да не забележа пътечка от мравки, които се движат по коридора, идвайки от една пукнатина между интересните емайлирани плочки към отдалечения вътрешен двор, понесли върху главите си по зрънце ориз или троха хляб. Гледам как тези крехки създания живеят мъничкия си живот като джуджета в монументалната архитектура от мечтите на лудия султан. Гледам ги, сякаш съм изпаднал в някакъв транс, от който ме изтръгват изведнъж.

– Нус-Нус, трябва да дойдеш с мен!

Това е Абид, прислужникът, който отговаря за личните нужди на султана.

– Навсякъде те търсих – пухти той, останал без дъх.

– Никъде няма да ходи. – Макарим поглежда момчето кръвнишки. – Той трябва да свърши нещо за султанката.

Абид ѝ отвръща със свиреп поглед.

– Мулай Исмаил настоява за мигновеното му присъствие в залата за съвещания.

Това е достатъчно: дори Зидана не се осмелява да противоречи на султана. Макарим дърпа ръкава ми и аз се изправям на крака.

– Отрова ли беше? Кажи ми честно.

Аз я гледам глупаво. После разтърсвам глава.

– Точно обратното.

– Ще живея?

– Убеден съм, че ще надживееш всички ни.

Успокоена, тя изведнъж си спомня за задачата си.

– Бързо тогава, дай ми парите сега, а аз ще ги върна на Зидана и ще спася кожите и на двама ни.

Гледам я, като че ли говори пълни безсмислици.

– Нямам пари. Нямам бижута. Нищо нямам. Ако трябва да вземе главата ми в отплата, нека така да бъде. Защо да ме е грижа? Можеш да се върнеш и да кажеш това на господарката си.

След това тръгвам по коридора след Абид до шкафа си, за да събера записките си, а после към залата за съвещания.

Събрани са голям брой министри и съветници, в това число и новият везир: невзрачен, белязан от шарка човек с раболепно поведение, облечен в семпла роба, без никакви накити, изглежда като абсолютна противоположност на Абделазиз. Султанът се е разположил, а двама прислужници му веят с огромни щраусови пера. И да ме е разпознал, щом се изправих след поклона, с нищо не показва, че е така. Очите му се плъзват покрай мен без никакъв интерес. В краката му седи Азиз, държи тръстиковата пръчица в готовност над хартията върху масичката на коленете си, за да прави записки по време на срещата. Бен Хаду се появява миг по-късно, хвърлил бегъл поглед на записките ми с пълен отчет на времето ни прекарано в Лондон. Първа точка за деня, разбира се, е споразумението; но Исмаил махва раздразнено с ръка към посланика в момента, в който започва да изрежда условията.

– Обстоятелствата се промениха, след като замина за тези преговори, в случай че не си разбрал. Прогонихме неверниците от Мармора, така че имаме още едно пристанище под свое командване. Испанците изоставиха отлични оръдия, така че с тях и оръжията, които донесе от Англия, както и с отличните мускети и барут, подарени от английския крал, струва ми се, че се намираме в по-силна позиция за нови преговори. Ще настоявам крал Чарлс да ми изпрати друг посланик. – И разтърква длани, изпълнен с алчност при тази перспектива.

Изумлението, изписано на лицето на Бен Хаду, би могло да ми се стори комично, стига да ме вълнуваше. Вместо това гледам без никакъв интерес как се покланя и навива многословните ми бележки на стегнат свитък, а движенията му подсказват, че му се иска да ги накъса и да ги хвърли в лицето на владетеля. Но Калайджията е изключително внимателен по отношение на жестовете. Вдига глава, а лицето му е безизразно. Отговаря на въпросите на султана за дворцовия живот – за краля, двореца му и имотите, – като напълно съзнателно се старае да омаловажава великолепието им. "Уайтхол – казва той на Исмаил – е лабиринт от проходи, покрити с проядени от молци тапети, паяци и техните паяжини из празните стаи, в които жалките царедворци на Чарлс се щурат като семена в кратуна."

– Части от двореца датират отпреди векове, а новите крила са добавяни в течение на годините напълно случайно. Там липсват величествените и епични пропорции на вашето постижение тук, Ваше Високо Величество.

Исмаил е удовлетворен от чутото, навежда се напред.

– А съпругите му?

– Според християнските закони, сър, той може да има само една, а кралица Катарина прилича на мишка и има зъби като на заек. Само че за беда, точно обратното на зайците, не е успяла да роди.

– Тогава кой ще го наследи? Той вече е надхвърлил петдесет, би трябвало, без много да се церемони, да се отърве от португалската инфанта и да си вземе друга жена.

Докато Бен Хаду обяснява сложната наследствена линия в Англия, съзнанието ми отново е насочено към Белия лебед. Чудя се дали е била сама, когато е умряла, дали някой не е можел да я спаси; дали Зидана е помогнала с похватите си. Чудя се кога точно се е случило. Дали не е било в момента, в който съм си позволил чаша хубаво френско вино на масата на херцогинята на Портсмут? Или може би докато се разхождах из розовата градина преди около месец и мечтаех да съм там с Алис, да вдишвам аромата на цветята под нежното английско слънце? Може да е умряла с разбито сърце малко след като отведох Момо със себе си.

Измъчвам се с тези мисли, като от време на време улавям по някое изречение, с което Бен Хаду описва английския двор. Сега обсъждат жените...

