Svatopluk Čech

HANUMAN

I

Vzdychal jsem jak světec pouště

po vidinách rajské síně,

zatím rarach pokušitel

vhopkoval mi do jeskyně,

po mně drze tančil vzhůru,

usadil se nad nosem

jako bůžek na pagodě

s bajným v ruce lotosem.

Zamáv čaromocným květem

a hned tisíc divných knotků,

okřídlených pitvor, gnomů,

skřítků, rarášků a šotků

před mušlí se vyrojilo,

v nížto mořští koníci

vezli píseň rozpustilou,

rolničkami zvonící.

Nadarmo jsem volal: Vari!

Jinde huď tu skočnou notu

na cimbále žertů sistrem

satirických hran a hrotů.

Já chci píseň, jejíž struny

z duše krásou nadšené

ryzím zlatem poesie

zvoní hymny vznešené.

A tvůj úbor fantastický,

falešné ty cizí cety!

Řeknou: Tolik vábných květů

čeká jenom na poety

v našich luzích, tolik hrdin

v dějů knize domácí —

a ten kams až do Indie

pro šašky se trmácí! —

Marno všecko: dále chřestí

rolničkami v bujném skoku,

hledí na mne vyzývavě,

posměch v jiskřícím se oku,

lichým duhojasem křídel

papírových třepetá,

jako můra krouží vůkol,

škemrá: Pusť mne do světa!

Nuže, leť si! Zasviť klamně

nalepeným křídlem rajek,

poetické duše chytře

vlákej do pralesa bajek

a pak mrkvičku jim strouhej

na houpačce liany,

třeba pohoršilas moudré

neindické bramany!

II

Kdesi ve pralesích Hindostanu

rozvaliny města obrovského

truchlí v upomínkách slávy zašlé,

nádhery, jež klesla do hrobu,

sníce o velebném davu chrámů,

o hemžení nábožného lidu,

o palácích, kde se drahokamy

třpytil prestol pyšných nabobů.

Nyní trosky pagod, minaretů,

hrdých radžů rozkotaná sídla

skrývají se pod vějíře palem,

pod mohutné koše banánů:

prales ukryl soucitně tu spoustu

v těžký rubáš z lupení a květů,

na líc slávy zahynulé spředl

v hustý závoj sterou lianu.

A v té vzdušné přízi úponkové,

jako mrštná chasa námořnická

v síti lan, rod opic dovádivých

provádí své reje závratné;

báječného opa Hanumana

(s nímžto Višnu, přijav tělo Ramy,

slavně dobyl výspy obrů, Lanky)

potomstvo to jesti posvátné.

Před časy zde opice ty svaté

chovány jsou v chrámu velkolepém

něžnou péčí hindů bohulibých

pod záštitou Durgy bohyně,

a když chrám i s městem klesl v rumy

zlobou nepřátel, zde pozůstaly

nad troskami, bydliteli jsouce

jedinými v této pustině.

Sytily se různým sladkým plodem

lesních obrů, jejich zeleň hustou

oživoval z jitra do večera

opičí té obce vřesk a rej;

pitvorných těl byly; ohon dlouhý

větví hbitě chápal se jak laso;

pod náčelkou chlupů rozježených

téměř lidský měly obličej.

Žily po způsobu jiných opů,

ale po zákonu zasvěceném

vždycky jeden mezi nimi králem

uznáván byl z času dávného;

dědila se královská ta hodnost

utvrzeným posloupnosti řádem

přímo od božského Hanumana,

opičího reka slavného.

Poslední teď Hanuman jim vzrůstal

pod laskavou péčí jasné matky,

ctností mnohou všechna srdce opí

v tuchu příští slávy ztápěje;

ale Parvati svým hrozným srpem

srubla list, jenž poupě skvostné stínil,

a žár sudby nepřátelské sžehl

všechny hrdé sny a naděje.

Kdys ve stinném koši sykomory

královna jej v loktech uspávala,

něžně odstraňujíc z hebké srsti

smělce ssající tam vzácnou krev;

náhle vyšel z bambusové houšti

netvor lidský v námořnickém šatě,

neobměkčil kamenné mu srdce

mateřské té něhy tklivý zjev:

rozlehl se lesem rachot, výkřik,

dým se vyvalil a shůry kněžna

kácela se s listnatého trůnu,

zastižena smrtným olovem.

Vrah pak syna z loktů matky mroucí

vyrval, odvlek‘ na mohutný koráb,

do neznámé odvezl jej dálky

spoutaného mrzkým okovem.

III

Jaké boly zmítaly tvým nitrem,

Hanumane ubohý,

když ti v dálce soumrak zahaloval

rodné lesní ostrohy,

když jsi s kormy rozhlížel se v hoři

po neznámém, nekonečném moři

pod hvězdami cizí oblohy!

Ty, kol jehož skrání svity hvězdné

tkala dávnověká báj,

jehož chválou zněla svatá Ganga,

zněl i sněžný Himalaj,

jemuž Indů lid se zbožně kořil —

nyní hrubých šprýmů terč jsi tvořil

pro surovou námořnickou láj.

Tebe, jenž jsi býval světlou modlou

bytostí všech sourodných,

kterýs poznával jen vroucí lásku

v matky loktech lahodných,

v jejích pohledech tak plných něhy —

tebe nutily teď důtek šlehy

do poklon a kejklů nehodných.

Takto vzácný zajatec se plavil

mnohou nocí, mnohým dnem;

cizokrajných břehů pestré zjevy

vůkol míjely jak snem,

až pak v dáli koráb na severu

v albionské mlhy smutném šeru

stanul ve přístavu hlomozném.

Tamo v dýmu námořnické krčmy

na rohožce z rákosu

op se choulil smuten – až tu náhle

větve známých kolosů

rozpjaly se nad ním přeširoko,

z tůně šeřivé jak báje oko

zasvítil mu kalich lotosu.

Listů obrovitých řásná zeleň

osvěžila skrání plam,

větví soumrakem se motýl zaskvěl

křídlatý jak drahokam,

svitla listím datle zlatohnědá,

sáhl po ní – chytil vzduch – ó běda,

všechno bylo pouhý spánku klam!

Z jitra pán mu zřídil roucho vzácné:

dobrodružný jevil tvar

klobouk dvourohý a chochol zářil

báječně jak víly dar;

rudý frak, pln okras filigránských,

klátil párem šosů dlouhatánských

kolem fialových šaravar.

Sedě na kvikavém kolovrátku,

pánovu jenž tížil plec,

vypravil se na pouť uměleckou

do Francouz, Vlach, do Němec,

od rév jihu k jedlím na severu

půl Evropy proputoval věru

opičí ten kníže bezzemec.

Vítán dětí jásotem a smíchem,

musel jeviti svůj um

v ruchu měst i před vesnickou krčmou,

bavit obecenstva tlum,

uklánět se dvorně, klobouk snímat,

v karty hrát, z lodnické dýmky dýmat,

chodit po hlavě a píti rum.

Obvázav si zručně kolem šíje

bílé cípy ubrousku,

krmě krájel, pěkně na vidličku

sbíral kousek po kousku,

sklepníku frank podal velkodušně,

posléz párátka též užil slušně,

víno čistě setřev s licousků.

Peníze pak sbíral v pestrý klobouk;

někdy umělci též vhod

z ručky štědré zapadl tam sladký

sadu severního plod,

spával v loktech svého velitele —

zdálo se, že pustil z mysli cele

dálný prales a svůj božský rod.

Ale posléz omrzela plavce

kočovnická světem pouť,

zatoužil zas navinovat lana,

širým oceánem plout,

a tak jednou vstoupil ve přístavě

na koráb, jenž uchystal se právě

plachty k cestě dálné rozepnout. —

Impresario kýs geniální

záměrem byl velkým jat

jako Alexandr umělecký

dobýt Himalaje pat,

musám žíznivým v panenské půdě

pod Indem a Gangou, na Nerbudě

nový živný pramen vytepat.

A hned sbíhaly se mimů davy

z východu a západu,

sletěly se balleriny. Divy

chtivé slávy, pokladů,

dobýt piruetou, ariemi

Golkondu tam s diamanty všemi,

všechny skvosty Allahabadu.

Snily zlatovlasé primadony,

jak jim sprchne do klínů

zlatý déšť a liják almandinů,

safírů a rubínů,

a sbor baletní tam čekal milce

pod turbany z perel, chystal štilce

pro velebné nosy bramínů.

Stěží koráb, archa umělecká,

stačil pojmout do svých cel

vše, co svět, jenž z prken buduje se,

k Indu přeplaviti chtěl:

ohromnou tu spoustu různé zdoby,

beden, krabic, skřínek, garderoby,

vaty, vlásenek a líčidel.

Zpěvem hlaholíc loď Argonautů

hrdě brázdí mořský luh.

Na ní lodníkem pán Hanumanův

a s ním op dlí, věrný druh;

ó jak svitlo Hanumanu oko,

když kol něho volně, přeširoko

rozepjal se oceánu kruh!

Jaké city srdcem jeho vlály,

an skrz lan a ráhen mříž

nocí teplou opět v záři skvostné

uvítal ho jihu kříž,

když loď, na obzoru zamodralém

zas mu jevíc sličné sbory palem,

k otčině ho nesla blíž a blíž!

A čím blíže k ní, op častěj v dumy

jakés vážné poklesá.

Jednou vyskočil – zrak postih v dáli

rodného zjev pralesa – —

než tu náhlá bouře vzteklou rukou

rozvířila hudbou hromozvukou

moře hlubinu i nebesa.

Hoj, tu na korábu přenešťastném

davy pěvců, aktérů

tragedii svedly srdcelomnou,

hrůzně krásnou operu,

k nížto v tympany a tuby řvoucí

bouře hudla průvod dušervoucí,

o němž nesnilo se Wagneru.

Hanuman z té vřavy vyšplhal se

na stožár – vtom blesku žeh —

hromu rachot – vrchol stěžně klesl

v rozkypělé vlny šleh

a s opičkou pak, jež se na něm pevně

držela, hloub oceánu hněvně

vyplila jej na indický břeh.

IV

Ó pralese, ty spousto nádherná

krás, velebnosti, kouzel, hrůz i žasů,

ty pokladnice tvarů nezměrná

i barev, světel, stínů, vůní, hlasů,

jak půvabně jsi rázem procitla

dne polibkem! Jak hrdá temena

tvých velikánů pod ním zasvitla,

vrcholků valných zeleň plamenná,

vln smaragdových bleskotavé moře!

Leč korunami knížat pralesa

i v nižší oblasti den poklesá,

kde druhý les, těm podrost obrům tvoře,

však spodní houšti sám jsa mocný štít,

své listy svěží, veliké a malé

v bohatství forem skládá neskonalé.

Tu báječné je nakupení zřít

vějířů ohromných a chocholů,

jež s palmových se šíří vrcholů

a složeny jsou skvostně, divukrásně

z čepelů zelených a jemné třásně.

V tom listů mnohotvárném zpeření

noc potýká se hravě s denním svitem

v odstínu sterém, vábně rozmanitém,

až dolej hustší, hustší šeření

přechází zvolna v soumrak pověčný,

kam do úžasné směsi bylin všakých,

v mok, plíseň, v kořenů spleť křivolakých

den nikdy nesklání zrak všetečný.

