Валентин Тублин

Доказателства

Отначало той пееше така: „Птицелов съм, птицелов съм аз, всякога весел и здрав“. — След това реши малко да измени думите и запя: „Птицелов съм, птицелов съм аз и бодър, и весел, и здрав“ — и тогава си представи, че е птицелов: в ръцете с клетка и мрежа, а в клетката се блъска безпомощна птица, на която никак не й се пее. Някакъв елемент на преднамерена жестокост се прокрадваше тук и за да го смекчи, той отново измени думите и запя: „… Стар добър“ — именно стар и добър. С тези думи елементът на преднамерена жестокост, ако не се унищожаваше, поне се смекчаваше — „Стар добър птицелов съм аз, всеки край мене е здрав…“ — и през цялото време, докато пееше ту така, ту така, той тъпчеше на едно място и спря едва тогава, когато изтъпка на зелената трева — както му се искаше — две малки черни площадки. Едва тогава спря да тъпче и да пее и се огледа…

1

Те стояха на зелената трева, под синьото утринно небе на зелената трева. Тя беше гъста и влажна, росата не беше изсъхнала още; слънцето се показваше някъде отляво, от време на време налиташе вятър. Вятърът долиташе отдалеч, не беше тукашен, хлъзгаше се по тревата, люлееше листенцата на портокалите, извиваше се към небето. Сини и спокойни, транспарантите се надуваха като корабни платна и искаха да полетят след вятъра, но това не ставаше, той отлиташе бързо надалеч и знамената отново увисваха; по транспарантите пишеше на два езика — руски и английски: „Привет на участниците в международните състезания“. Участниците в състезанието стояха на влажната зелена трева и гледаха към вятъра — това беше вятърът на очакващите ги пътища, той вълнуваше въображението им, беше пълен с тревога за идващите боеве — предстоеше им участие в световното първенство. Те бяха много, а местата — само три, трима мъже трябваше да се отправят надалеч към задморските страни, в Америка, накъдето някога надутите от друг вятър корабни платна отнесоха Колумб — не се ли понесе натам, по утъпкания път, и вятърът…

Обявява се петминутна готовност!

Вятърът отмина, знамената клюмнаха, но вълнението остана. Вълнуваха се всички: от неговото място на дванадесетия щит, точно по средата на общата линия, се виждаше особено добре какво става наоколо, но първото нещо, което той видя, беше Феликс. Феликс Крее, Феликс Освалдович Крее, главният съдия на международните състезания, съдия от международна класа. Разбира се, сега никому не би дошло наум да го нарича само Феликс, той беше важен и недостъпен, затворен и отчужден като Великия инквизитор. Движеше се по линията на стрелбата отчуждено и право, с набито око за последен път проверяваше всичко ли е в ред, в съответствие ли е всичко с международните изисквания. Той не приличаше на веселия, насмешлив Феликс от ония дни. Неговата сдържаност и отчужденост сякаш повече от всичко друго показваха степента на вълнението: щом дори Феликс успя да се измени толкова, че да заприлича на Великия инквизитор, на какво ли пък бяха заприличали всички останали и на какво е заприличал той, Съчов?

Защото Феликс…

Защото обикновено Феликс беше самата приветливост. Седиш в кабинета му. Той е зает както винаги, ти го чакаш да се освободи и гледаш през прозореца; прозорецът е обърнат към залива и ти виждаш изкования от сребро простор, сред който неочаквано — както винаги неочаквано — се мярва внезапно и отново изчезва като забравен и върнал се за миг спомен нещо трогателно — или крило на чайка, или далечно платно. Или отиваш при него в къщи, в малката дървена къщичка сред гъсталака на стария парк, на улица „Лейнери“. Пред къщата му — цветя; и в двора — цветя; в къщичката — стерилна чистота и, разбира се, цветя, само че отрязани цветя в дебела глинена ваза. Приветливост и тишина. Ти пиеш кафе с каймак, каймакът е в сребърна кана — няма ли днес да идем на вариете?

И вие отивате на вариете.

Или вървиш с него из Стария град. Старият град е в краката ти, наляво и надясно тесните улички са покрити с дялан камък, сивите стени на кулите са иззидани от камък, крепостта, която виси над града, е също от камък. Ти си бил в този град десетки пъти. Останало ли е нещо, което да не си видял? Но ти си с Феликс и той те води някъде, където ти сам не би отишъл; той се е родил тук, живял е четиридесет години и винаги има какво да ти покаже дори ако дойдеш за стотен, та и за двустотен път.