– Кожата на всички ли е толкова светла, както беше тази на Белия лебед? – пита с интерес султанът и сърцето ми се свива.

– Повечето от тях са доста грозновати – отвръща Калайджията, – с кестенява коса и покрити с бои и мазила, за да прикрият белезите си от шарката.

Султанът приема това с голяма радост и подканя посланика за още и още подробности, особено относно любовниците на краля.

– Би трябвало да попитате Нус-Нус за тях – нахално се намесва някой. – Той прекарваше доста време с любовниците на английския крал. – Вдигам рязко глава. Обръщам се и виждам Самир Рафик да ме гледа с иронична усмивка. – Не виждате ли как тъгува за тях?

Султанът се намества напред на дивана си и ме поглежда, изпълнен с любопитство.

– Ела тук, Нус-Нус.

Пристъпвам напред и още веднъж.

– Коленичи.

Подчинявам се, а Исмаил протяга ръка и докосва лицето ми.

– Плачеш ли?

Плача ли? Вдигам ръка към бузата си и се оказва, че е мокра.

– Защо плачеш?

Оказва се, че не мога да отговоря.

– Може би плаче от срам! – нарушава тишината Рафик. – Той и Каид Бен Хаду си взеха английски наложници докато бяха в Лондон, а щом с Каид Шариф възразихме на този разврат, пратиха ни в провинцията да лапаме мухи, за да не им пречим, докато продължават да сквернят доброто име на исляма, на Мароко и на делегацията на Ваше Високо Величество. – След това измъква изпод робата си голям свитък, развива го и продължава да чете от дълъг списък с прецизни бележки подробности за всяко отклоняване на всеки член на делегацията от правия път, украсени с цял куп измислици, като оставя за последни враговете си: мен и Бен Хаду.

Лицето на Исмаил е зловещо мрачно, но откривам, че изобщо не ме е грижа: освен това повечето от обвиненията са пълен абсурд. Напушва ме неудържим смях, а това още повече вбесява султана.

– Ти се смееш?! – ръмжи той; това ме кара да се разсмея още по-силно. Виждам как Бен Хаду ме гледа изумен. Не стига че Самир Рафик предприе отчаяната си маневра, преди още да сме стигнали до рискованата тема за отдавна умрелия печатар и жалките останки от старата му кокалеста глава, които той знае, че няма да задоволят кръвожадния султан, а сега заместникът му напълно полудя. Хвърля ми предупредителен поглед, сякаш с него може да ми върне разума, но вече е твърде късно за това.

Султанът се е изправил на крака.

– Шариф! – кресва той и съветникът допълзява напред. Исмаил го подритва да се изправи. – Това истина ли е? – крещи той.

– Тези мъже посрамили ли са религията си, страната си и МЕН?!

Шариф отчаяно мести погледа си от Калайджията към мен и после обратно и не знае какво да каже, че да не влоши положението още повече. Забелязвам, че министрите прехласнато наблюдават какво ще се случи: като хиени са, чакат нервно лъвът да приключи, за да се нахвърлят върху огризките. Щом става въпрос за проливането на нечия чужда кръв, значи, те са в безопасност – поне засега.

Исмаил завира лицето си в това на Шариф.

– Да не са ти отрязали езика в Лондон?

– Н-не, Високо Величество – заеква той.

– Тогава отговори на въпроса. Тези мъже общуваха ли с жени и предадоха ли доверието, което им гласувах?

– Ггосподарю, вашият слуга Нус-Нус е... е... евнух.

Исмаил го поглежда, сякаш е хлебарка. Такава, която се кани да стъпче. След това посяга да извади кинжала от ножницата си, но той се закача и това го довежда до бяс.

– Ще ви убия, всички до един! – Най-после успява да извади оръжието и го опира в мършавия врат на Шариф. – Сега ми кажи истината! – По извърнатото нагоре лице на съветника пръска слюнка.

– Аз... ами... видях Нус-Нус да изпива чаша вино – успява да изломоти той и върти очи като жертвен агнец – и... ами... – Опитва се да си припомни още някое дребно прегрешение според законите на исляма, нещо уличаващо, но не твърде сериозно. – Аами... Каид Мохамед бен Хаду... ами... беше изобразен на портрет.

– Два пъти – добавя злобно Рафик.

– Два пъти – потвърждава Шариф.

– Кучи сине! – Той избутва съветника в страни и се приближава до Бен Хаду, който вдига ръце, за да се предпази от яростта на султана. – Аллах забранява да се правят изображения! Заслужаваш да умреш за това, че ме посрамваш така, мен, Пазителя на исляма, Защитника на вярата! – Промушва Калайджията в крака и Бен Хаду пада на земята с вик. За миг настъпва затишие, сякаш жаждата за кръв на султана може да е задоволена, но той се провиква към стражите.

– Отведете ги всичките в клетките на лъвовете!

Мислех си, че не ме е грижа дали ще живея, или ще умра. Но когато си затворен в дупка със седем гладни лъва и обикаляш под заплахата да бъдеш разкъсан на парчета и изяден жив, нещата започват да изглеждат другояче.

– Стойте заедно! – казва ни Бен Хаду. Превързал съм стегнато крака му с чалмата си, но започва да губи сили заради кръвозагубата. – Ако се разделим, по-лесно ще ни погубят един по един. Хвърляйте по тях пясък, камъни, чакъл, всичко, каквото намерите.