Než ve výši svit budí na sta duh

a pablesků. Tam rozepjatý v kruh

terč lupenů, jichž konce zohýbané

jak zdobné třepení jej vroubí kol,

uprostřed šera osaměle plane

jak zlatý velmogula parasol.

Zde liana, jež visí girlandami

se sykomory, v zápleti svých spon

hrá zvonců sličných barvitými plamy,

že řek bys: rubín, safír, chalcedon

to svítí s nádherného bandalíru —

den rozmetal zde skvostů plnou míru.

A pralesem teď táhne svěží dech,

jak vál by z Jitra slastiplné hrudi,

sto vůní nese, v listech šeptá všech,

ruch žití mnohotvárný kolkol budí.

Tu papoušek svým skřekem slunce zdraví

a rozkyvuje purpur třepetavý

svých křídel, čechrá smaragdový bok.

Páv divoký se míhá v přeletu

jak zářný oblak z duhobarvých ok.

Tam kolébá se motýl na květu

jak oheň křídlatý. Výš opice

sen střásají, ve větví, úpon směsi

jak šotků roj hluk pustý tropíce:

níž střemhlav letí, za ohon se věsí,

po kmenech spouštějí se jako blesk

a houpají se směle na lianách

v pitvorných obratech. A na všech stranách

zní shora, zdola jejich šum a vřesk.

Dnes opic roje bouří divná zvěst:

že vládce živ, že v jejich středu jest,

že navrátil se náhle z dálných stran

ve kroji divném božský Hanuman,

jejž dávno oplakaly – obec sirá —

že k jeho rozkazu ve valný sněm

teď odevšad se národ opů sbírá.

Jak rarášků by lesem bouřil tem,

vše spěchá tam, kde v lůně ssutin charých

své sněmoviště mají z časů starých.

Ve středu města – spousty trosek nyní —

jež prales větevnatým krovem stíní,

zřít rozvětralou sivou pagodu,

jež nesčíslné bůžků podoby

a zvířat, vížek jeví v obvodu —

mech pokrývá ty zpustlé ozdoby —

a shora čtverým sloním nad chobotem

báň malou nese s lupenitým hrotem.

Na této baňce jako na prestolu

již sedí Hanuman a kolem něho

na soškách, vížkách po pagodě dolů

tlum předních opic rodu vznešeného.

Již také vůkol odevšad se rojí

sbor sněmovníků ze ssutin a stromů …

Les větve mocné nad pagodou pojí

jak šerou klenbu ohromného dómu;

než kopule ta zdá se žíti celá

úžasným rejem drobných satanů:

ve mračna opic bouřně rozechvělá

zdá měniti se listí banánů,

chleboňů, mangiv, banyan a palem,

zdá živým ovocem se plnit valem

a všechny větve dokola se chvějí

pitvorným hemžením těl chlupatých

a sterými se šklebí obličeji.

I po lianách svislých, rozpjatých

se kupí hustě, od lesního stropu

v dol houpají se těžké hrozny opů.

Jak slovy pojmouti tu zvuků směs,

ten vřesk a šum a skřek, jímž opů sněm

les rozvířil, svůj projevuje ples

nad krále ztraceného návratem!

A král tam klidně seděl na pagodě.

Skrz otevřenou nad ním lesní báň

proud světla mihotavý padal naň,

kol těla skvoucí glorii mu plodě,

v níž zřetelně se jevil vzácný zjev:

frak šarlatový s hojnou třásní zlatou

a spodky fialové za oděv

sloužily králi; hlavu hrdě vzpjatou

kryl divotvárný klobouk veliký,

podobný onomu ve tvaru, slohu,

jejž nosil slavený syn Korsiky;

leč zlatý střapec v každém visel rohu

a nad ním chochol mohutný se skvěl

ze zlatých drátků, pestrých per a skel.

Ten oblek věru důstojným byl bohů!

Sněm opů na vše s úžasem se díval

a mnohý vydával křik obdivu,

ač také leckterý op hloupý skrýval

smích nad fračiskem v lian pletivu.

Až posléz zahřímalo se všech stran:

«Buď zdráv nám kníže, velký Hanuman!»

Tu vládce opů klobouk skvostný sňal

a řečí plamennou sněm započal:

«Buď Višnu veleben, měj vroucí dík

i svatý praděd můj! Přímluvným slovem

on jistě, kdysi Ramy pomocník,

jej pohnul tam ve stanu oblakovém,

by unésti mne dal přes valné moře

tam, poznání kde zasvitla mi zoře.

Teď odsloněný zrak můj pravdu stíhá

a rozevřena leží přede mnou

osudů opičích a lidských kniha —

čtu každou její známku tajemnou.

Op, všeho tvorstva vrch a diadém,

z ruk božích vyšel nadán v plné míře

vloh duševních a hmotných pokladem.

I množil se, svá sídla zemí šíře.

Leč jedna část té velké rodiny

v původním stavu ztrnula, byt majíc

na větvích stromů, jejich plodiny

– dar přírody – bez práce pojídajíc,

své vlohy vzácné zůstavujíc ladem,

že mnohé zakrněly, zašly zcela,

a víc a více s tupých zvířat stádem

se sbližujíc, jež za soudruhy měla.

Část druhá naopak vždy výš a výš

své dary rozvíjela čilou snahou,

zem poddávala sobě, tvorů říš,

vždy pokroku se ubírajíc drahou;

po valné, nespočetné řadě věků

tak povznesla svůj um, tak vyspěla

ve brusu zevnějším a žití vděku,

od lesních bratrů svých tak docela

se odlišila, že jen stěží bys

teď uvěřil ve stejný původ obou,

by nevěstil jej tváře, těla rys.

Což ach, řeč opičí se zdráhá mdlobou

vznět líčit můj, když pomním na Evropu,

vlast nejkrásnější vzdělaných těch opů!

Ta líčit města, plná třpytných skladů,

ty karosy, ten vyfintěný dav,

tu žití rozkoš, pohodlí a vnadu,

ten vybroušený společenský mrav.

Ach, vyznávám, stud hanby na tváři:

my proti nim jsme míň než barbaři.

Jak němá tvář, jež s nimi v lesích žije,

jen jídlo známe, šplh a přemety,

nám nesvitl ni paprsk osvěty,

nás hudba nešlechtí ni poesie,

a sotva jménem divadlo nám známo

a politika, salony – ó Bramo!

Ký div, že opic pokročilých, lidí

(neb již i za to jméno «op» se stydí),

rod osvícený pohlíží tak spatra

na pralesního surového bratra.

Ba, bratrství to dávno zapřel zcela.

Nedávno teprv slavný člověk jeden

to bratrství doznal, velkým srdcem veden —

a jaká bouře proti němu hřměla!

Však líp než on já chci jim dokázat

náš stejný rod, že pouhou vůlí snadně

ten zapřený a povržený brat

k nim povznésti se může, ne-li nad ně.

Když tamo prvně, v duši stud a lítost,

jsem s lidským porovnal náš bídný los,

tu náhle čelem zajiskřilo cos

a mžikem prohřálo mou celou bytost:

to jiskra byla velké ideje,

jež rostla dechem blahé naděje

a přede mnou teď vůdčí hvězdou plane,

k níž pohled nadšený se obrací:

bych z potupy své plémě zanedbané

vznes osvětou a civilisací,

bych prsť, jež předků mnohověkou nedbou

nechána ladem, zplodil ducha setbou

a učinil svůj národ činem slavným

kulturních plemen druhem rovnoprávným.

Dnes ještě ruka má se díla chopí.

Než přistoupím k duševní sféře vyšší,

tré vyhladím, co zevnější zjev opí

od člověckého nejnápadněj liší.

Věc první dotýká se ohonu,

jenž k posměchu jen za námi se vzdýmá;

než srubnem’ zbytečnou tu příponu

a nepěknou, ba neslušnou – dím zpříma.

Pak nohu, která zneužitím dlouhým

se stala ruky pomocníkem pouhým

a místo řádné chůze bídně tápe

neb větví palcem všetečným se chápe,

vrátíme k původnímu určení

a řádná obuv, spínajíc ji pevně,

tvar její záhy vhodně promění.

A teď – ach žel, že promlouvat mi zjevně

o věci té – ve valném shromáždění —

jíž neslušno se dotknout beze rdění —

Ach, žel, tak děsně zanedbán tvůj cit,

že bez ruměnce, národe můj drahý,

as vyslechneš, co nahlas vyslovit

se zdráhá cudný jazyk můj: Jsi nahý.

Ne – neukazuj větší pro potupu

na hrubou srst, ten zvířecí háv chlupů —

ten halí jen – Však řeč mi vázne studem.

Dost o tom předmětu. Jen povím krátce,

že do sukně a kalhot, do kabátce

po lidsku nadál oblékat se budem.

Tak předem zjednáme si lidský vzhled

a dál pak chutě bude stoupat nám

po stupních mravu, umění a věd

ve člověčenství jasný velechrám!»

Král odmlčel se; vůkol opic mračna

též visí bez ruchu. Jak meteory

ty velké myšlenky jich slní zory,

ta perspektiva skvělá, nedozračná.

Po chvíli teprve ty mraky těl

ruch udivení bouřně rozechvěl:

sto šermujících ruk tu vzduchem lítá

a vrtí se a kývá sterá leb,

sto postav sebou hází, škube, zmítá,

na tváři sterý posuněk a škleb.

Než co jich tamo vykládá své umy,

jen pustý slyšet šum – hlas všichni tlumí —

a rozpačitě slavný řečník mnohý

se škrábe za ušima palcem nohy.

Až starý jeden opičák – zjev chmurný

se stříbrem vážných šedin v řídké srsti,

ve tváři tisíc vrásek, pohled zpurný —

plod mangovníku drže v jedné hrsti,

se sivým vousem levicí si hraje

a třetí rukou lehce objímaje

úponku vzdušnou tropického svlačce,

v němž volně seděl jako na houpačce,

teď čtvrtou ruku ke knížeti vztáhl

a takto po řečnickém lauru sáhl:

Dím od plic: nesouhlasím s tebou, králi!

Ne lidé nad námi, než nad člověkem

my stojíme, jak předci naši stáli.

Hle, jasný důkaz v ději starověkém:

když bohu, jenž tvar lidský na se vzal,

milostnou Situ olbřím Ravanas

kdys unesl na Lanku, tu nehledal

u lidí pomoci, než volal nás,

na Hanumana spoleh, na Sugrivu.

A co ta slavná opí knížata

pak vykonala udatnosti divů,

jak Hanumanem obru odňata

choť Ramova, jak mostu oblouk smělý

přes moře na Singhalu vystavěly

pak ruce opičí – to v dějin desky

je slavně psáno nesmrtnými lesky.

A přednost naši uznal člověk sám:

že Indu rod náš polobožským, věstí

od Himalaje k moři mnohý chrám,

kde sbory opic nábožně se pěstí.

Jen žijme dál, jak žili předci naši.

Plod mangivy – co sladší širým světem?

A život zde, na větvích s vonným květem

ve stinném pralese – co můž být krasší?

Jen hloupostí jsou věda, osvěta

i vzdělanost i blouznění ta všecka —

víc pro mne ceny má ta mangy pecka.