Или вие — вече трима, защото с вас е Ингрид: ти, Феликс и Ингрид — вечер, тъмно е, палят се фенери, седите в кафенето, топящите се в устата соленки са цяла камара, за петак — пиано, барабан и саксофон свирят цяла вечер избистрени и печални мелодии. И ти виждаш как стават по-топли сивите очи на Ингрид; Феликс поправя своята вратовръзка-папионка. Сега той не прилича на главен инженер в завод „Раху“. Кой може да се сети, че е инженер-механик? Може би е кондотиер или дипломат, върнал се от далечни задморски страни, а може би и това кафене, едва осветено от потайни огньове, съвсем не е кафене, а кораб, сал, ковчег и ето го плува, плува между сивите каменни сгради в далечна тайнствена страна и наоколо няма нищо: само печалната мелодия, която саксофонът извива, само тъмните керемидени покриви, само сивите очи на Ингрид…

Така беше неотдавна и отдавна, така може и да бъде, но сега не е. Сега го няма всичко това, като че ли не е било, а ако пък е било — сигурно в друго измерение и в друг живот. Нима всичко се е изменило — тревата и вятърът, вятърът и слънцето. Коя е причината? Огледай се — каза си Съчов. — Нима наоколо е все същото?

Все същото е. Вятър, слънце и зелена трева, и хора, които той познава не от година — впрочем тук всички се познават не от вчера — звездите на световния спорт се знаят помежду си, дълго преди да се запознаят. Та те не бяха толкова много — в Европа и Азия, Африка и Америка, Австралия, — те бяха толкова малко, че се знаеха по име, честитяха си Нова година, разменяха си подаръци. И все пак те се изменяха в онзи именно момент, когато се чуваше свирката, обявява се петминутна готовност — и в този момент те се изменяха, и Феликс заприличваше на Великия инквизитор, ръката, стискаше дръжката на „Марксман“ или „Ягуар“, „Хойт“ или „Черната вдовица“[1]; Мариан Парулски все сваляше и нахлупваше до уши известния си на цял свят протрит зелен каскет. Малкият Бужо, шампионът на Франция, свирепо вдишваше и издишваше, като се кривеше наляво, където дългият и червенокос Метюз, шампион на Великобритания, натриваше с восък тетивата; така може би е правел и неговият прародител при Азенкур или Креси, а може би и при Поатие. В такъв случай прогресът беше налице, налице беше облагородяващото веяние на новото време; вековните врагове сега стояха не един срещу друг, а рамо до рамо с лъкове в ръце: англичанинът до французина и монголецът до русина; вестниците пишеха: „Спортът сближава сърцата“ и вероятно това беше вярно. Жалко само, че генералите не се увличат от спорта. Добре би било генералите да се състезават в бягане или хвърляне на копие, адмиралите — в плуване. Добре би било единствени оръжия на земята да останеха лъковете и стрелите. Лъковете и стрелите съвсем не бяха без пари, но естествено струваха много по-малко, отколкото танковете и подводниците, пък да не говорим за бомбите — обикновени и атомни. Въпросът за разоръжаването би станал много по-прост. Всеки от тях би могъл да стане по право генерал. И вече помежду си някак биха се разбрали. Но всичко това бяха мечти, отвлечени видения. Засега генералите стояха здраво по местата си, а оръдията за масово унищожение се усъвършенствуваха успешно. С това се занимаваха най-големите умове на човечеството, дипломатите правеха съвещанията си в обстановка на най-голяма секретност. Във Виетнам напалмът обгаряше човека, а бомбите го правеха на решето. Лъкът и стрелите бяха играчка, анахронизъм, странна прищявка и самите състезатели бяха чудаци — чудно беше, че им е хрумнало да се занимават със стрелба на лък, а още по-чудно, че занимавайки се с това, го вършеха съвсем сериозно. И наистина съвсем необяснимо беше тяхното вълнение — та причина за вълнение нямаше, дипломатическите недоразумения бяха абсолютно изключени, а и пари за тази работа не получаваха. И въпреки това се вълнуваха — дори и великият Остапчук — на шесто място в света и на второ в Европа; той мрачно помръдва масивни рамене и прекалено старателно натрива с талк дръжката на своя „Хорн“. И макар че О. Финкелщайн (от сборния отбор на Съветския съюз) е невъзмутим — и той, като седи обикновено до последната секунда на скамейката в неутралната ивица (пет метра от линията на стрелбата) и ловко си служи със спиците, този път безкрайно мърда устни, преброявайки дупките, и вече за кой ли път започва все отначало.

Е, а той, Съчов? Излизаше, че само той не се вълнува, сам сред звездите; та нали и той е звезда; не, разбира се, от първа или втора, дори не и от трета величина. Той беше „един от най-добрите“, както се казва, но съвсем не най-добър, беше звезда от мъглявина, съставяше Млечния път. Беше неразличим на общия фон — може би затова не се вълнуваше, тъй като нито сам той, нито неговото вълнение не се забелязваха от никого, не бяха интересни. Той беше десеторазредна звезда, средна среда. В звездните каталози на Европа и света не фигурираше наистина, защо пък да се вълнува… Тук устните му потрепнаха и предателски се изкривиха.