– Хвърлете него на лъвовете! – вие Самир Рафик и сочи към Шариф, който очевидно няма да ни е от голяма полза в отблъскването на огромните хищници, тъй като само видът им го е парализирал, ококорил е очи и направо се е побъркал от ужас.

– Това ще им отвлече вниманието за известно време.

За кратък миг изглежда, сякаш Калайджията обмисля жестокото предложение; после си давам сметка, че мисълта му е забавена до крайност заради раната.

– Размахвайте ръце към тях и крещете – предлагам аз, като си припомням какво ни учеха като деца, тъй като живеехме в район, където лъвовете дебнеха плячката си; тази тактика обаче беше полезна за прогонване на едно животно, а не на изгладняла глутница. И все пак лъвовете остават настрани за няколко ужасяващи минути, но след това решават, че този шум не ги застрашава, и започват отново да ни обикалят.

Берберските лъвове се славят с това, че са най-тежките и могъщи от всички, особено тези чудовищни екземпляри. При различни обстоятелства биха ги нарекли красиви или благородни с масивните им тела, буйни черни гриви, широките им муцуни и умните им кехлибарени очи. Само че в този момент, подлудени от миризмата на кръвта на съветника и несъмнено лишени от храна през последните няколко дни, цялата им интелигентност е съсредоточена в това да си осигурят по-голяма мръвка с яките си зъби.

Женските поемат инициативата: огромни светлокафяви създания с гладка козина и остър поглед. По-малки са от двата мъжки, но нямат грива, която да прикрие тяхната свирепост и хитрост. Две от тях атакуват леко, но се оттеглят, щом ни доближат, разсейват ни, докато друга атакува тихомълком отзад най-неочакваната жертва и захапва ръката на Шариф. Бедният съветник крещи в агония и забива краката си в пясъка, но лъвицата е много по-силна. Отмята глава и го отмъква и няма никакъв начин да го спасим. Звуците са ужасяващи – ръмженето и хрускането, писъците...

Сега и мъжките се раздвижват и се опитват да отместят женските от пътя си и само след миг се разразява ожесточена битка. Ревът на огромните зверове вибрира в гръдната ми кост, докато се оглеждам и премислям различни възможности. В края на клетката има широк ров, пълен с вода – твърде е широк, за да могат лъвовете да го прескочат, а зад него има висока желязна ограда. Щом стана ясно, че лъвовете могат да копаят добре след инцидента със затворниците и още няколко неуспешни метода, беше измислен този, с цел зверовете да се държат затворени и да се осигури безопасността на хората в двореца, като същевременно се предоставя зрелище. Обикновено на лъвовете хвърлят по някой нещастен безизвестен роб; в този случай става въпрос за четирима изтъкнати членове на завърналата се от Англия делегация, което означава, че трябва да се е събрала сериозна тълпа. Всички са се притиснали към оградата – хора, които познавам от години: дворцови сановници, стражи, коняри, кухненски помощници и роби; благородници, търговци; там са, разбира се, самият султан и дори султанката Зидана и синовете ѝ – в очакване на нашата смърт. Призлява ми от погледите им, изпълнени с ненаситност, насочени към бедния Шариф, разкъсван крайник по крайник.

– Бързо, към рова! – обръщам се аз към Бен Хаду, като преценявам, че шансовете ни срещу лъвовете на твърда земя са далеч по-нищожни, отколкото в опасната вода.

Отчаянието му дава сили: хукваме заедно през ямата, като придържам ръката на Калайджията. Успяваме да се доберем до рова, преди лъвовете да са приключили стълкновението си заради съветника, двамата с Рафик започваме да се катерим по желязната ограда, а аз поемам риска да се извърна и виждам как Бен Хаду плиска вода и крещи срещу една устремена лъвица, която се е осмелила да влезе във водата.

– Не мога да плувам! – крещи той.

Рафик изсъсква:

– Лошо ти се пише тогава.

После се покатерва бързо по желязната ограда, прехвърля се през шиповете на върха ѝ и пада от другата страна, изподран и окървавен, но цял.

Известно време се колебая. Бих могъл да се спася лесно, както направи Рафик; но гледката на разкъсания от лъвовете Каид Шариф се е запечатала в съзнанието ми с цялата си жестокост, макар че едва го познавах; с Калайджията съм преживял много повече, при все че невинаги съм го харесвал. Как бих могъл да живея със съзнанието, че съм го оставил да умре в челюстите на лъвицата? Освен това само преди час ми се искаше да съм умрял. В този момент, колкото и да е странно, осъзнавам, че бих предпочел да живея, макар и без Белия лебед. Поемам дълбоко въздух и призовавам духа на Сенуфо, желязната си маска.

Не успях да довърша докрай ритуала Поро за встъпване в тайното мъжко братство, което учи младежите на мъдростта на Сенуфо, на сила и отговорност, тъй като бях пленен в същата година, когато започнах да изучавам ритуалите ни. Но бях изпълнявал племенния боен танц и опознах силата му. В нашата култура маската служи за борба със злото, без значение дали на този свят, или в отвъдния; с естественото или свръхестественото. Понякога маската е просто щит, гладка раковина, която да отблъсква злото; но може да бъде също и израз на невероятна агресивност. Извиквам в съзнанието си мощните челюсти на крокодила, зъбите на хиената, на които нищо не може да устои, прибавям и бивните на африканския глиган и рогата на мускусния бик; а между тях слагам и хамелеона, създанието на промените. Най-накрая си представям армия от мравки, която напредва по маската с неумолима решимост. Хвърлям се с ръмжане обратно във водата и освобождавам цялото количество гняв и ярост, които някога са прониквали през маската. Тя вече не е второто ми лице, превърнала се е в мое собствено. Вече не съм Нус-Нус, петдесет на петдесет, евнух, роб; името ми е Акуджи. Аз съм нежив, но буден.