Já vyhléd také trochu do světa,

až v Madrasu jsem byl i v Bombaji

a zřel jsem život evropských těch bloudů,

jak naškrobeně kruhem sedají,

podobni loutkám tragantových oudů,

a váží úzkostlivě každé hnutí

i posuněk, jak fráze jalové

vždy přežvykují, do poklon se nutí —

dík pokorný za žití takové!

By bláhovci ti měli rozum větší,

k nám prchali by v náruč svobody

z těch samovolných pout a marných péčí

na čistá ňadra matky přírody.

Ba, k čemu nám ty floutky napodobit —

spíš oni k nám se mají přizpůsobit!

My zůstali, jak nejmoudřejší bytost,

jak duše přírody nás utvářila —

nač o to dbát, čím lidská fraškovitost

původní výtvor boží znešvařila?

Jak libo, králi, ohon ten si haň —

já s plesem nosím jej, jsem hrdý naň.

Viz štíhlounký ten útvar, jemně hravý,

tu graciosnost měkkých pohybů —

on v každém vzbudí vroucí oblibu,

v kom nezkalen pro krásu smysl zdravý.

On k životu na stromech potřebný

a zasvěcen je nespočetným věkem:

děd, praděd náš se honosil tím vlekem,

jím Hanuman se pyšnil velebný;

i hvězdy nejkrásnější v zářné prouze

po nebi vlekou jiskrnatý chvost:

a my jím pohrdneme – proto pouze,

že člověk vzácné ozdoby té prost?!

A nohy, jejichž prsty volné, hbité

jsou schopny hmatu, práce rozmanité,

zdaž ochromlé jich palce máme s mukou

vtěsnávat krutě do španělské škorně

a prachem, blátem hápat nemotorně?

Ne! Raděj budem o svých čtyřech rukou

nad hroudou pozemskou, s níž člověk spjat,

dál k čistým výsostem se pozvedat.

I na té hebké srsti mějme dosti,

jíž, kde je třeba, příroda nás kryje;

cos o nahotě mluvil, o cudnosti,

to, králi, směšná lidská pruderie.

Nám dány přírodou ty tvary všecky

a známe je – nač krýt je pokrytecky?

Mne nevpravíš do strakatých těch cárů,

já zešedivěl bez kalhot a k stáru

ze sebe neudělám tatrmana —

«Dost!» vykřikl tu kníže, hněvem plana.

«Tak neurvalý tón a vyzývavý

as nepoznaly sněmů anály.

Ach, pohádkou vám parlamentní mravy

a jak se sluší mluvit ke králi.

Pryč ze sněmovny: kliď se a buď rád,

že nevydal jsem dosud trestní řád,

sic byl bys, troupe, odevzdán již katu

pro hrubé uražení majestátu!»

Op starý zaražen pohlížel k němu,

pak zády obrátiv se k opů sněmu

výš po lianě na pipal se soukal

a tamo listím ukryt ve vrcholu

ssál mangy šťávu, přesedával, broukal

a pecky zlostně odhazoval dolů.

A král teď pádných argumentů vojem

tak ničil řeči odpůrcovy dojem:

«Můj velký praděd se hvězdnaté výše

prohlíží asi s malou rozkoší

zastánce takového; stud má spíše,

že praotcem je tomu hastroši.

Ctít velké předky své, to dobré jesti;

leč kdy tak vnuci nejzvrhlejší právě

svou směšnost sluní ve svých předků slávě,

zbabělci sami, jejich mečem chřestí,

jich velkostí se dmou jak větrem měchy:

tu mním: tak mohou chlubiti se blechy,

jež strpěl ve královské hřívě lev,

že lví jim krouží útrobami krev.

Ten břídil vážil cestu dalekou

pro důkaz svůj až v dobu pravěkou.

Jeť nedoukům nejlíp v onom kraji,

kde v mlze pestré obrys všeliký

se tratí oku vážné kritiky.

Než prohlédněm si střízlivě tu báji.

Ctím Hanumana, vím, že slavný jest,

však pravda neukrátí jeho čest.

Bůh v Ramu vtělil se, tož ve člověka,

ne v opa – člověk tedy přednost měl —

a člověk ten byl vojska velitel,

jen v pomoc maje opičího reka —

toť opí přednosti jsou pravé ruby.

I mostem zázračným se marně chlubí:

jej, pravda, ruce opic vystavěly,

však Samudra, bůh moře, napřed celý

plán stavby načrtal; jen hbité svaly,

jež přiznávám, k té práci opi dali,

ni um ni vtip – toť věru sláva levná —

i sloní rypák nosí k stavbám břevna.

Je směšno chlubit se tou skrovnou rolí,

již Ind nám ve své bohoslužbě dává,

když ledačemus úcty rovné přává —

vždyť znáte v Benaresu svaté voly!

A zvrhlý vkus ať chválí sebevíce

ten praničemný vzadu přívěsek:

je přírody on zjevný poklesek

a přímo ve tvář bije estetice.

Tvar nohy člověka prý k zemi víže,

co zatím op se k nebi vznáší blíže:

však ještě výš se nese papouš hloupý —

snad proto lepší nás ti pestří troupi?

Noh našich zvrhlý způsob nynější

je ku šplhání, pravda, schopnější:

leč nechcem právě s ledajakou zvěří

nadále šplhat po stromu a keři

ni skotačit po vzdušné úponě —

než pěkně sedat v řádném saloně.

Co nahoty se týká konečně,

ó buďme rádi, že v ten lesní taj

až dosud nepronikl všetečně

z Evropy žádný novin zpravodaj,

(z té Evropy, kde leckde v tyto časy

i ňadra dívčí opěvat je hřích

a policie trpí nahé krásy

jen leda na bohyních antických):

ten kdyby debatu tak nemravnou

zde vyslechl a sdělil svému listu,

k ní přilhav mnohou črtu zábavnou,

jakť obyčejem pánů žurnalistů —

což byl by vydán v potupu a šprým

náš sněm před celým světem vzdělaným!

Leč dosti slov. Jen končím přísahou,

že přes odpor všech hlupců, netečníků

a tmářů, copařů i zpátečníků

dál s neoblomnou půjdu odvahou,

kam jasná, vznešená mi kyne meta:

budoucnosť velká opičího světa.»

Zněl po té řeči křik i potlesk chvalný,

ba jeden op až příliš loyálný,

chtě tlesknout všemi čtyřmi dlaněmi,

se octnul pádem hřmotným na zemi

(jsouť byzantinci mezi opstvem taky);

než dobře poznal kníže bystrozraký,

že nejdou ze srdce ty hlasy chval,

a proto mrzut obrátil se dolů,

kde op, jenž Bhandragurou sebe zval,

pod báňkou chrámce, nejblíž u prestolu

na sloním rypci seděl po jízdecku,

jsa vznešen nad opičí šlechtu všecku.

Té vzácné osobnosti ptal se vládce:

«Nuž, milý Bhandraguro, sděl ty mně,

co soudíš o mém plánu? Pověz krátce

a bez obalu, zcela upřímně.»

Tu poklonil se nízko Bhandragura

a pravil: «Bez lichoty, Milosti:

tvá řeč, to skvostů myšlenkových šňůra,

v níž každé slovo perla moudrosti.

Spíš na slunci bych našel skvrn a vad

než na díle tvé geniální hlavy:

jeť ono zázrak důvtipnosti pravý

a veskrz dokonalé odevšad.

I najdeš, zvláště co se šatů týká,

vždy nadšeného ve mně učenníka.

Ach, s jakým plesáním bych zdobil čelo

tím pyšným kloboukem a halil tělo

v ty spodky malebné, v ten skvostný fráček! —

Než kde je vzít? – – V tom jediný as háček.»

Souhlasným šumem svědčil opů sněm,

že výtka tato z duše vzata všem,

a zraky chtivě na krále se pjaly,

jak asi tíhu námitky té svalí.

Než král se hrdě nad pagodou zvedl

a sněmem vítězně se porozhlédl:

«Čest budiž upřímnému tvému slovu,

tak mužnému, bez cety pochlebné —

svým prvním ministrem tě odtud zovu;

však věz, že dílo svoje velebné

jsem pilně vážil v každém ohledu:

tam nedaleko, kde náš prales vroubí

břeh písčitý, pod nímž se moře hloubí,

na místě, kam vás nyní dovedu,

v dar přinesly nám oceánu vlny

rozkošných šatů výběr nesčíslný

i klenoty a šperky vzácných krás,

že z pokladnice této každý z vás

můž zapyšnit se od hlavy až k patě

v hedvábí, krajkách, sametu a zlatě.»

Ta zpráva teprv uchvátila duchy

radosti prudké nadšenými vzruchy.

Zněl jásot hlučný ze ssutin a stromů,

bouř chvály zahučela se všech stran

a pozdravila krále hlasem hromu:

«Buď dlouho zdráv náš velký Hanuman!»

Pak nečekajíc jeho vedení

ta spousta opů jako smečka divá,

jež za příšerným lovcem báje hřmívá,

ve větví, úpon hustém spředení

od stromu k stromu v šumném přívalu

vzdušnými hupy, přemety a skoky

tam letěla, kde s tesu korálů

lem pralesa se díval v mořské toky.

V

Vod valná pláň, kde věžil orkán včera

hor plynných davy nad údolí sterá,

kde sršely tmou žhavé mračen střely

a s hromu rachotem vln jeky zněly,

dnes v majestátním spočívajíc míru

pod nebes jižních skvoucím blankytem

safírem ohromným se modrá v šíru

se zlatých jisker hravým zákmitem.

Jak modrá říza jemných krajek lemem

roj tichých vln se čeří sněžnou pěnou

pod nízkou prouhou břehu, ozdobenou

malebných palem skvostným diadémem.

To nádherný je předvoj pralesa

se šperkem pyšným rostlin opínavých,

jenž v kadeř tká jim věnce květů žhavých

a girlandou až k moři poklesá.

Pod nimi vlnek stříbrem průzračným

plá sadu podmořského divná krása,

jenž korálovým kvítím břeh tu pásá

polypů něžných dílem zázračným.

Ty trsy z tyrkysů a rubínů,

na jejichž snítky ozdobné jsou sety

kolkolem lepotvárné živé květy

v rozkošných barev sterém odstínu,

těch medus barvy, tvary přesličné

i jiných tvorů, jež kol hrají v letu

jak motýlci těch korálových květů

a na dně lastur formy rozličné,

jež perletí se lesknou v barvách duhy —

toť jako pohled na báječné luhy.

Leč bouře včerejší, jež s lodí Múz

tak mnohé pyšné sklála naděje,

v těch krásách vůkol nechala svých hrůz

nejedny kormutlivé šlépěje.

Na břehu sem tam divá směsice

se kupí v písku. Mořem vyhozeny,

vln prudkostí a vláhou poškozeny,

tam leží koše, bedny, krabice.

A v moři samém nedaleko břehu

hle, mezi skalin útesy a bradly,

jež černají se v jasném pěny sněhu,

vrak lodi vězí, zpola na bok padlý.

Slyš! Zdá se, jak by do pralesa kdes

byl náhle zadul vítr s hukotem

a blíž a blíže k pobřeží se nes

v rostoucím šumu s větví praskotem.