Да, нямаше защо да се вълнува. Да спечели — не можеше, а да загуби — нямаше какво. Ако на нещо беше привикнал за десет години, това бяха несполуките — по това би могъл да се мери с всеки. Единственото, което му оставаше, беше търпението. И сякаш то беше безгранично. Понякога дори то биваше възнаградено. Съдбата беше сляпа и от време на време той успяваше да се види там някъде на третото стъпало на пиедестала, но това ставаше толкова рядко, че не си струваше и да си спомня. Тук, в тази компания, нямаше на какво да се радва. Дори нямаше и на какво да се надява, това беше естествено, беше ясно дори за глупака, и за умния, и за трезвия или пияния, а той за нещастие изобщо не пиеше.

Така си говореше, увещаваше се сам, убеждаваше се и се успокояваше. Та това е толкова ясно! Рядко ние си позволяваме да си признаем истинските мотиви, които ни движат, ако тези мотиви, кой знае защо, ни се сторят съмнителни. Затова пък гълтаме разни успокоителни хапове. Охотно се самозалъгваме и бърборим нещо за недоузрялото грозде. Та и Съчов, като се намираше там, съвсем не се готвеше да блесне с нещо на тези състезания, главното за него беше да участвува. А щом е така, щом само ще участвува — защо да се вълнува.

Само че устните му потрепваха…

А ето че Феликс, Феликс Крее, някога добър приятел, а сега съдия и Велик инквизитор, достигна най-сетне края на ивицата, разделяща женския сектор от мъжкия. И в момента, когато дясната му ръка вдигаше рупора бавно към устата, той успя да хвърли бърз поглед наляво, там, където беше Ингрид, но погледът му отиде напразно, остана без отговор. Ингрид седеше съвсем наблизо, но не го видя. Тя гледаше право пред себе си, само напред, прехапала долната си устна. Тогава той се обърна, приближи рупора до устните си и над полето се разнесе металическият глас: „Внимание!“

Тогава Съчов усети как ситни тръпки пробягаха по тялото му — от шията до краката. Лявата му ръка, която държеше лъка, се изпоти и дръжката изведнъж стана хлъзгава: „Талк, трябва да взема талк“ — помисли той, но някак без сили; тази мисъл се появи в периферията на съзнанието му. А съзнанието му беше лениво, чуждо, не неговото. Негова беше само потната длан, хлъзгаща се по дръжката, нужен му беше талк, но той сякаш потъна в дрямка като вцепенен. „Талк“ — помисли още веднъж той; след това тази мисъл, също като пияница в горещ ден, лениво се промъкна по края и изчезна от погледа, а той се издигна внезапно над земята и зърна от високо цялата картина: огромно зелено поле и две неподвижни линии. Едната линия — линията на мишените — беше права, виждаха се отчетливо и щитовете, и самите мишени с огромни разноцветни кръгове, другата линия беше пречупена. Това бяха стрелците — мъже и жени. Мъжете стояха на деветдесет метра от мишените, а жените — на седемдесет, по средата имаше извивка и именно там, на тази крива, стоеше Феликс Крее, който приличаше отгоре на смешно насекомо с изтеглено хоботче.

„Внимание! — извика металическият глас с естонски акцент и празните трибуни послушно повториха след него думите му — Внимание!… Първа зачетна серия… стрелят индекси «А» и «Б»…“

И тънкият пронизителен звук на свирката отряза миналото от настоящето. Всеки един от онези, които стояха сега на линията, онези, които имаха индекс „А“ или индекс „Б“, имаше в миналото, преди тази свирка, свои работи, свои грижи, разни работи и разни грижи; в настоящето, което вече започваше веднага след свирката, вече нямаше нищо подобно. Сега, през следващите четири дни, те имаха само едно — двеста осемдесет и осем стрели, по трийсет и шест стрели за всяко разстояние, дванадесет серии по три стрели на деветдесет метра, и толкова — на седемдесет (тук завършваше първият ден); тридесет и шест стрели на петдесет метра и толкова — на тридесет метра (тук завършваше вторият ден и първият кръг); на третия ден — отново деветдесет и седемдесет, а на четвъртия — пак петдесет и тридесет — цялото омразно упражнение, двоен международен кръг на ФИТА. И от всички тези двеста осемдесет и осем стрели винаги се запомнят само две: първата стрела на първата серия на деветдесет метра и последната на тридесет метра, което впрочем е съвсем понятно, защото с тях са свързани началото и краят на вашите надежди…

Тази минута… Дори вятърът притихна сякаш от любопитство. И наоколо е тихо… толкова тихо. Време е да започнат, пък те все не се решават, а стрелката вече тича по кръга, измервайки първите секунди от онези две и половина минути, след които на светофара ще блесне червена светлина и онзи, който не е успял, трябва да се махне от линията и да отстъпи мястото на друг. Те стоят така и броят секундите, сред тях е и Съчов, докато най-после онова, което можеше да се изчака, мина.