Лъвицата ме оглежда несигурно. После сбърчва муцуна и показва огромните си зъби: но това е по-скоро страх, отколкото проява на враждебност. След няколко ужасно напрегнати секунди тя се оттегля със силно плискане на водата и се покатерва обратно на твърдата земя, за да се присъедини към угощението на останалите.

Бен Хаду се взира безмълвно в мен. Не мога да си представя какво вижда, защото изведнъж не ме е грижа за това. Не мисля, просто действам и това действие ме изгаря с някаква простота и чистота, дава ми прилив на удовлетворение и сила, които като че ли насочвам срещу всички врагове в живота ми, предишни и сегашни. Сграбчвам робата на Калайджията и безцеремонно го дръпвам зад себе си, измъкваме се от водата и се изправяме пред металната ограда. Изведнъж около нея се скупчват стражи – четирима или петима, въоръжени с копия и мечове. "Значи така – мисля си, – ако лъвовете не ни убият, бухарите са тук, за да се уверят, че няма да избегнем наказанието, ще ни бутнат обратно в ямата." Но те поемат Бен Хаду и го изваждат навън; след това се връщат за мен.

Държат се с нас уважително, сякаш сме скъпи гости на султана, които по някакво ужасно стечение на обстоятелствата са попаднали сред лъвовете.

38

Раджаб, 1092 година по хиджра

Свободата на Самир Рафик не продължи дълго. Точно обратното, заради егоистичното му бягство от ямата с лъвовете султанът нареди да бъде измъчван. Оставен на милостта на Фарук, той призна, че обвиненията срещу Каид Мохамед бен Хаду и мен в качеството ми на негов заместник са лъжа.

При все че Калайджията наистина поръча да му направят портрет в Лондон. Два пъти.

И взе една от прислужниците в двореца за своя съпруга.

А аз опитах вино и ейл по време на престоя ни в Англия.

Разбира се, най-бруталното ми деяние беше, че откраднах сина на султана и го дадох на английския крал. Но лишен от всякакви доказателства, Рафик, изглежда, решава да не споменава за това обвинение.

Не е имало обаче разврат и пиянски оргии, както свидетелства при ареста ни, и останалите членове на делегацията решават да застанат на страната на Бен Хаду вместо на осъдения на изтезание, щом виждат накъде вървят нещата.

По време на изтънчените процедури на Фарук племенникът на великия везир би се заклел във всичко и точно това прави. Чувам, че бил признал най-различни престъпления, в това число и убийството на билкаря Сиди Кабур, за което твърди, че било замислено от Абделазиз с цел да отстрани Зидана и отровното ѝ потомство и донякъде провокирано от копнежа на чичо му да ме затвори в къщата си като негов любовник. Но тъй като нищо от това няма връзка със заповедите на султана да бъде получена информация, свързана с делегацията в Лондон, признанията му са принизени до безсмислено бръщолевене и човекът, който ми го казва, се извинява, че повтаря тези глупости.

Рафик умира не след дълго.

Бен Хаду е възстановен на длъжност първи министър на Исмаил. Аз съм награден със свобода. (Щом най-накрая свалям сребърната робска обица, чувствам главата си странно лека, нестабилна. Хвърлям я в рова – струва ми се подходящо място за това.) Мисля, че в момента, в който в мен се всели племенният боен дух, султанът е видял нещо в израза ми, което го е накарало да реши, че не иска да бъда негов писар, нито Пазител на дневника, нито пък да му нося чехлите. Вместо това ме назначи за главен офицер на бухарите и ме изпрати във Фес.

Точно там четири месеца по-късно получавам съобщение от султанката Зидана. Куриерът пристъпва от крак на крак в очакване на отговор. Целият е покрит с прахоляк, дори не е имал време да се измие.

– Кажи на господарката си, че ще дойда след три дни – казвам. Отсрочката не го радва, но вече съм свободен човек и Зидана не упражнява същия контрол над мен както преди. Наблюдавам го как си тръгва и съм угнетен, нямам желание да зърна Мекнес никога повече в живота си. Дори само като си помисля за харема, изпълвам се с гняв, с изгаряща ярост заради погубения живот на Алис и нямам желание да виждам жената, която толкова дълго копнееше тя да се разболее, а накрая може и да ѝ е помогнала. Но съм дал обещание на приятел и то трябва да бъде почетено.

Ето защо на следващия ден отивам да посетя алхимика Натаниъл Дрейкот. Откривам го на верандата, граничеща с вътрешния двор на къщата на Бен Хаду, да дестилира някаква гъста оранжева течност. Поздравявам го, той ме поглежда през очилата си, облечен в необичайна униформа и без съмнение с променен външен вид.

– Скъпи мой, Нус-Нус...

– Моля те, наричай ме Акуджи. Отървах се от старото си име.