A již v tom hluku rozeznati skřek

a vřeskot hrdel četných. Povzlétá

nad palmy zděšen mnohý papoušek

a, vzduchu tulipán, tam třepetá

peřestým křídlem. Z houšti lupenů

op nyní vyrazil a po kmenu

sjel k zemi bleskem; za ním druhý, třetí

a dav už jiných vřeště dolů letí;

teď chumelí se řásných listů houští

již celé mračno opičích těch stád

a překotem se po lianách spouští,

jak dštil by plavých pitvor vodopád.

Vše na krabice, na bedny se vrhá,

rve vaků řemení a koše trhá – —

Teď, Breughle pekelný, svůj štětec dej,

bych zdáli zachytil ten divý rej!

Mé pero chabé nepodá než stín

té orgie, těch mumrajů a šprýmů

nad zůstalostí utonulých mimů

a pěvců, primadon i balerin.

Jak vichří nedočkavé ruce opí

v té strakatině třpytných oděvů,

co s nimi za posuňků směšných tropí,

co groteskních tu zříti výjevů!

Zde s fantasticky opřilbenou lebí

tvář opičí se do zrcadla šklebí;

tu strká v Mefistovy spodky rudé

opička ruce; nohy opět jiná

cpe v rukávce živůtku Markétčina;

jich soused žezlem na trianglu hude;

op vedle s hustě osněženou srstí

kol sebe metá pudru plné hrsti,

že brzy tu jak v sádrovnické dílně;

druh za ním karikuje umělce,

po zádech štětkou čmáraje mu pilně,

již v tuši namáčí a rumělce;

ten lorňonem zas mává v poskoku,

půl oděn anticky, půl v rokoku,

a přes tympany metá kozelce – —

Tu obleky všech národů a zemí,

tu zbraň, jíž hrozíval kdy který věk,

vlásenky, kníry s nosů druhy všemi,

mask bez počtu a lýtka baletek,

tu věnce vavřínové s fábory,

vějíře, noty, číše, prapory – —

vše oživeno šklebivými běsy

a rozvířeno v nevídané směsi

a rej ten vhodná hudba doprovází,

směs tónů, jaké neuslyšel svět:

vřesk opů, tamtam ohlušnými rázy,

chřest rolniček a klapot kastanět.

A nové ještě davy s palem prší;

již sotva jímá břehu těsný pruh

ten bohopustý masopustní ruch,

kde pestře klubka zmotaná se vrší

opičích maškar, jež se o plen škubou

a na se cení dáseň ostrozubou

ke rvačce hotovy. Tu jedna zrakem

zalétla na skalisko s lodním vrakem

i zavolala jiné. Vyšplhala

hned tlupa opičí na sykomoru,

jež sama strměla tu v palem sboru

a nejdál k moři větev silnou stlala.

S té v době kratší, než můj popis trvá,

pás visel utvořený opicemi:

na větvi nohama i chvostem prvá

se drží pevně, hlavou visíc k zemi,

a rukama chvost dolní družky jímá,

ta třetí zas, ta čtvrté ohon třímá

a tak op četný – směšné divadlo! —

lbí dolů, zády obrácen jsa k moři,

až k zemi téměř svislý řetěz tvoří.

A teď to dlouhé živé kyvadlo

všech ruk a nohou prudkým rozmachem

vždy prudčeji sem tam se houpá, zmítá,

že brzy daleko za břehu lem

op nejspodnější k lodní trosce lítá,

až ruky vzpřahem kloun tam obepjal

a dokončen tak živý oblouk mostu,

jenž zbudován je z opích těl a chvostů

tak docela, jak Ulloa to psal,

(čímž tuto nezvratně se potvrzuje,

co učencům dnes bajkou směšnou sluje).

Po mostě opičím dav jiný pílí

a do dna vypleněn je v malé v chvíli

nešťastný koráb. Nový tarmark pravý

přibývá na břeh do strakaté vřavy.

Vtom objevil se posléz mezi svými

též vládce Hanuman. Teď teprve

– ač vůdce – dostih kroky belhavými

své poddanstvo, jsa ztýrán do krve.

Onť arci nesměl pádit opím skokem

po lianách, než bral se lidským krokem

po zemi, opřen o kus bambusu,

a šlo to v bídném dosti poklusu,

an každou chvíli rovnováhu ztrácel

a leckde pádem v trní zakrvácel —

neb ten druh opic dovede jen stěží

jít zpříma jako gorila neb čego —

tak dopachtil se posléz na pobřeží

a stanul jako vtělené Quos ego!

«Ah!» vzkřikl, «rozkošné to divadlo!»

a bambus napřáh‘ v ruce hrozebné;

než zbaveno tak berly potřebné

vráz jeho veličenstvo upadlo

na přední ruce a tak o čtyřech

dál plísnilo své zbrklé poddané:

«Dost nemoudrých a dětských šprýmů těch!

Co v koších dosud, ať tam zůstane

a vše do lesní naší državy

ať nejdřív pozorně se dopraví;

tam teprve po řádném sepsání

z té spousty vyberu, co svědčí komu

dle rodu, povahy a nadání,

a naučím vás, jak se tvářit k tomu.»

VI

Jak, Hanumane, důstojně bych líčil

ten velkolepý převrat všeliký,

jímž‘s rázně, druhý Petr Veliký,

nad opstvem prapor vzdělanosti vztyčil!

Jak bystře znal jsi užíti všech věcí,

jež přinesl ti koráb v širé pleci,

těch kulis, kostýmů a sterých tret,

z nichž buduje se divadelní svět,

bys založil zde ve pralese hluchém

svět skutečný, svět osvícených opů,

jenž brusem jemným, vzdělanostním ruchem

div že se nepovznesl nad Evropu!

Kdo věřil by, že v rouně chlupů holém

nedávno lezli po stromech a svlačcích

ty postavy, jež teď se pestří kolem

ve spodkách, sukních, mantilách a fráčcích,

jež nosí vějíře a lorňony

a sekají si dvorné poklony!

Kdož spodní ruce opičí by tušil

ve skrýši hebkých střevíců a bot,

jež – řek bys – švec jen příliš volné ušil.

A málem přímý je těch postav chod

i v kyčlích při tom houpají se s chikem —

lze divy tvořit vytrvalým cvikem.

A chvost? Paď bez milosti břitkým kovem,

teď neslušno jen dotknout se ho slovem,

za smeták prachu slouží, ubohý!

Jen dámám nechán, výborně se hodě

namísto jiné různé podlohy

pod šaty vzadu, jak to nyní v módě.

Kde radžů dávných palác pobořený

ve středu ssutin vznáší sivé stěny,

jsa zpola zastřen hustým krovem lesa

a svlačců zvonce na průčelí nesa,

jež dřevní slávy chová mnohou stopu,

tam sídlo zařídil si vladař opů.

Před vetchou branou, jejíž zdoby četné

mech obalil a skryly hvězdy květné,

přechází semo tamo stráží bdělou,

kdy třeba, poctu po vojensku čině,

op marciální; uniformu skvělou

má z Gerolštýnské velkovévodkyně.

A pod té brány sličným obloukem

a s kožešinou skvostně premovanou

hůl stěží třímá zlatem okovanou,

má lidských kolegů i zpurné hledy —

portýrskou loží budka napovědy.

Pak uvedou tě pestří komoří

dál po kobercích s jemnou perskou prací

na vnitřní rozložité nádvoří,

kde mocnářova síně přijímací

je z kulis nejkrásnějších sestavena

a s nevídaným pychem upravena.

Tu stříbrem jemné čalouny se třpytí,

tu skvostná křesla rytířská je zříti,

antické vázy, čínské porcelány,

krb moderní, v němž tančí plameny,

řad obrazů, jež přímo na stěny

i s rámci vkusnými jsou malovány,

a prostřed v plné panovnické slávě

král Hanuman se jeví na trůně

ve skvoucím Leara nešťastného hávě,

napolo schován v zářné koruně,

jež – trochu volná – přes uši se svezla,

ve pravé ruce zlatou lilji žezla

a v klíně zlaté říšské jabko maje,

s nímž ruka levá jenom tak si hraje.

Po straně pulpit nese spisy státní:

to partitury jsou a role psané

i vonné něžné lístky delikátní

a krejčích účty, zřídka saldované.

A chce-li kníže do komnaty jiné,

tu jenom žezlem komořímu kyne

a řekne na příklad: Sál holdovací!

Hned hejno sluhů stěn se chopí kolem,

je odnáší a s jinými se vrací,

otáčí, strká, buší horem dolem

a za chvilku jak proutkem čaroděje

sál žádaný se kolem krále skvěje.

Tak, aniž potřeba mu hnouti nohou,

král vystřídati může síni mnohou

a nevíš, která krásnější je v řadě,

jak dlel bys v báji na zakletém hradě.

I šatna knížete je přebohatá:

on každou chvíli oblíká a svlíká

tu středověký ornát z perel, zlata,

tu šaty patnáctého Ludovíka,

tu Bonaparta známý oděv prostý,

tu španělským se strojí generálem —

tak za den šestkrát mění šat a skvosty,

jsa ve všech velebný, chlup každý králem.

Když hostinu svým hodnostářům dává,

tu na tabuli spousta drahých krmí,

dort rozmanitý, paštika též z páva,

a prostřed váza vzácných květů strmí.

A hosté vznešení kol sedí slavně,

nůž, vidličku též drží zcela správně

a krájejí, až radost patřit na to,

ryb útvar lahodný, jenž z mísy kyne,

a vzácné ptáky pečené jak zlato;

ač na oko jen semtam nůž se šine,

neb ani opům nejde pod vous asi

chuť obarvené papírové masy —

než kdo by v osvíceném státě syt

chtěl od hostiny dvorní odstoupit!

I vkusný park má kníže při paláci.

Houšť palem, úponek a květů žárných,

tropické Flory dítek lepotvárných

tam opi vymýtili krušnou prací,

a nyní přendavky a kulisy

semo tamo postaveny baví hled

křů, květin barvitými obrysy;

i starožitný fontán uprostřed

proud vody malované metá vzhůru.

V tom sadě plátěném náš Hanuman

rád prochází se, vážně zadumán,

na čele panovnických péčí chmuru,

a někdy v taji, za barvitým křem

starosti plaší mrštným kozelcem.

Poddanstvo arci skrovněji se neslo

a zvláště o nábytek byla nouze:

tu jednomu se dostal divan pouze

a druhému zas rytířské jen křeslo;

a proto zákon dobrého byl tónu,

svou židli s sebou přinést do salonu.

Než zato šatů bylo víc než dosti,

že mohl říše populaci všecku

král ošatit si řádně po člověcku

a že tu našel všechny příslušnosti

ku všelikému povolání, stavu,

z nichž buduje se osvícený stát.

I nezbylo než návod opům dát,

jak chovati se mají ve svém hávu,

jak upravit má každý tvář i zor,

jak v pohybu i v posunku si vésti,

by ve všem dostihl svůj lidský vzor.

A knížeti v tom přálo plné štěstí.

Říš jeho ve všem lidské měla řády,

i dobrodiní konstituční vlády;

dal opům právo, po evropských vzorech

mít krásné řeči ve zvolených sborech.