Тогава той сложи стрелата в гнездото на тетивата. Опашката влезе и щракна като спуснат ударник. И ако онова, което сме ние, се определя от нашето минало, от този миг той престана да е самият той. И вече не беше важно какво е имало за него цена и значение в това недалечно минало — кръгът се завъртя, декорите изчезнаха и се появиха отново, но това бяха вече други декори и ролите на актьорите други: разбойник играеше порядъчен къщовник, а Пепеляшка — Баба Яга. Какъв беше Съчов на зелената арена — Съчов не знаеше, отдаден цял на усещания, чиято основа беше най-точният разчет, доведен на тренировките до автоматизъм. Лявата му ръка с лъка започна бавно да се издига, издигаше се плавно — плавността беше главното условие за хубавия изстрел, — надалеч пред него стоеше мишената със златна ябълка в средата и към тази ябълка се насочваше неговият мерник, мерникът и лявата ръка, а дясната леко теглеше тетивата към брадичката. И в тези отмерени мигове той успя да забележи знаменцето, разклащано от порива на вятъра на деветдесет метра от него; вляво върху слънцето увисна облаче; дръжката на лъка се хлъзна в ръката му, натискът беше малко по-високо от основата на палеца, мисълта за талка пак се появи някъде встрани, появи се и изчезна, тетивата легна ненамясто, не закачи края на носа му, а легна надясно, той не мислеше за всичко това, автоматът, който стоеше вътре в него, се справяше без него, а той само анализираше всичко, чувствуваше в това време как мерникът — черната точка — бавно пълзи по разноцветните кръгове към центъра. Бял, черен, син… червен и накрая златистожълт; допълзя и замря. Тогава автоматът направи поправка — заради облачето и ветреца. Мерникът неохотно припълзя надясно и надолу от средата, трепна и пак замря. „Проверка — каза си той, — проверка…“ Всичко беше наред. Всичко беше наред, мерникът не трептеше, изнасянето на тялото беше правилно, секундната стрелка тичаше, времето вървеше, можеше да стреля, трябваше да стреля, оставаше само да направи изстрела, лявата ръка трябваше да се задържи там, където си беше, вдясно и по-ниско от златистожълтия кръг, дясната ръка да изтегли тетивата, да я тегли и да я тегли, да се включи гърбът. Последното усилие трябва да дойде от само себе си: незабележимо движение на лопатката, меко и мощно, и в оня момент, когато щракне кликерът, китката сама ще се разхлаби, пръстите ще отпуснат тетивата, тя ще тръгне с меко съскане, ще се спусне напред, ще изхвърли стрелата в пространството, но това не се отнася още за теб — ти трябва да останеш неподвижен. Да, ти не бива дори да мръднеш — дотогава, докато стрелата с характерен звук — „тук-к-к“ — не се забоде в мишената.

Така и направи. Той прокара стрелата. Замря. Сега да опъне. Опъна. Сега лопатката. Лопатката отиде назад, сега ще щракне кликерът, той щракна и в момента, когато пръстите, като се разхлабваха, трябваше да пуснат тетивата, внезапно сякаш се вдървиха, залепнаха за тетивата, лявата ръка вече се придвижи от мястото си, мерникът се хлъзна надолу, а той все теглеше и теглеше, разбирайки, обхванат от странна смесица на ужас и изумление, че сега, ето сега, ще стане непоправимото. Но той не може да разтвори пръстите си, не може, не може. Беше нелепо, че не може да ги разтвори, беше така нелепо и безсмислено, че учудването надделя ужаса. Той гледаше на себе си отстрани. Отстрани това изглеждаше още по-нелепо и той едва се сдържаше да не поклати глава. Мина миг, не повече — и тогава до него достигнаха всичките ужасни последици от това положение. „Отмени, отмени изстрела!“ — викна на себе си той, но не успя да стори нищо. Лявата ръка беше свита, той вече не виждаше мерника, знаеше само, че не бива да стреля — в това време най-сетне пръстите му се разтвориха, той почувствува тласък, трепна целият, сякаш с това последно отчаяно движение искаше да поправи пътя на тетивата, но вече беше късно. Той можеше само да погледне иззад изкривения встрани лък, погледна и видя колко некрасиво, накриво, като се въртеше, стрелата се понесе към мишената, опитвайки се във въздуха да поправи полета си. На него му беше нетърпимо болезнено да гледа това и затвори очи.

И тогава звукът — жалък, сякаш някъде се скъса струна — долетя до него.

Всичко беше свършено. Не си струваше да отвори очи, не си струваше дори да вземе бинокъла, за да види такъв изстрел. Но той съвсем механично направи това — сне от колана си бинокъла и погледна: стрелата беше ударила в щита. Беше се забила така, както бе летяла — накриво, жалко. И сега висеше унило на самия край на мишената. Ръцете му трепереха, бинокълът подскачаше и известно време той не можеше дори да разбере дали е ударил поне единица или не, затова се наложи да подпре бинокъла на лъка. И тогава видя: беше ударил.

Единица!