Той примигва.

– Акуджи. – Изрича бавно, а после си го повтаря. – Доста необичайно. Не бива да забравям да го съобщя на Елайъс следващия път, когато му пиша. Ето, опитай това. – Поднася ми лъжица от течността. – Това е масло, изцедено от плодовете на древни дървета, които растат естествено единствено в югоизточните райони на тази страна или поне така ми казаха.

Усещам маслото хлъзгаво на езика си и има лек привкус на ядки. Докато го вкусвам, от джамията Карауийн прозвучава приканването към молитва, кънти из целия опасан със стени град и само след миг е последвано от стотици други мюезини. Звукът е неземен: макар да съм тук вече от няколко месеца, още не съм му свикнал. Той ли е причината за това необичайно усещане, докато преглъщам маслото?

Натаниъл се усмихва и щом заглъхват и последните звуци, казва:

– Обикновените хора наричат това вещество "арган" или може би това е името на дървото. Арабският ми става все по-добър, но мисля, че тази дума е берберска. Селяните събират непреработената сърцевина на плода, след като е бил изяден от козите им, и започват изключително дълготраен процес на печене и пресоване. След това използват произведеното по този начин олио много пестеливо при готвенето, тъй като е много вкусно; но аз имам причина да вярвам, че след като е дестилирано ѝ рафинирано, може да има едва ли не магически способности – за кожата, храносмилането, а също и в борбата срещу стареенето – може да се окаже по-чудодейно дори от Primum ens Melissae.

Дошъл съм точно заради еликсира и му предавам съобщението на Зидана.

За момент ми се вижда малко разочарован. Ободрява се, щом го уверявам, че може да се върне към процеса на рафиниране само след една седмица. Отива да се преоблече – с червена чалма и дълга черна дреха. В това облекло и с брадата, която си е пуснал през последните седмици, лесно биха могли да го вземат за учен или талеб в Карауийн.

Взимам чантата му, премятам я през рамо и двамата тръгваме по прашните тесни улички на медината, към реката и фундуците, където ни чакат конете. Едва сме прекосили моста под стените на университета, когато една ръка се протяга и дръпва бурнуса ми. Поглеждам надолу.

На земята седи прегърбен изпаднал просяк, а до него е просната кърпа с нищожна милостиня. Чертите му са разядени от проказа или някоя друга ужасна болест – устните, носът му и повечето от пръстите на ръцете и краката. Едното му око също го няма, а малкото кожа, която се вижда, е набраздена от дълбоки ивици. Не помня да съм виждал по-ужасяваща гледка.

– Салаам алейкум – казвам тихо и инстинктивно бръквам в кесията си, да извадя няколко монети за нещастната душа, но той дърпа наметалото ми още по-настоятелно.

– Нус-Нус...

– Изглежда, че те познава – казва Натаниъл и се взира в просяка някак уплашено. Дори в Лондон няма нещо толкова отвратително като това бедно създание.

Разпознаването настъпва бавно като зимен изгрев. Това е великият везир. Или по-скоро онова, което е останало от него, след като е бил влачен с километри по каменистата земя, вързан за най-издръжливото муле в конюшнята на султана.

– Малеео... Абделазиз.

Останалото от човека, който нареди да ме кастрират, се усмихва ужасяващо: без зъби, с отрязан език, опитва се да се изправи на жалките си крака, но рухва отново.

Би трябвало да се радвам в този миг на горчив триумф при вида на врага ми, напълно съсипан, но чувствам единствено съжаление. Изваждам едно от плоските шишета с еликсир от чантата на Натаниъл, преметната през рамото ми, и го пускам в скута на просяка.

– Заслужаваш всичко, което те споходи – заявявам мрачно, – но знам какво е да бъдеш осакатен.

Оставям го в недоумение, втренчен в златната течност, несъмнено повярвал, че е някаква жестока шега. Вероятно ще я изхвърли. Ако го направи, изборът ще е негов.

Двамата със Зидана се гледаме предпазливо през дима от тамяна, издигащ се от запаления ѝ мангал. И без огъня в стаята е дяволски горещо.

– Променил си се – казва тя.

– Вие също. – Истина е, изглежда много различна от последния път, когато я видях. Не е престанала да бъде огромна, дори напротив, но някак създава впечатление, че е погълната от масата си, изглежда пищна, пълна с живот. Колкото и иронично да е това, оказва се, че е точно такава. Пълна с живот. Въпреки възрастта си, тъй като трябва да е близо на петдесет, доктор Фридрих смята, че е бременна с близнаци, което се смята за голям късмет в тази страна. Когато радостно ми съобщава новината, въздъхвам: още чудовища ще се появят на този свят. Но все пак я поздравявам.

Тя ме обикаля.

– Няма вече робска обида?

– Не.

– Нито робско име?

– Хората вече ме наричат Акуджи.

– Нежив, но буден – ухилва се. – Не е много ислямско.

Свивам рамене.

– Това е името ми.

– Е, доведе ли ми алхимика?

– Тук е, в Мекнес.

– Добро момче си, задето ми го намери. Еликсирът му е чудодеен. Въпреки че за беда се наложи да се отърва от Макарим. След като пи от него, Зидан беше обладан от безразсъдна страст към нея, напълно неприемливо положение, предвид факта, че беше моя прислужница. – Очите ѝ проблясват. – С него ще постигнем велики неща.