Tu poslancové klidně přemýšleli

o nových daních, říše rozkvětu,

ba někteří též oponovat směli

a všichni správně brali dietu.

O různých zákonech se usnášeli

a snesení svá králi přednášeli,

jenž v plné slávě, sedě na svém tróně

– toť velkolepé bylo divadlo —

vždy snesení ta vyslech blahosklonně

a potom dělal, co mu napadlo.

Stát spravovali četní úřadníci.

Ti sedávali, pero za uchem,

za kupou fascikulů s hněvným výbuchem,

když občan smělý vyrušil je z píle.

A časem ve fraku a pásce bílé,

křivíce záda téměř k úpadu,

šli představit se hlavě úřadu.

I právníci tu měli vděčné pole.

Ti dávali si pohled zchytralý

a sporné spisy – herecké to role —

bez únavy a konce střídali,

i stání odkládali, lhůty brali,

na léta vlekli spory sumární

a na palmových listech posílali

svým stranám dlouhé účty palmární.

Kdo z lékařství zas vykonali zkoušku,

ti velmi učeně se tvářili,

poltivky očkovali do papoušků,

kukátkem počítali bacily,

puls studovali z rána ku večeru

i sluchem střehli vnitřní úkony

a předpisovali – líp našich věru —

svým chorým divadelní bonbony.

Dav byl tu také profesorův opských,

na nosích brejle zasazené v zlatě,

pedanti suší od hlavy až k patě,

že stěží rozeznat je od evropských.

Ti knihami se obírali stále,

jež vylovili z lodi ztroskotalé:

na kusy mnohou roztrhali knihu

a z kusů novou sestavili v mihu.

Leč slyším ostrý profesorský hlas:

«Meť raděj před svým prahem, nedouku,

sic posvítíme řádně na ocas,

jímž prý op indický se chápe suků,

též o tvém hindostanském pralese

a jiném leccos mohli bychom říci —

jsou věci, jichž ni bajka nesnese – —»

Již mlčím zkroušeně, nach studu v líci.

Též bohoslovci s oblou, lesklou tváří

zde slonili se v nadpozemské záři —

by zbožní kritici se nebouřili,

dím výslovně, že Bramu opi ctili.

Ti opští bramanové v řízách řásných

vzdor postům divně tučněli a kvetli

a do politiky, věd, uměn krásných

a zkrátka do všeho své védy pletli.

A rozumí se: vědám záštita

též opí byla universita.

Tu profesoři pilnou měli snahu,

by v každém kroku, mrknutí a tahu

tak tvářili se navlas docela,

jak v Lipsku, Halle učenci se tváří,

a všechny v Němcích zastínila září

hůl skvostná opičího pedela.

Též umění zde rozkvétalo valně:

tu s chlupy zcuchanými nad hlavou

a s rukou v ňadrech pěvci geniálně

líc nesli v odiv bolně dumavou,

po velkých vzorech jedli, pili, spali

a opičími Byrony se zvali.

Malíři pyšnili se v sametu

a klobouk šírostřechý měli v týle

a znali božsky držet paletu

a popleskali barvou plátna míle.

A když se sešli opi hudebníci,

ten v buben hlomozil, ten v činely,

ten hlučil do pozounu vzdulou lící

a jiní smyčcem vztekle vrtěli:

tu mněl jsi věru slyšet skladby lidské

ve slohu vážné hudby dramatické.

Tak z nepřebrané šatů zásoby,

již poskytl mu koráb utonulý,

král vytvořil si všechny podoby,

jež Evropa do svého lůna tulí,

z výrobků prostých mistra krejčíře

vykouzliv barony a rytíře,

drah podnikatele a bursiány,

i vážné purkmistry a radní pány,

myslivce, námořníky, kramáře,

bělostné kuchaře a cukráře,

i černé notáře a kominíky,

i pestré hasiče a městské šiky,

sklepníky, listonoše, hokynáře,

i blatošlapů zástup darebný —

a kdo už nijak nebyl potřebný,

ten za vládního sloužil novináře.

A mimiky to byly pravé divy,

jak brzy národ opův učenlivý

svou celou bytost vpravil v roje svoje,

jak uměl zachovati chodě, stoje,

v posuňku každém, hnutí, úsměvu,

co příslušelo k jeho oděvu.

Věř, kdybys na opičím korsu tady

byl spatřil opa ze šviháků řady,

jak oděn ve francouzském slohu přesném,

tu volném jako sak, tu příliš těsném,

znal binoklem neb tenkou hůlkou mávat

a fraškovitý účes načechrávat:

tu byl bys zabuda, že‘s v říši opů,

řek‘ dojista: Hle, dandy ze Příkopů!

A což ty módní lvice opičí,

kdož jejich chic a půvab vylíčí!

Ty roby nádherné, šperk jejich skvělý,

těch jemných ruček svůdné pohyby,

když jako lásky sítě rozestřely

vějířů skvostných pestré záhyby.

A slyše jejich štěbetání sladké,

mněl’s vnímat jiných krásek zábavu,

ty známé prázdné průpovědi hladké

a hluché cizí tretky z ústavu.

Jak těžký sen již ležel za opy

čas mravů barbarských se šplhem, skokem.

By ve všem chován byl řád Evropy,

bděl každý nad soudruhy přísným okem.

Hned krutý posměch provinilce bodal,

když zapomenuv se op do salonu

všel bez kravaty nebo pantalonů

neb místo ruky dámě nohu podal.

A chronique scandaleuse hned na vše strany

zvěst šířila všem k potupnému smíchu,

že ten neb onen soused nevzdělaný

na banán za dne šplhal bez ostychu.

A prošpetla-li někde opí dáma

cos o lotosu aneb o papoušku,

hned sklonila se družka družce k oušku:

«Jak naivní! Nu, hlupačka to známá.»

Neb opstvem vzdělaným se hovor nese

jen o Hydeparku, o Boulognském lese – —

Leč vidím v duchu, kterak nad mou básní

jak sněžný motýl, když se k růži nese,

zbytečně k ústkům něžná ručka pne se

– neb rtové jich i v zívnutí jsou krásni —

a slyším vzdech, jenž přes tu stránku věje:

«Namísto růží, něhy hrdličí

nám líčí šklebné tváře opičí

a ještě ztrácí slabou nitku děje!»

Ach, cítím tíhu spravedlivých hněvů.

Však usmířím je, bohdá, v příštím zpěvu:

tam panýr bitvy bouřlivě se vzdýmá

a proud mé bajky kataraktem hřímá.

VII

Čas dlouhý v míru kvetla opů říše,

král veselil se zdarem svého díla;

jen drzost papouščí mu časem sila

hořkosti krůpěj do té blaha číše.

Ti pestří hlupci mají totiž zvykem,

co slyší, napodobit pustým křikem,

i stalo se, že zaskřehotal brzy

kdes «osvěta i lidskost» papouš drzý,

tu «pokrok», jinde «volnost» vřísklo shůry,

tam «ideál» skřek vedli hlupáci

a nejradš pěly papouščí ty kůry

ve sboru «civi – civilisaci.»

Ta slova vznešená v tom blbém echu

kol zvučela jak opům ku posměchu

a bodala je z rána do noci.

A král tu neznal jiné pomoci,

než kamenem ty troupy plašit v dálku —

vždyť s papoušky přec nemoh vésti válku.

To mráček, opičí jenž nebe kalil;

však za ním těžký, bouřný mrak se valil.

Kdys do paláce chvátal Bhandragura,

děs v oku, čelo kryla péčí chmura,

a proti mravu ani nezazvonil

před závěsem, jenž kobu krále clonil.

Zdvih oponu, však rychle nazpět skočil,

neb v čirých nedbalkách tam krále zočil,

jak vyšplhav se na baldachýn trůnu,

tam zlatým říšským jabkem sem tam hází,

je vzhůru vymršťuje žezla rázy

a chytá zase divných za posunů

a vůbec věci všeliké s ním tropí,

jež činívají rádi s jab‘kem opi.

Ministr s jemným taktem postál chvíli,

pak hlasně zakašlal, zas chvíli čekal

a zvoncem udeřil pak teprv k cíli.

Přec asi vládce zabraného zlekal —

hřmot ozval se, jak by cos padlo dolů,

a prchly minuty, než zaslech: Dále!

Leč vstoupiv Bhandragura, na prestolu

již spatřil vážně sedícího krále,

an říšské jabko hrdě třímal pěstí

a velebně vstříc hleděl jeho zvěsti.

Ministr kolenem se sklonil k zemi

a k nebi vznesl bolný zrak i ruce.

«Ach, králi! Žel, že není ret můj němý,

bych nemusel to vyřknout – revoluce!»

Král zachvěl se, tu slyše hroznou zprávu,

i koule zlatá vypadla mu z dlaně

i shýb se po ní, zastrčil ji maně

do zadní kapsy královského hávu,

pak teprv ministra za ruku chvátě

vzkřik: «Revoluce? Možno-li? V mém státě?»

«Ach, pane,» s žalem Bhandragura líčil.

«Věz, kterak odboj pozvolna se plíže

pak znenadání smělou hlavu vztyčil. —

Snad na starce se pamatuješ, kníže,

jenž, jménem Vindragupta, v plném sněmu

kdys drze čelil majestátu tvému!

On dál se příčil vzdělanému řádu,

a když pak oc-hm, zbytečnost tu vzadu

jsi kázal odrubat, tu činil vzdory,

ba, pobouřit se snažil druhů sbory;

však nepořídiv, s Vaňkem poradil se.

A bylo slyšet jen, že usadil se

jak poustevník v odlehlé lesa straně,

kde bydlí na obrovské banyaně

se sborem papoušků jak barbar pravý —

Týž, králi, ach, je původcem té vřavy!

Již déle znamenal jsem kleslost mravů,

jež zmocnila se části nižších stavů.

Jich svůdci sešlé existence byly,

jež z nedbalosti nebo mrzké zvůle

svůj prve slušný oděv zešpatnily:

právníci, ztrativší svých fraků půle,

učenci, rozbivší své okuláry,

a poeti, z jichž plášťů zbyly cáry.

Ti hleděli teď na každého křivě,

kdo zachoval si zdravé švy a šosy,

a brumlali o právech lidu cosi.

Ba, drzé zraky upírali chtivě

i na tvou šatnu, králi, reptajíce:

Nám z rukávů se dere loket holý

a tam tlí hávů skvostných na tisíce,

v jichž pyšném sametu se pasou moli.

Ach, pomyslil jsem, sociální krise!

Nůž třeba přiložit k té škodné hlíze.

I trestal jsem, mé oči pilně bděly —

než pozdě se mi zcela otevřely.

Jest obyčejem nízkých zvrhlých duší,

že všechno servat hledí do svých kalů

a jiným aspoň slinou hany ruší,

co sami ztratili, lesk ideálů,

a tak i tento ošumělý tlum

bil drze ve tvář slušným způsobům

a tupil pěkné, zachovalé šaty

a všechny věci, které nám jsou svaty.