Не десетка и не деветка, дори не и шестица, в най-лошия случай, а единица, една нещастна точка. Но той се зарадва толкова, сякаш бе попаднал в самия център на десетката. Единицата все пак не е нула, това е попадение, това е точка, точка, е, а не загуба. Не, не е загуба…

Не, той така лесно не се дава. Спокойно, каза си той, спокойно. Извади от колчана втората стрела. Стрелата легна на тетивата и опашката щракна; беше вършил това стотици пъти, беше го вършил хиляди пъти. Не беше звезда от първа величина, но и последен не беше. „Така — каза си той, — е, хайде сега!“ Весела злост на мехурчета се надигаше в гърдите му. „Значи, единица“ — каза си той и лявата му ръка неподвижно опря в центъра.

„Единица.“ — И пръстите му меко легнаха на тетивата.

„Единица.“ — И лопатката се дръпна назад — контрола, каза си той, но вече по-скоро по навик, злостта кипеше и се надигаше; контрола, проверка — но всичко беше в ред; лявото рамо беше на място, китката лежеше на дръжката като новородено в люлка, краят на носа му леко докосваше тетивата, а мерникът все стоеше и стоеше в центъра: така рибата стои над камък, едновременно жива и нежива, мърдаща и стояща на едно място; всичко беше в ред и той подръпна още едва-едва. Тогава щракна кликерът, тегленето продължи, пръстите се разтвориха от само себе си, движението беше меко и неуловимо за погледа, дясната китка свободно отиде назад, мерникът все още стоеше в центъра, а стрелата изчезна, тя се втурна и изчезна от зрителното му поле, преди да е успял да мигне. А той и не мигаше, нямаше защо да мига, както нямаше и защо да гледа накъде лети стрелата и къде ще попадне, защото в същия миг, когато стреля, в онзи миг, когато се разтвориха пръстите му и се хлъзна тетивата, той почувствува и разбра, беше напълно уверен, че тази стрела ще бъде „там“ — там, в средата, в самия център, — и така се случи, когато отдалеч достигна сладостното „тук-к-к“. Този път не му трябваше нито да превъзмогва себе си, нито да губи време, за да гледа в бинокъла. Не, сега няма да си губи времето, веселите и зли мехурчета все още се надигаха в него. Това беше възхитително чувство и докато не е още отминало, не биваше да губи нито секунда. И той само повтори всичко като автомат: лявата ръка, дясната ръка, мерника, проверката, опъването, лопатката, щракването и пускането. И отново отдалеч до него достигна „тук-к-к“. Той само стисна зъби, обърна се и тръгна от линията на стрелбата до своята скамейка. И едва тогава, именно тогава наистина се изплаши, обхвана го истински страх, също като че бе отскочил внезапно изпод колелата на автомобил и бе тръгнал по пътя си, сякаш нищо не е имало и може би дори подсвирквайки, а после се бе спрял с подкосени крака и пот бе потекла по гърдите и гърба му, стоеше цял мокър и мислеше: „Да, размина ми се. Но можеше да бъде и другояче“.

Точно така и тук — всичко можеше да бъде другояче. И още нестигнал до скамейката, коленете му се подкосиха. Все пак Съчов се беше измъкнал, а ето Зайдниекс, който идва насреща му, все още не беше стрелял. Зайдниекс идва срещу него, усмихвайки се с пребледнели от вълнение устни, той стреляше в същия щит, в който и Съчов, беше буква „В“. Отличен момък беше този Аугустинус Зайдниекс от Даугавпилс, шлосер-ремонтник. Винаги владееше нервите си, владее ги и сега, като се опитва да се усмихне на Съчов. А Съчов в отговор можа само да мигне.

Стреля буква „В“.

На скамейката седеше веселият както винаги Шарафутдин Ташибеков и гледаше в далекогледа.

— Е, какво — с пресипнал глас го пита Съчов. — Е, какво, Шурик?

Шарафутдин отвори примижалото си око и погледна Съчов. Очите му бяха тъмнокафяви, твърди и весели. На Съчов му олекна и се усмихна. Той се усмихна на Шарафутдин, както би се усмихнал на любим брат, и Шарафутдин, Шурик, му се усмихна в отговор. Тогава Съчов помисли, че ако би имал такива зъби, никога не би си затварял устата.

— Е, какво — рече, усмихвайки се, Съчов, — а, Шурик?

— Точка — каза Шарафутдин. — Добре, а? — Изглежда, на него много му се искаше да се засмее, дори сякаш подскачаше от нетърпение — така напираше в него радостта; та животът беше така хубав и гледайки в Шарафутдин, не можеше да не признае правилността на това донякъде общо положение. И Съчов се съгласи и каза:

— Да, Шурик, сякаш наистина не е лошо.

— Не е лошо ли? — каза Шарафутдин. — Не, това е направо хубаво, нали?

Те се засмяха и тогава Съчов дойде окончателно на себе си.