Бях чул, че тялото на Макарим е било открито със странни белези по врата, но, разбира се, никой не би обвинил Зидана.

– Той ще работи за вас само при две условия. Първо, няма да живее в двореца, а ще остане в къщата си във Фес; и второ, няма да използвате работата му, за да навредите на някого.

Очаквам да избухне гневно, но тя само се нацупва, поведение на разстроена млада жена.

– И кое му е забавното на това?

– Вие ли убихте Белия лебед? – Нямах намерение да питам така направо, но изведнъж много ми се прииска да знам.

Тя ме поглежда дистанцирано.

– Лудата англичанка? Да не си се объркал, вече не Нус-Нус? Белия лебед не е мъртва, просто полудя и беше отпратена.

– Но Макарим ми каза...

Насилвам се да си припомня онзи ужасен момент при колонадата със слънцето, приличащо между пиластрите и дългата пътечка от мравки, поели към вътрешния двор. Какво точно ми каза Макарим? Че имало много жертви на дизентерията – официалното обяснение за отровените от Зидана, – а след това чух името на Алис и престанах да слушам. В очакване на най-лошото бях чул най-лошото и бях повярвал на мига. Нежив, но буден? По-скоро Жив, но идиот. Прекалено съм глупав, за да съм жив.

– Тя е в малкия дворец в края на града. След като момченцето ѝ беше отнето така жестоко, тя напълно полудя горкичката, а Исмаил не можеше да я гледа такава, затова я изпрати там. – Зидана говори, като че ли тя няма никакво участие в "смъртта" на Момо. Вероятно вече и тя самата си е повярвала, че е така.

Изпитвам първична, дива радост, зрънце непоносима надежда и трябва да се извърна, преди Зидана да е забелязала; но черните ѝ очи са втренчени немигащо в мен.

– Видях те между лъвовете – казва тя почти с възхищение. – Видях воина у теб.

Усмихва се и за миг зървам момичето от племето Лоби, което е била някога, преди толкова много време.

Илюзията обаче бързо изчезва. Тя прекосява стаята, взема резбована дървена кутия и я донася до мангала. Изважда от нея малка дебела кукла, накичена с бижута, и още една слаба, със сини мъниста вместо очи: хвърля и двете в огъня, където започват да съскат и димят.

– И двамата са мъртви – заявява изпълнена със задоволство. Вдига трета, цялата бяла, с руса коса от конци. – И тя е все едно мъртва – изрича безстрастно и хвърля и нея в мангала. Най-накрая изважда кукла от черна глина с ококорени бели очи, каквито със сигурност са моите в момента, като си спомням адския отвор в гърдите ѝ и онова, което видях вътре. – Да погледнем ли, дали не са израснали отново? – пита заядливо тя и запретва робата на фигурката. Вижда изражението ми и избухва в смях. – Ах, бедният Акуджи, още е лесно да те подразни човек, също както когато беше робът Нус-Нус. – После хвърля и тази фигурка в огъня.

Малкият дворец е спокойно място, заобиколено от градина, пълна с цитрусови и маслинови дръвчета, а по стените се спуска бугенвилия. Котки се излежават в сенките, присвили спокойно очи. По целия път натам бързам и не спирам да мисля, може би просто е изиграла ролята си прекалено добре. Може наистина да е полудяла. Но после отново се надига бурна радост и поглъща тези черни мисли. След всичко, през което преминахме, не мога да повярвам, че написаното в Книгата на съдбата може да е толкова жестоко.

Мамас ми отваря вратата, облечена с обикновена памучна роба и хиджаб, вижда ми се много пораснала: гледа ме, без да ме разпознае, объркана заради униформата. Щом ѝ се ухилвам, тя изпищява от радост и ме прегръща като дете, а после се опомня и сериозно пита за здравето ми и как съм.

Писъкът е привлякъл внимание, забелязвам раздвижване в сенчестия коридор зад нея и изведнъж някой заговаря:

– Изглеждаш толкова различен... и все пак... все пак си ти!

Мамас навежда глава и се измъква ухилена, оставя ни с Алис да седим дълго един срещу друг, да се гледаме напрегнато, сякаш всеки би могъл да изяде другия. Поемам я в ръцете си и усещам, че е крехка като птиче. Но чувствам и силата ѝ – необикновената ѝ издръжливост и сила.

– Момо е в безопасност, добре е и те чака – изричам най-накрая в косата ѝ.

Тя вдига лице. Мокро е от сълзи. Нус-Нус би се поколебал, но Акуджи вдига ръка, докосва бузата ѝ и нежно ги избърсва. Тя слага ръката си върху моята и я притиска към устата си. Устните ѝ парят на дланта ми, усещам дъха ѝ по кожата си.

– Мислех, че никога няма да се върнеш – промълвява тя и си припомням последния път, когато изрече същите думи, и колко се е променило всичко оттогава.

– Ела с мен в Лондон – казвам, а после долепям устните си до нейните и мълчим дълго.

Епилог

Седмица по-късно се качваме на един от търговските кораби на Даниел ар-Рибати, измъкнали се бързо и анонимно със съвсем малко багаж, писма от господин Дрейкот за Кралското дружество и шишенца, пълни с тайнствения му еликсир. С пълното съзнание, че съм спасил живота му, Бен Хаду ми дава сериозна сума пари, а аз в замяна обещавам да се погрижа  новата му съпруга Кейт да бъде безопасно изпратена с кораба на връщане, както и отнасям дълъг колкото ръката ми списък с предмети за къщата във Фес, които да бъдат поръчани от пазарите в Лондон.