Dnes na lianě, oděn pouze vestou,

z nich jeden seděl, nad veřejnou cestou —

zjev pohoršlivý u nejvyšší míře

(opičkám mladým z ústavu, jež tudy

šly právě s ředitelkou, za vějíře

krýt bylo obličej svůj studem rudý)

a k tomu ještě – hnus mi tlumí hlas —

ten barbar, v klíně ptačí hnízdo maje,

na pestrých vajíčkách měl divý kvas,

jich obsah syrový rtem vyssávaje.

A když jsem začal smělci domlouvat,

tu vzpříčil se mi: – Mluví se to krásně

v purpurovém fraku, na němž zlaté třásně!

Však stranou hleď, zda poznáš lidský šat

tam v menčikova mého troskách smutných!

A co se týká vajec těchto chutných,

proč bych je nejedl, když liběj fíků

se rozplývají medem na jazyku

a jdou mi k duhu. Syrové ty žloutky

vždy předkům našim byly za pochoutky

a jsou i nám. Bys potrestat měl všecky,

kdož srkají je v taji pokrytecky,

ač veřejně k nim odpor nutí v tváře:

sám s celou říší šel bys do žaláře.

Vždyť povídá se – váhám věru říci,

co pronesl ten jazyk zlolající —

že mívá kníže sám jen k pastvě zraků

své mísy malovaných ryb a raků,

a když se vynadívá v hostí kruhu

na srnce, bažanty a křepelky,

že jdou mu za španělskou stěnou k duhu

bambusů mladých svěží výstřelky – —»

To mluvě Bhandragura sklopil k zemi

hled zapýřen, co zatím králův zrak

nad ruměncem se točil do oblak;

tak drahnou trapnou chvíli dleli němi,

až ministr se řeči ujal znova:

«Já ztrestat chtěl ta velezrádná slova,

než op mi čelil ve zločinném vzdoru

a zpustlý dav mu přispěl na podporu.

Ten padouch volal: Mluvil pravdu břitkou

kdys Vindragupta králi v plném sněmu,

když slavně vyvracel řeč jeho plytkou.

A dobře radí nám. Již pojďme k němu!

My žili v míru po způsobu dědů

na stromech veselí a péče prostí,

až přišel kníže s torbou cizích jedů

a lidských nesmyslů i zvráceností.

Nač máme zapírati bytost vlastní

a předků mrav, s nímž bývali jsme šťastni,

tím pohrdat, co příroda nám káže

a k čemu potřeba i zvyk nás váže?

Pitvorně napodobit lidské loutky

jen k ukojení směšné krále choutky,

jenž přece z opů nenadělá lidí

a leda posměch u člověctva sklidí?

Ne! Měj si nazpět pestré cáry svoje,

my hrdě vypnem volnou opskou šíji,

hruď vnoříme zas v čisté opství zdroje —

dál sami hrajte směšnou komedii!

S ním všichni souhlasili a hned s těla

své cáry strhli; po lianách mžikem

na stromy vyhoupla se tlupa celá

a s posměšným se vzdalovala křikem.

Teď teprve se rozbřesklo v mé hlavě:

řeč ona jistě byla pouhým echem

slov, jimiž Vindragupta v tomto davě

žár odboje rozdmýchal mrzkým dechem,

as dávno s nimi tajné maje schůze,

jsa hlavou skrytou pobouřené luze.»

Král s tváří chmurnou naslouchal té zvěsti;

teď okem zableskl a sevřel pěsti:

«Ha, zrádci! Přísahám u Parabramy,

u Bramy, Šivy, u Krišny a Ramy,

u bohů všech, u Gangy proudů svatých,

u posvátného svého arciděda,

u nebes, k nimžto ruka má se zvedá,

u trůnu, koruny té lesků zlatých,

přísahám na svůj purpur, na tu zbraň,

na říšské jablko, jež třímá dlaň,

na toto – —»

Kníže na klín oko schýlil,

pak vnořil ruku marně do purpuru,

pak hledajícím zrakem vůkol pílil,

až maně pohlédl na Bhandraguru,

jenž okem teskným poletoval vzhůru

na trůnu baldachýn a nyní hbitě

před zrakem pánovým je sklopil k zemi;

než král již vzhlédl v baldachýnu lemy

a pozoroval jaksi rozpačitě

hrot žezla drahého, jenž s pyšným skvěním

v té výši čouhal rudým nad třepením.

Po chvilce dále mluvil hněvný vládce:

«Ba přísahám, že tíhou krutých trestů

ty zaslepence zastihnu a zrádce,

je mocí vrátím na osvěty cestu.

Ve jménu vzdělanosti znesvěcené,

za ideály lidstva drahocenné

již rozviň, Bhandraguro, prapor boje

a seber bohatýrské vojsko moje;

až zítra slunce vzejde nad pralesem:

před blýskavicí mečů zbledne děsem,

před mrakem hrdinů, v jichž půjdu čele

do prachu svalit odbojníky smělé.» – —

Teď, Muso, boje varyto mi dej

a zachvěj do strun křídlem nadšení

a písní důstojnou mi slavit přej,

co vykonali reci vznešení,

jak za královským hřmíce bohatýrem

les rozbouřili války děsným vírem.

Již seřaděn je pěších valný šik

a slunce, hledíc kradmo v lesní hloubi,

zří poděšeno hroty dlouhých pík

a pušek otvory jak sluje zhouby.

Zří s obdivem též uniformu sterou,

z nichž každá téměř barvou kvete čtverou,

že vypadá ten zástup opičáků

jak záhon valný nejpestřejší Flory,

malv, tulipánů, pivoněk a máků —

až zastínil by naše městské sbory.

A jsou tu kroje ze všech armád světa,

kam hledíš jen, vše zlatý třapec samý

a samá šňůra, hvězda, epoleta,

čák výběr a chocholy a kokardami

i grenadýrské rudé čepice,

jež pnou se do špičky jak hlavy račí

a pod jichž lemem zlatým opice

vstříc bitvě slavné hrdinsky se mračí.

A jaký teprv jízda lesk a třpyt,

že trudno zraku na ni popatřit!

Tu zlaté kyrysy na slunci hrají,

tu skví se přilbic divné hřebeny,

s nich žíní sáhodlouhé hřívy vlají

i palaš blýská z pochvy tasený.

Až po zemi se vlekou ostruhy

bot jízdeckých, jež pevně pod pažemi

jsou přivázány dvěma popruhy,

neb – volné příliš – svezly by se k zemi:

jen do půl holeni v nich noha sahá,

ač popruh téměř ke kyčlím je tahá.

A bujně skáčou dragounů těch oři,

jež z nedostatku koňstva opi tvoří.

Král s generálním štábem v čele temu

hrá duhou, krásy bohatýrské div;

na lesklé pásce v pouzdře vkusném jemu

po boku visí polní perspektiv —

ten kdysi z lóže stíhal nožky luzné,

teď zasvěcen je Marta službě hrůzné.

Jak mračno zkázonosné středem lesů

voj valí se: kol třepotá se v děsu

roj papoušků a prchá s pustým skřekem

před bubnů rachotem a polnic jekem.

Ač statně sobě vojsko vykračuje,

přec jde to zvolna; k rychlé chůzi rovné

až dosud opů noha nestačuje

a svízele jim zmáhat nevýslovné:

tu podrost hustý v pochodu jim brání,

tam šik se boří v bahna, plísní skrytá,

rve trní uniformy, přilby chytá

houšť úponek, jež nad cestu se sklání,

přes kořeny též mnozí klopýtají,

a nejvíc ti, kdož úkol ořů mají,

dragounů těžkých trpí od nákladu —

takž jízda zůstává za vojem vzadu.

I živočišstvo nepřátelské všade

armádu stíhá, osidla jí klade.

Tu obrovský roj mravenců jí v křídlo

vpaď lítě, trýzní je jak steré šídlo,

pijavky hrozné na nohy se věsí,

tam zasyčení hada předvoj děsí

a zde voj bázní trne, že snad chová

zjev ještě strašnější houšť bambusová.

Když přešlo slunce půli dráhy denní,

v tom lesním okresu, dřív nepoznaném,

kdes táborem si lehli unaveni.

Král s generály pod vysokým stanem

(ten arci pouhým obrysem byl stanu,

jsa malován jen v jednu plátna stranu)

měl poradu o dalším války směru;

i sneseno: zde zůstat ku večeru,

pak nočním pochodem ve tlupě trojí

zbojníky sklíčit; pravé, levé křídlo

obejde tiše Vindragupty sídlo;

střed rovně půjde; pak se všichni spojí

kol nepřítele v řetěz neprostupný —

tak v léčce uvázne ten zloboh zpupný.

Co k noční chůzi spánkem voj se sílil,

král v dumách velkých bdící čelo chýlil;

to sláva, schýlená ku svému synu,

zvěst šeptala mu nesmrtelných činů

a jejích křídel bleskotavých vlání

se dotýkalo žhavě jeho skrání.

Tak ještě dlel, když noc se snesla shůry,

noh obrovský, a po pralese šírém

lakotně rozestlala peruť chmury.

Tu probudil se tábor bubnů vírem

a tři hned oddíly ve trojím směru

na pochod vydaly se v nočním šeru.

Střed s králem táhl rovnou cestou k cíli,

šel ostražitě, stanul každou chvíli

zvuk podezřelý zbádat bystrým sluchem

neb rozhlédnout se v lesním temnu hluchém.

A prales hrůznou tvářnost na se bral;

plášť temnoty své strašidelné cípy

střel kolkolem, a kam ve stromů val

luk měsíce slal stříbrné své šípy,

vše měnilo se v ruchu divotejném

jak oživeno nočních duchů hejnem:

ty listů vějíře a zdobné shluky,

teď postříbřeny skvostně luny svitem,

se zdály chvíti kyvem tajné ruky

a ve klenutí stromův obrovitém

rej stínů titanských se divně míhal,

suk – děsná tvář, k ní svlačec pustá brada,

i kořen křivolaký, změněn v hada,

leb ohyzdnou na hnusné šíji zdvíhal.

Kdes temnem svítí ohnivé dva zory —

to noční lezoun, číhající lori.

A můry veliké se vzduchem chvějí

i netopýři ve příšerném reji.

Šum, ševel, praskot vojsko leká časem

neb krev mu stydne dálných dravců hlasem.

Však mlčí-li ty zvuky zlověstící,

tu slyšet sotva kročej šelestící:

tak opatrně, beze všeho ruchu

voj táhne, roven karavaně duchů;

tu nezní zbraně zazvonění žádné,

vše tají dech a tlumí nohy šlapot,

a ticho hrobové nad vojem vládne,

jímž ozývá se jenom zubů klapot.

Hle, strom tu mocný nízko větve klene,

velkými plody tu tam obtížené;

jak svůdně visí s nich ta sladká tíha!

Již slina v ústech opičích se sbíhá

a předvoj chvátá ku slibnému stromu —

leč jak by náhle stižen ranou hromu,

ucouvnul, ztrnul, zděšen prchá, padá

a s pokřikem se trhá šiku řada:

neb ovoce, hu, v letouny se mění,

již visevše tu v opozdilém spánku

za nožky dráp, kol těla křídel blánku,

jak svislé plody byli k pohledění,

však nyní k divým nočním rejům šíří

nad vojskem šerá křídla netopýří – —

Ne, dále nechci líčit strasti různé

těch slavných pochodů, té noci hrůzné.