Забележителното беше това, че той не се разтрепери, не се разкисна, забележителното беше, че улучи и двата пъти десетка. Злите мехурчета в гърдите му изчезваха, нямаше злост, а увереност и топлота. „Всичко е хубаво — казваше си той, — всичко е хубаво“.

Искаше му се да каже това и на Шарафутдин, но онзи беше изчезнал, отминал, избягал и на Съчов не му оставаше нищо друго, освен да извади от колчана бележник и молив и с твърд отвесен почерк да напише:

Първа серия: 1 + 10+10 = 21.

Да, ето така започна. Отначало нравиш това, което трябва да направиш, после излизаш, след това се връщаш и вършиш тази работа отново. И още веднъж. И още… отиваш и се връщаш, но нима това е за пръв път? Нима цял живот не правим все това? Между слънцето и зелената морава, под синьото небе, святкайки, се носят стрелите, ти отиваш и се връщаш и отново отиваш, и слънцето те осветява, а може би след минута ще ливне дъжд — нима в това е смисълът? Ти си част от големия свят, ти вършиш своята работа. Земята се върти — някъде е ден, другаде — нощ. В земята лежи зърно, някъде е студ, другаде — зной, лее се стомана, копаят се въглища, добива се нефт, мъдрец седи, превит над лист хартия. Спи жена, върнала се от нощна смяна. Някъде се ражда дете — какво ли е то — бъдещ Сократ или нов Гагарин? Или може би от него ще излезе последен мерзавец? Летят стрели, животът върви по своя път, животът е вечен, но неизменно в него остава само едно — неговата изменчивост.

А ти стоиш на линията, ти си буква „А“ или буква „Б“.

Ти отиваш към щита по зеленото поле, по пъргавата трева, над тебе вятърът развява знамена, простират се надалеч транспаранти: „Привет на участниците в международната среща“, ти отиваш към щита, за да измъкнеш стрелата си.

А после отиваш отново, за да започнеш след няколко минути всичко отначало.

И мислиш за света — толкова е голям той, мислиш за потока, в който не може да се влезе повторно, и за това, че ти сам си капка в безкрайния океан. Би могло да се предположи, че капката не е интересна за никого, че може да се пренебрегне, а после ти си спомняш, че без капка няма ручей, без ручей — няма река и няма океан, и започваш да мислиш за света, в който живееш сега. И за онзи, в който си живял съвсем доскоро.

И ето че неочаквано за себе си Съчов си спомни за него, спомни си и забрави, и отново си спомни и забрави, и пак си спомни и започна да мисли за него и вече не забравяше онзи свят, който беше напуснал преди три дни. Светът тогава беше друг, той, Съчов, тогава беше друг и друга беше водата в потока.

2

Потокът е съществувал винаги, винаги е съществувал и светът, слънцето над главата, вятърът и звездите, и пътеката край ручея; юнак язди по пътека в тъмната гора, из равното поле, зелената трева и синьото небе с лък на гърба, с копие в ръка, юнакът язди по белия свят и стига до разклона, вижда, че пътят се разделя, тръгнеш ли надясно, коня ще загубиш, конят се дърпа, колебае се в ръката копието, мрачно е в сърцето му, тръгнеш ли наляво — у дома няма да се върнеш, белеят оглозгани от вятъра кости и врана мерзко се кикоти във висините. Минават минути и часове, трябва или да се връща, или да решава, проблемът за избора възниква рано или късно пред всекиго и всеки рано или късно прави своя избор.

Съществуваха няколко пътя и изборът на всеки от тях беше еднакво случаен и закономерен. Ако трябваше да им се дава име, единият от тях можеше да се нарече „път на необходимостта“ и като ругаеше, Съчов го наричаше така, макар че всеки термин бе неизразителен и безжизнен в сравнение с наситената, пулсираща действителност, която в този момент се разкриваше пред очите на нашия герой.

Работата е там, че този път се състоеше главно от аритмични скокове през препълнени с човешки тела пространства. Смяната на превозно средство прилича на щурмуване, кратките като удар на острие реплики се отблъсват от мълниеносни погледи. Тежко дишане, бавно разтварящи се врати на вагона, водовъртеж от насрещни противодействуващи си течения. Изкуствен въздух на подземно помещение и бърз — прекалено бърз бяг на часовниковите стрелки; времето лети, наближават девет, стрелките не чакат, вълнението увисва във въздуха като невидим, но действителен облак, от облака се явява червена шапчица, червената шапчица е поставена кокетно върху изрусени къдрици, висок от напрежението глас убеждава: „Граждани, не се тълпете, заставайте по двама по стъпалата на ескалатора…“

Ескалация на нетърпението. Стрелките бягат.