Трудно ми е да си представя какъв ще бъде животът ни в Лондон. Англия не е като Мароко, където черни мъже вземат бели жени за съпруги по заповед на султана. Може би ще трябва да се оженим тайно и да живеем привидно като господарка и прислужник, като херцогиня Мазарин и Аддо, Краля на пътищата, който се представя като роба Мустафа. Но ще можем ли да вземем Момо, след като той беше ключът към всичко? Освен това е много съмнително дали ще можем да имаме и собствени деца. Ще бъдем необичайно семейство, но нито аз, нито Алис се притесняваме особено дали ще получим одобрението на останалите. Оцеляхме след много по-лоши неща от груби думи и зли погледи и каквото и да е бъдещето, което ще споделим, със сигурност ще е по-добро от изстраданото ни минало.

Освен това кралят ми обеща две неща, преди да замина: че ще направи всичко по силите си за Алис, стига султанът да я освободи от харема си; и че ако се върна и пожелая, мога да бъда назначен за кралски музикант в Уайтхол. Затова се надявам, че предвид силата на духа ни и нашата целеустременост, ще се справим с трудностите.

Какво толкова им трябва на един мъж и една жена, които вече не са роби и могат сами да решават какво да правят с живота си?

Можем само да се надяваме: току-виж ни е отредено да ни се случат и още чудеса.

Исторически бележки

Мулай Исмаил е бил султан на Мароко от 1672 до 1727 година: забележително дълъг период на управление на неговия "кош, пълен с плъхове". Едно обяснение за успеха му е прякорът, под който е бил известен: "Сафак Адимаа" или Кръвожадния. Друго може да бъде потърсено в склонността му да упражнява властта си чрез показност, да внушава страхопочитание у населението чрез заобикалящата го помпозност и разкош. В това отношение, както и с мащабите на властта му и начина ѝ на прилагане, той е последният султан, за когото може да се твърди, че е бил на едно ниво с европейските владетели.

През тези петдесет и пет години като абсолютен монарх той подчинява дивите планински племена от Риф и Атлас, отвоюва крайбрежните градове Танжер, Мармора, Асила и Ларалг от чуждо владение, опазва суверенитета на Мароко срещу набезите на Отоманските турци; възстановява джамии, храмове, мостове, казби и, разбира се, невиждания дворцов комплекс в Мекнес, части от който в момента са включени в сайта Световно историческо наследство на ЮНЕСКО.

През 1703 година гостуващ посланик пита един от синовете на Исмаил колко братя и сестри има. Три дни по-късно му е представен списък с 525 момчета и 342 момичета. През 1721 година е обявено, че има "700 сина, способни да се качат на кон". (Твърди се, че последният син на Исмаил е роден осемнайсет месеца след смъртта на султана, което си е истински подвиг.) Още по-трудно е да се проследят съпругите му и останалите жени в харема, тъй като дори в официалните дневници се споменават само с малките си арабски имена, често давани им при приемането на исляма, без значение дали по техен избор, или по принуда. Сред всички тях само една е постоянна: Лала Зидана, купена като робиня от брата на султана за шейсет дуката. Според всички сведения през последните ѝ години е представлявала внушителна и чудовищна фигура: била е ужасно дебела, странно облечена и е всявала ужас във всички като "вещицата Зидана". Въпреки това – а може би точно по тази причина – тя упражнява надмощие над подчинените на Исмаил в продължение на трийсет години и се радва на абсолютна власт в харема. Най-големият ѝ син Зидан е провъзгласен за наследник на Исмаил, въпреки че не е бил първородният му. Той обаче е обезнаследен от баща си през 1700 година в полза на втория, също толкова недостоен син на Зидана, Ахмед ал-Даеби, "Златния".

След смъртта на Исмаил през 1727 година започват битки за надмощие сред живите му синове и за съвсем кратко време обединеното Кралство Мароко се разпада вследствие на гражданска война и морален упадък.

Мекнес бил наричан втори Версай. Мулай Исмаил и Луи XIV споделяли един и същи плам към строителството, и двамата вземали страстно участие в изграждането на внушителните си дворци. Версай може и да не е бил построен с робски труд, но Луи не е бил загрижен за живота и безопасността на работниците си. През лютата зима на 1685 година на неговия строеж са работели почти четирийсет хиляди души въпреки ужасния студ и епидемиите и много от тях умрели. Разбира се, съдбата на хилядите роби в Мекнес е била още по-ужасна. Докато Версай е подчинен на симетрия, ред и елегантност, дворцовият комплекс в Мекнес, с неговите петдесет свързани помежду си палати, джамии, вътрешни дворове, казарми и паркове, бил огромен, разпръснат, с променлив дизайн, тъй като се строяли стени и павилиони, а след това били разрушавани заради случайна приумица на създателя им.

Наследниците му продължили неговата строителна дейност, но през 1755 година разтърсването от огромното земетресение в Лисабон, за което се смята, че е достигнало магнитуд от 9.0 по скалата на Рихтер, сериозно увредило сградите, като сринало до основи постройки, за изграждането на които били нужни десетилетия, и отнели живота на хиляди човешки същества. От амбициозния до лудост план на Исмаил са останали единствено необикновеният му мавзолей, части от Дар Кбира, огромната житница, част от външните стени и портата на града. Въпреки това си заслужава руините да бъдат видени, за да се добие впечатление за степента на мегаломания на султана.