Chci jeviti teď věci, jež se dály

ve Vindragupty zlého hlavním staně,

to na titanské oné banyaně,

kde sídlil s lájí, která prchla králi.

Ji přijal Vindragupta plesnou řečí:

«Mnou stínové vám slavných předků vděčí

za velký čin. Již pozírali v hoři,

jak hubí vnuků ruka pohrdavá

jich svatý odkaz, cizotě se koří.

Však zvítězila mysl opů zdravá

a brzy bohdá vzejde krásný den,

kdy rod náš všechnu lidskou cetu smete,

jíž z choutky bláznovské byl ověšen,

a prales opět čirým opstvím zkvete.

Vás vítám, první posly doby lepší.

Nech roj náš volný v úponkách zas křepčí,

zas jezme, co les rodný chystá k snědku,

a lezme nazí mravem krásným předků.

Pryč s každým návykem a sledem cizím,

zas ve všem osvojte si opský mrav,

v mém opství pravém, netknutém a ryzím

před oči každý zrcadlo si stav,

v čistého opomilství vroucím žáru

svou bytost očisťte všech lidský škvárů.»

Pod jeho dozorem hned příští den

řád opičí byl ve všem prováděn.

Po větvích, svlačcích lezli pilným cvikem,

noh, v botě ztrativších svůj bystrý hmat,

zas učili se hbitě užívat

a pronášet se správným opím kvikem,

tvář v nezkažených opích šklebech měnit

a v ryzím duchu opičím chrup cenit;

ba, ocas též si znova nalepili,

by ve všem praví, řádní opi byli.

Když padl některý do lidské role

a začal kroutit po švihácku bokem

neb advokátsky chytře mžourat okem,

básnicky usmívat se v sladkém bole,

hned soudruhové kárali ho štilci,

že taká věc jen sluší odrodilci.

Ba opství své tak do krajnosti vedli,

že po rukách jen lezli, nohou jedli.

Jak líbezně po celodenním cviku,

až po krk plni durianů, fíků,

pod hvězdnou klenbou nebeského dómu

na vonných větvích košatého stromu

v sen klesli, plný divné lahody,

na volných ňadrech matky přírody!

Leč z jitra všechny vyburcoval ze sna

křik, polnic hlahol, bubnů vřava děsná.

A v leknutí když popatřili dolů,

vstříc zasvítil jim hrozně v záři ranní,

jak obrovský had lesklý, v těsném kolu

je obmykaje, řetěz smrtných zbraní.

Kamkoli poděšeným spěli zorem,

pás peřestých se vlnil uniforem,

zřít bylo přilby, pušky, šavle, kopí

a bojechtivé obličeje opí.

Jen stěží Vindragupta uchlácholil

strach tlupy svojí. Zosnoval pak čile

plán obrany a zbraně vhodné volil —

byl věru důvtip barbarský v tom díle.

Fík indický, v němž zbojci měli skrýše,

kmen obšírný pjal do veliké výše

a spoustu silných větví, listí husté

v koš gigantický přeširoko stlal

a z dolních větví výhonky zas tlusté

jak pilíře a sloupy sesílal;

ty, v půdě kořenice, zase vzhůru

výstřelky slaly a tak vůkol pně

kořání vzdušné tkalo malebně

přemnohou divně propletenou šňůru

v houšť neprostupnou, po níž ještě kolem

směs úponek se pjala sličným stvolem.

Tak celý strom byl přirozenou tvrzí.

V té houšti, neviděni, zbojci hbitě

až k zemi sklouzli z výhonkové sítě

a s oblázky v koš vrátili se brzy,

k těm natrhali stromu plody rudé

a čekali, co dál se díti bude.

Na pokyn králův ztichly bubny, rohy,

a jeho hlas jen zahřměl na zlobohy:

«Ač smrti propadli jste podle práva,

přec milost má vám ještě volbu dává.

Hned sestupte a kajícně se vzdejte,

slib poslušnosti věčné vykonejte,

neb jisti buďte, až srub tento ztečem,

že zahynete všichni pomsty mečem!»

Leč zarputilý vůdce povstání

odmítnul milostivé vyzvání.

Jen mlčky odmít, zpola listím skryt;

leč odmít způsobem, že propuk hlasně

hněv hrdin dole a že nastínit

jen způsob ten je nedůstojno básně.

Ha, jak se rozlítil teď opů král,

jak zuby zaskřípěl, jak zor mu vzplál

a ku svým obrátil se prudkou řečí:

«Nuž, moji věrní, sáhněte již k meči!

V boj chrabrý sláva nesmrtelná kývá,

duch vzdělanosti naše zbraně světí,

dnes celá Evropa se na nás dívá.

Nuž hurrá! Na barbary! Kpředu, děti!»

Jak za příboje, když se moře zdýmá

kol výspy strmící, vln stádo valné

blíž valí se a tepe v boky skalné,

výš věží se a pěnou kypí, hřímá:

tak za rachotu bubnů, polnic vřesku,

za křiku hněvného a zbraní třesku

voj opů zevšad k banyaně bije.

Leč těžká strůj a k běhu slabé nohy

dost činí spoust: klopýtá pěšec mnohý

a přeseň jezdec klesá oři s šíje;

tlum zmotaný těl padlých zemi kryje

a z hromady té pestré sem tam čouhá

tu bota s ostruhou, tam píka dlouhá.

Než «dále!» kníže volat neustává

a blýskající šavlí upřed mává.

Jak sám bůh války strmí na svém oři,

tvář plane bojovně, zrak bleskem hoří,

chlup dlouhý rozcuchán vlá kolem čela,

skad rozruchem se svezla čáka skvělá.

A k stromu za ním chvátá v bouřném kruhu

voj zadní přes chomáče kleslých druhů.

Vtom z hustých listů ohromného fíku,

jak zhoubné krupobití z mračen tmavých,

sprch nenadále v davy útočníků

déšť oblázků a plodů červenavých.

Voj coufnul zmaten; s boulí, mukou vřeště,

op mnohý prchá z třeskutého deště.

A «raněn král!» se rozlehlo tou vřavou.

Plod banyany zasáh‘ velitele

a rozplesknuv se na velebném čele

tek do zraků a tváře rudou štávou.

Vše prchá teď jak voda jarní strží,

nic pomatený útěk nezadrží;

až mimo dosah nepřátelských střel

voj rozbitý se znovu shromážděl.

Zde ku poradě vážné pod svůj stan

sbor vojevůdců svolal Hanuman

a tlumočil svůj zármutek i hněv:

«Ó, že jsme v lodi nenašli též prachu —

což jedním výstřelem jak hrstku plev

bych rozprášil to hejno kuřiplachů!

Než s píkou, šavlí kterak na ně jíti?

Zde spára v naší strategické síti.»

«Vím radu, králi,» Bhandragura vece.

«Zbraň, obtížný též oděv složme s plece

i břímě obuvi, jež poutá nohu;

pak vyhrňme se rázem k banyaně

a bleskurychle zlezme po lianě

tu vzdušnou pevnost; hlavou ručit mohu,

že přesnadno tam přemoc naše zhubí

ten hlouček pouhými jen pěstmi, zuby.»

Král, vyslechnuv řeč jeho s temnou lící,

naň upřel pohled přísně kárající:

«Ó žel, že ze tvých, Bhandraguro, retů

mi slyšet návrh taký, na úkor

mé říše vzdělané a v posměch světu!

My nahých barbarů jdem trestat vzdor

a nazí sami vyhrnem se na ně?

Rci, k čemu jsou pak uniformy, zbraně?

A pátrej v lidstva historii celé,

zda v bojích plemen vzdělaných se stalo,

by pravidelné vojsko nepřítele

– ó hrůza! – uškrábalo, ukousalo!!

Že v zápětí trest nejde slovům tvým,

jen děkuj zásluhám svým dřívějším.»

Pln studu Bhandragura v kout se plížil.

Rty jeho soudruhů strach dlouho klížil,

až posléz jiný z náčelníků řady

té odvážil se ostýchavé rady:

«Strom opanovat nelze a ti chámi

sestoupí sotva, by se střetli s námi,

jak zákon války osvícené žádá.

Nu, myslím, v takovémto stavu věcí

že v pochvu skryjí meč i lidští reci

a diplomacie své nitky spřádá.

Mním, kdybys po zánovním kalmuku

těm lotrům slíbil, bude po hluku,

a za některý z šarlatových fraků,

jež blýskají se zlatem ve tvé šatně,

sám Vindragupta – znal bych mluvku špatně! —

dá sobě srubnout ohon bez rozpaku —»

«Dost!» kníže zvolal. «Rada pěkná tuze.

Mám za vše pokořit se této luze!

Svou šatnu okrásti, tak dosti chudou!

A dám-li těmto zbojcům po kalmuce,

den každý vzplane nová revoluce

a za týden v mé šatně laty zbudou.

Ne, všecku chabou poddajnost si hnusím,

jen vítězem z té války vyjít musím.

Je dvojí vítězství: tož hmotné, mravné,

a toto víc než ono jesti slavné.

Je volím si. Než před každičkým činem

vždy třeba zkoumat, zdali tak se děje

či dálo v osvíceném státě jiném,

a velkým vzorům vstoupit do šlépěje,

vždy konat jen, co v Evropě se činí,

cest vystříhat se, po nichž nešli jiní.

Kdys Žižka, slavný vojevůdce slepý,

na Prahu zrádnou chystal krutý trest

a juž ji sklíčil puškami a cepy,

však zželelo se mu té kněžny měst

a krve bratrů; ztlumiv zlobné vření,

dlaň železnou jim podal ku smíření.

Jak Žižka ten – smím přirovnat se k němu —

i já chci připnout uzdu hněvu svému.

Nejkrasším vavřínem své skráně halím:

vítězstvím nad sebou! Mstu soucit plaší;

ti tam, ač zbloudilí, jsou bratři naši,

a bratrovraždou meč svůj nepokálím.»

Hlas jeho chvěl se, v líce slzy tekly;

i vůdců rysy bohatýrské měkly.

I vyšel z houšti v důstojníků roji,

by zbojcům hlásal velkodušnost svoji.

Než Vindragupta hanou vítal jej:

«Jen dále znovu pro výprask si spěj!

Chceš zkusit po druhé, co hněv náš váží,

co síla volných, pravých opských paží?

A kdybys ved co písku takých sket,

byť ve zbrani šel s tebou celý svět,

a kdyby celý vesmír – —»

Hrůzou siný

vtom utichl, zrak upřel do houštiny

za vojskem královým. A stejným směrem

vzhléd tisícerý opí obličej —

Dvě strašné hvězdy svítily tam šerem —

Jak vylíčit mám příští chvilky děj?

Zřels častokrát, jak náhlá vichřice

zadula prudce na podzimním luhu

do spadlých listů, pírek směsice;

směs pestrá divě zatančila v kruhu;

s ní prachu mrak jak dýmu sloup se vznes;

vše vířivým pak vzlétlo kotoučem

a zalehlo do větví stromu kdes —

a dole jako umetena zem:

tak valná spousta královského voje,

pěšáci, jízda, různé stejnokroje,

vráz pomíšena jedním pestrým tlumem,

ve zmatku chumelíc se s jekem, šumem,

zbraň odhazujíc, přes dlouhaté boty

v úprku padajíc, přes pochev hroty,

vpřed k banyaně ochranné se hnala,

a po výhonkách svislých do vrchole

armáda celá mžikem vyšplhala.