Ескалаторът не бърза, движението му е определено предварително, чуждо е за ескалатора нетърпението, лениво се движат нагоре рифелните стъпала, хората са чули гласа и стоят на стъпалата по двама, а някъде по трима, но червената шапчица вече я няма да ги види. Нагоре, нагоре, бавно нагоре, господи, колко бавно нагоре; всеки стои на стъпалата, с радост би помогнал на бавните небързащи стъпала, всеки се стреми нагоре към изхода, добре би било да има крила, добре е онзи, който има крила, добре е да не зависиш от техниката, да разпериш крила и да полетиш, но на човека не е дадено да лети. Ескалаторът пълзи. Бавно, отмерено изкачване, полупразни черни стъпала, пълзящи отсреща, слизащи надолу, към душната дълбина на тунела. Без да бързат, бронзовите масивни светилници се спускат надолу.

Но ето че вече просветва, виолетовата светлина на луминесцентните лампи се сблъсква с ярката естествена светлина, изкуствената светлина, която там, долу, изглежда толкова ярка, светлее, бледнее и изчезва съвсем. Последните стъпала се слягат, рифелният поток изчезва в дълбочината на машината. Неловка, спъната крачка — и ти си най-после горе, на твърда и равна земя, можеш да продължиш своя път.

Напред.

И ти се устремяваш напред — колко жалко, че все пак нямаш крила — бързо, по-бързо, още по-бързо, секундната стрелка се носи в галоп, ти не трябва да изоставаш, ти не можеш да летиш, пред тебе има парк, пътеките се преплитат, росата по тревата още не е изсъхнала, но ти тичаш, принуден си да тичаш след стрелката в надпревара с безжалостния механизъм и не виждаш, не забелязваш нищо: цветята са се прострели в чашите от сив гранит, изумрудената зеленина е пронизана от утринното слънце, златистите пътечки са посипани с нов скърцащ пясък, но ти не виждаш това, ти тичаш, дробовете ти жадно вдишват хладния въздух: вдишване, издишване, отново вдишване, ризата на гърба ти е вече мокра от пот.

А ето вече свършва жълтата поскърцваща пътечка. След нея е крайбрежната улица, кованата решетка, двуглавите орли, навели дълги печални шии. Но ти не забелязваш нищо, незабелязан остава и просторът на тъмносинята вода, която се открива внезапно и остро там, вляво, и червенокаменното туловище на Артилерийския музей, и излизащият вдясно тесен и криволичещ канал. Ти не виждаш нищо, няма дори небе над главата ти, нито земя под краката ти.

Бегом, бегом, бегом, по кънтящото мостче, под жълтата арка на вратите — над портала е издълбана дата: 1740 година — покрай екскурзианти, бог знае как попаднали тук така невъобразимо рано. Покрай тях, покрай тях, все по края, той не различава лицата им, те са като облак, обща неразгадаема мазка с четката: само златото на тюбетейките, само тъмнината на кожата, познала друго, далечно слънце; покрай, покрай тях. И наистина съвсем случайно при тичането, свръхестествено, с бегъл поглед веднъж той смогна да зърне и запомни тъмнорус кичур късо подстригани коси и стройни крака, високо очертани от тясна черна пола.

И още нещо — но по всяка вероятност то е от областта на догадките, предположенията и сладостната свободна фантазия — негодуващия поглед на зеленикавокафяви очи; дълго още помнеше този поглед зле възпитаният човек, блъснал жената. Той тичаше, бързаше, не успя дори да измърмори някакво извинение или то не беше чуто — този въпрос ще бъде изяснен много по-късно. Засега той успя само да се обърне, без да забавя скоростта и рискувайки да си строши врата, но втори поглед не му беше писано да дочака скоро.

А сега още един скок…

Винаги се налагаше да прави този скок в края на строго очертания си път. Това беше скок през утъпканата, осеяна с редки плешивини зелена площ и той беше съвсем естествен и необходим като точка в края на съчинение, защото и след него ти се оказваш на опашката на огромна тълпа. Ти се вливаш в тълпата като ручей в река, изчезваш, разтваряш се, ставаш подобен, присъединяваш се, сливаш се и изчезваш; „аз“ се заменя с „ние“, прикривайки се зад множественото число като зад щит, чувствувайки се неуязвим, защитен и невидим; „аз“ изчезва, остава само тежко дишащата многоглава хидра с глава и опашка, която бърза, пъхти, крачи с десетки нозе, тича последните метри в надпревара със секундната стрелка: тя вършеше това вчера и по-завчера, ще го прави утре и в другиден, а може би и след месец, след година, след сто години ще продължава тази игра, докато някому не омръзне. Аз тичам, ти тичаш, ние тичаме, вие тичате, те тичат, редуваме се ние и вие, ти и аз, редуват се мъже и жени, младежите се изскубват напред, силните мускули и здравото сърце са приспособени за пристъпа на финиша, входната врата автоматично се хлопва в оня момент, когато секундната стрелка пробягва последния кръг, спринт, още един пристъп, стрелката финишира, финишът е точно в девет при входната врата — този път тя не успя да се тръшне, съперникът е посрамен, увлечената от твоя пример хидра е набрала скорост, тя се тълпи пред вратите, пресича спасителната линия, така финишират колоездачите в групово състезание: местата на всички са различни, а времето е еднакво и само първите трима получават бонификация.