Чарлс II няма официални потомци. Записките обаче сочат, че е създал някъде между дванайсет и четиринайсет незаконни деца, а е много вероятно да е имал и други, които не са оцелели или не са били признати. Където и да е пътувал през годините на изгнаничество преди Реставрацията през 1660 година, той е посял семето си: от Джърси през 1646, до Хага през 1649, от Париж през 1650, до Брюж през 1656. Алис Суон е измислен образ; известно е обаче, че Мулай Исмаил е имал поне една, а вероятно и две английски съпруги, в които е бил много влюбен, едната от тях е умряла (или изчезнала), а друга, по-късно от моята Алис, му родила син, който бил признат за наследник и също се казвал Мохамед (ала държа да отбележа, че Мохамед е предпочитано име за първородните синове в Мароко).

Мароканската делегация от 1682 година пристига в Лондон през януари под ръководството на Мохамед бен Хаду Отур, известен като Калайджията. Документите за почти седеммесечната визита се пазят и до днес и тя е особено цветисто обрисувана в дневника на Джон Евелин, който пише, че Бен Хаду бил "сензацията на сезона". Посланикът е изобразен на два портрета, и двата от неизвестни художници. Единият от красивите портрети може да бъде открит в архивите на Националната портретна галерия в Лондон.

Нус-Нус – или Акуджи, за да го удостоим с истинското му име – е мое творение.

Речник

абид – роб

алхамдулилах – слава на Бог

африт – дявол

баб – порта

бабуши – кожени чехли

барака – благословия

букхари – Черната стража

бурнус – наметало

вких – господин

Дар Кбира – Великия дворец

джелаба – роба с качулка

джин – дух от огън без дим

ейд – празник

зелиж – мозайка

зелижи – майстор мозайкаджия

зумета – гъста паста от ядки и семена

иншаллах – ако даде Господ

кади – съдия

казбах – крепост

каид – старши сановник, администратор

камис – хлабави гети

кибла – посоката към Мека

киф – марихуана

куба – постройка с купол, често храм

лала – госпожа, често уважително обръщение

маалема – учител

марабут – свят човек

мархаба – добре дошъл

матаморе – тъмница за роби

медина – старата, оградена със стени част на града

мезиан – добре, хубаво

мекнаси – от Мекнес

меллах – "място на солта", еврейски квартал

мешуи – агне, печено на шиш

нус-нус – наполовина

уд – арабска лютня

рабаб – марокански инструмент

райе – капитан

рас алханут – смесица от подправки

рибата – от Рабат

салаам алейкум – мир вам

сиди – господин

смен – консервирано масло

сук – пазар

сура – глава от Корана

таделакт – специалист мазач

таджин – пръстен гювеч и ястието, приготвено в него

талеб – учен

тарбуш – фес

тафраугин – от Тафраут

фаси – от Фес

фундук – гостилница

хаджиб – везир

хамам – баня

ханджар – церемониален кинжал

харам – забранен

харем – частни женски покои

хиджаб – ислямска кърпа за главата

шиша – лула

шараф – чест; също и гальовно обръщение

шахада – изповядване на ислямската вяра

Шейтан – Сатана

шериф – потомък на Пророка

За автора

Джейн Джонсън (1960) е английска aвтopкa на романи за възрастни и деца. От 1984 г. до 1992 г. е редактор в издателство "Джордж Алън и Ънуин Пъблишърс", където работи над творби на Дж. P. Р. Толкин. Работила е и с Питър Джаксън върху филмовата трилогия "Властелинът на пръстените". През 2005 г. пътува до Мароко да проучи легенда за похищаването от пирати на семейство от Корнуол през 1625 г. и по време на престоя си там среща бъдещия си съпруг, произхождащ от берберско племе. От това пътуване се ражда и първият и роман за възрастни, "Десетият дар" . Той е последван от друг пустинен епос, в който действието се развива в Сахара cpед номадите туареги – "Пътят на солта". Романите ѝ са преведени и издадени в повече от 20 страни.

За книгата

сканиране и обработки: buba 2016 год.

Jane Johnson

THE SULTAN'S WIFE

Copyright © 2012 Jane Johnson

Джейн Джонсън

ФАВОРИТКАТА НА СУЛТАНА

©Превод Надя Баева

©Стилов редактор Донка Дончева

©Консултант проф. Цветан Теофанов

©Художник на корицата Росен Дуков

©Технически редактор Симеон Айтов

ИК "Колибри", 2015

ISBN 978-619-150-612-5

Корекция Колибри

Британска

Първо издание

Формат 60x90/16. Печатни коли 25

ИК "Колибри"

1000 София, ул. "Иван Вазов" № 36

тел. 02/9874810

Предпечатна подготовка

ЕТ "Валентин Траянов"

Печатница "Инвестпрес"

Content

Джонсън Джейн Фаворитката на султана

ФАВОРИТКАТА НА СУЛТАНА

Първа част

1

2

3

4

5

Втора част

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

Трета част

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

Четвърта част

30

31

32

33

34

35

36

37

38

Епилог

Исторически бележки

Речник

За автора

За книгата