Za chvilku bylo pusto, prázdno dole;

jen výzbroj všelikou tu zříti různo,

zde přilba plá, tam palaš svítí hrůzno,

bot hojně zříš tu, střapce, fábory

i bubny, polnice a prapory.

Však za to banyany vrchol širý

kol dokola se pestří bohatýry;

tu s větve splývá hrozen granátníků,

tam bez bot kyrysník na svlačci visí

lbí holou dolů; s lesklým listím fíku

třpyt epolet a chocholů se mísí

a zevšad hledí oči hrůzou sklené

na jedno místo lesa vytřeštěné.

Ztad nyní vyšel kníže indských šelem,

mohutný tygr, obraz hrůzné krásy

s tím ladně protaženým plavým tělem,

jímž ozdobně se vinou temné pásy;

příšerně zrakem topasovým blyště,

půvabných chodem bral se přes bojiště,

v zatáčkách lepých kroutě na vše strany

svůj ocas dlouhý temně proužkovaný.

Tak mimo strom se plížil v husté trávě,

vzhléd k opům jednou jen, jak pohrdavě,

pak zmizel opět v bambusovou šeř,

snad větře slibnější tam kdesi zvěř.

Však dlouho ještě, hrůzou ztrnulí,

na stromě opi strachem hynuli.

Ač teprve, když věstil dálný řev,

že opět bezpečno, do ztuhlých žil

zas vproudila se živná, hybná krev

a rozmysl se v čelo navrátil.

Vtom krále jásot zazněl s vrcholu,

kde seděl jízdmo na vyčouhlém suku:

«Tvrz dobyta!» «Hurrá!» křik jeho pluků

mu odvětil ve plesném hlaholu.

Hned na povstalce udeřil roj vzteklý,

jimž nepomohla nyní střelba plytká;

jen krátko zuřila ve větvích bitka

a přemožené zbojce dolů vlekli.

Byl jásot veliký, jak vojsku sluší

po takém vítězství! Leč slávy šum

mocnáři neopojil velkou duši:

trest prominul kajícným rebelům,

i Vindragupta přijat na milost,

byv jenom odsouzen ku chvostu ztrátě —

tak poslední kles ku barbarství most,

stín poslední v tom osvíceném státě.

Řeč lidská příliš chudobarvá jest,

by vhodně vylíčila slavný vjezd,

jímž král se vrátil sídelnímu městu:

jak spoustu kvítí sypaly mu v cestu

opičky vystrojené v oděv bílý;

jak před palmovou pyšnou slavobranou

purkmistr řečí pracně studovanou

všem způsobil slavnostní dlouhou chvíli;

jak mračny zvědavců se tměly střechy

a špalír v ulicích se pestřil cechy;

jak slávy voláním se země chvěla,

všem slza nadšení se v očích skvěla,

kdy vjížděl Hanuman a blahosklonně

na všechny strany rukou, hlavou kýval,

an přes plece až po kotníky koně

obrovský věnec bobkový mu splýval

i dvojí drahá stuha atlasová,

v nichž zlatem třpytila se chvály slova —

na jedné: «Božská Fiametto, dík!»

a na druhé: «Tvé nožky nevolník!»

Za králem hrdě bral se pestrý šik,

na přilbách zeleň palmového mlází,

květ orchidejí věnčil hroty pík

a pušky, hrozící jak sluje zkázy,

i prapory, v jichž středu vzácný plen

– chvost Vindragupty – k žerdi připevněn.

A téhož dne kotillonových řádů

déšť bohatý se snesl na armádu.

Vlastenští pěvci lyrou neúnavnou

čas dlouhý opěvali bitvu slavnou,

a pedagogů loyalní zápal

rád, jako jinde, látky té se chápal,

by o vítězném králi do čítanky

cpal štědře vzletné básničky a články —

což opíčatům útlá prsa dětská

vždy rozvlnila pýcha vlastenecká,

když čítali, jak chrabrý mocnář jejich

s udatným vojskem bitvu krvavou,

jíž neshledá se rovné v lidstva dějích,

své jméno pokryl věčnou oslavou,

jak útokem, jenž zatřás širou nivou

a zděsil všechny tygry pralesa,

nad Vindragupty tvrzí přestrašlivou

svůj prapor hrdě vztyčil v nebesa!

VIII

Takto slávou, blahobytem

opičí stát rozkvétal;

však stín jakýs mnohdy čelem

Hanumanu přelétal —

bylť mu těsným prales hluchý,

kde jen papouš slaboduchý

v posměch opům štěbetal.

Ach! co platno, že zde máme

všechno jako u lidí,

– vzdychal – když tu pokročilost

lidské oko nevidí,

a když tvůrce toho všeho

obdiv světa vzdělaného

po zásluze neklidí!

Na sněm valný svolal opy

a tak řečnil s prestolu:

Nebe přálo, že jsem dostál

vznešenému úkolu,

že mou snahou opů plémě

k lidské výši vzneslo témě,

k věd a uměn vrcholu.

Však je třeba zjevit lidem,

že již nejsme divocí;

třeba čestné místo v řadě

národů si vymoci;

nutno též dle státních řádů,

by mou opí říš a vládu

stvrdil souhlas velmocí.

Protož odhodlán jsem pevně

pro národa oslavu

podniknouti do Evropy

velkolepou výpravu,

zjevit žasnoucímu světu

v plném vzdělanosti květu

opičí svou državu.

Pouť ta přinese nám velký

prospěch v každé příčině:

vzdělanost tam pochytíme

v každém jemném odstíně.

Naučíme se tam hravě

beefsteak krájeti tak právě,

jak se krájí v Londýně.

V Babylonu na Sekvaně,

ohnisku vší osvěty,

prostudujem polosvěta

vrtochy a zálety,

zřídíme si roucha přesná,

neb náš oděv – duma děsná! —

z módy vyšel před lety.

Ale prospěch nejvzácnější

v Berlíně nám vyklíčí:

odtud vezmu důstojníky,

již mé vojsko vycvičí,

že pak ve zbrani svět celý

čeliti se neosmělí

armádě mé opičí.

A pak – již mi teskno věru

na prestolu sedět sám,

srdce toužebné mě pudí

v manželského štěstí chrám:

rozhlédnu se u všech dvorů,

ve princezen jasném sboru

sličnou choť si vyhledám.

Budu vítán od mocnářů,

ku přehlídkám vojska brán,

a pluk mnohý po Evropě

mojím jménem bude zván;

v novinách se bude čísti,

co kde ráčil pít a jísti

královský host Hanuman.

Vždyť tam pocty skvělé získal

veleby mé pouhý stín,

zavítavší do Evropy

polobarbar Nasr-ed-Din;

sloupce plníval všech listů

každý z jeho ametystů,

každý bídný almandin.

Komonstvo mé teprv vzbudí

všeho světa úžasy —

Již se strojte! Každý vezmi

nejdražší své okrasy,

cestovní též úbor řádný —

zvláště nezapomeň žádný

kartáček mi na vlasy!

IX

Oblek‘ Hanuman svou řízu zlatou,

ozdobil se korunou a žezlem,

vzal své všecky ministry a šperky

a tak bral se k dálné Kalkutě.

Byla noc, když po svízelích četných

dostihl tam velebného vodstva,

na němž právě k pouti do Evropy

koráb rozpjal bílé perutě.

Královský tu průvod na loď chvátal,

plavci zdvihli úzké prkno za ním,

s úsměvem jej vítal vládce lodi —

klnout bude zrádci příští věk!

Navždy bude v dějích vzdělanosti

jmenována s odporem a hrůzou

tato skvrna člověčenstva:

zvěrokupec Němčík Hagenbeck.

Úskočný ten zlosyn zajal krále,

jeho vzácné komonstvo též zajal,

uvěznil je do velikých klecí

k divotvárné zvěři rozličné,

k marabuům, želvám, gaviálům,

k antilopám, papouškům a boám,

které schytal po indických lesích

do zahrady zoologičné.

Tak ach! velký opů reformátor

s ministerstvem svojím odpovědným

vecpán mezi makaky a vuvu,

v nevzdělaných opic posadu;

tak ach, fíky shnilé pojídaje,

zakoušeje šlehy pádných důtek,

ušlechtilý výkvět opí říše

k osvícenému plul Západu.

Před Hamburkem loď se zakotvila

a král s komonstvem vystoupil na břeh

Evropy, jež kolébkou i hrobem

stala se jich velkolepým snům:

prodáni jsou za jidášský peníz

zahradám a sbírkám živočišným,

zvěřincům a milovníkům opů,

sprostým kejklířům a šumařům.

Takový byl konec přežalostný

vznešeného podniku, jenž mohl

osvěty říš jasnou rozmnožiti

o tisíce zdárných občanů,

kteří věru dovedněj by nesli

pantalony, frak a rukavičky,

nežli pachtící se nejnověji

po vzdělání národ Japanů.

Udušen je na věčné snad časy

plápol osvěty, jenž veleslibně

Hanumana rukou geniální

v indském pralese byl roznícen,

opět asi po lianách tamo

v čiré nahotě rod opů rejdí,

manga jí a srká ptačí vejce,

zapomněv, že byl kdys osvícen.

X

Uslyšel jsem zvuky divné,

vystrčil jsem oknem hlavu:

pestrá dvojice tam září

v kole smějících se davů;

nad píšťalou dud se kloní

snědolící jihu syn,

děva černooká zvoní

na strakatý tamburin.

Pištec oděn modrým pláštěm,

na klobouku rudé stužky;

barvou žhavých květů plane

malebný šat jeho družky,

její oko hárá, nyje,

loudí ve svůj temný jas,

luzné hvězdy Italie

blýskají z těch černých řas.

Ale viz! Op sivý shora

na mláď bujnou zuby cení,

sedě švarné dceři jihu

na okrouhlém na rameni.

Na schouleném jeho těle

rdí se premovaný frak,

tajemně zpod čapky skvělé

mrká vážný, dumný zrak.

Divně upírá se na mne

pohled opa zádumčivý,

do hlubin mé duše vniká

výraz jeho bolně tklivý – —

Poznávám tě, Hanumane,

ponížení tvoje zřím

a té slze, která kane

z oka tvého, rozumím.

Ty, jenž‘s osvícenou myslí

dbával salonního vkusu

a své opy pilně brousil

na francouzském jemném brusu,

musíš vhodně doplňovat

fantastických barev žár,

jímžto po vzdělaném světě

straší divošský ten pár.

Chápu bol tvůj, Hanumane;

ale poslyš, co ti pravím:

Přijdou časy, o nichž sníme

se zápalem nedočkavým,

které v širém světě shlédnou

jeden kroj a jeden zvyk

a lid jeden s řečí jednou,

s krásnou řečí volapük.

Všichni budou jedno myslit,

jedno cítit, jedno robit,

uniformou vzdělanosti

jedinou své duchy zdobit;

pak i rod tvůj, Hanumane,

uzrá pro všelidství ráj

a snad pravdou též se stane

moje pošetilá báj.

Content

Svatopluk Čech
HANUMAN

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X