Така завършва този път, прекъсва пътеката на кервана, трасето на маратонското бягане. Никой не вика „победихме“ — никой не пада и не умира, победителят не получава нищо. А утре ще започнем отначало.

Съчов познаваше този път, много, много добре го познаваше, но той не го включваше в списъка на разглежданите варианти. Той вършеше това умишлено: необходимостта не се поддава на разглеждане. Безсмислено е да се говори за вариант, който не предоставя избор. Вие можете да си купите от нас всякакъв цвят кола, при условие че този цвят бъде черен.

Но понякога, рядко, имаше и други пътища. И те принадлежаха към онази страна от живота на Съчов, в която понятието необходимост, ако и да не отсъстваше съвсем, се разширяваше до онези мислими граници и предели, където то свършваше и сякаш се сливаше с понятието свобода.

Всеки неработен ден тези пътища започваха пред вратата на неговия вход. С небързащи крачки той излизаше на двора, четириъгълният кладенец протягаше нагоре своите пететажни стени, които бяха безжизнени и сиви. Отгоре като син емайлиран покрив лежеше небето. Посред двора се издигаше купчина сандъци. Те приличаха на отломъци от рухнала кула, а пъстрата тълпа, блъскаща се в сивата стена, напомняше вавилонско стълпотворение, но нямаше смесване на езиците. Общ език беше мълчанието. Опашката не обичаше безсъдържателните разговори, опашката предаваше празни бутилки. Блестяха етикети, виеха се надписи, потреперваха в ръце мрежи и куфарчета, раници и кошници. Дворът, началото на пътя, началото на всички пътища, имаше доста мръсен вид, преобладаваше сивият цвят, мелодично потракваше стъклото, котките тичаха по своите работи, гърчеше се в огъня изхвърлен стар диван, черният дим се вливаше красиво в небесната синева. Пътят извеждаше от двора, оказваше се, че сивият доминиращ цвят е временно явление. Той преобладаваше само временно, иначе не би могло и да бъде — сивото е цвят на тлеенето и смъртта, цвят на небитието, това става ясно веднага зад ъгъла, където през черните асфалтови цепнатини с неоспоримо тържество се промъкваха зелени струйки трева. После — още един завой и още — като свиеш надясно, можеше да излезеш на улицата, която тук именно, след някакви си десетина метра, се вливаше в огромния булевард, проточил се през целия град от север на юг. Тук именно се появяваха и първите варианти, тук почваше да се раздвоява или разтроява пътят, а краят му се криеше в мрака, в мъглата, в неизвестността. В неизвестността се криеше елемент на риск. Тук, на ъгъла, беше онзи бряг, от който отплуваха корабите, всички пътища бяха открити и достъпни и всички бяха еднакво радостни, еднакво желани.

Тогава всичко се решаваше от мига, от случайността, от импулса. Погледът можеше да попадне на тъмнозелената стена на парка и тогава, отдавайки се на моментния порив, Съчов можеше да върви и да върви, поскърцвайки по неотъпкания чакъл, по неравната пътечка, по сянката, от която слънцето ту тук, ту там изтръгваше назъбени късове. Можеше да тръгне по алея или пътечка, да пресича други алеи и пътечки ту широки, ту тесни. Край бюстове на масивни поставки, край фонтан — огромен венец от бронзови листа, — усещайки по лицето си ситната пудра на разсеяната във въздуха влага, да върви, да върви чак до онова място, където гипсовите лъвове, покрити с петна от избелял бронз, с недоумение и лека обида гледат със слепите си очи застоялата вода на изкуственото езеро. Привлекателен беше този път, но прекалено къс. Спирката на метрото беше край лъвовете, вятърът гонеше мазни хартийки: зиме и лете тук ставаше оживена търговия с пирожки. Пътят завършваше до плетените кошчета, а по-нататък очакваше пътешественика така познатата му от предишните дни подземна проза на метрото.

Нали именно затова той предпочиташе да се поддава на други импулси, тласкащи го по друг път?

Този ден той се спря веднага след ъгъла. Първият поглед го закова на тротоара, първият вдигнат нагоре поглед. Нещо беше пропълзяло по стената. Това бяха студени неонови тръбички. Като се сплитаха и разплитаха, те образуваха безкраен надпис, който се простираше над прашните витрини и изчезваше в далечината: Платове — Трикотаж — Бельо — Чорапи — Галантерия. Неоновите тръбички бяха сиви, мъртви. Мъртви неонови думи, появили се неизвестно по чие желание. И до тях тайнствената дума УРС. Тук се криеше загадка, може би някъде имаше скрита пещера, пълна със съкровища, която чакаше своето „Сезам, отвори се“. Думата УРС беше също покрита с прах. Вероятно това беше прахът на вековете. И той, Съчов, може би единственият човек, обърнал внимание на тази дума, съзнаваше ясно, че само неограничената свобода, с която сега разполагаше, му позволяваше да откъсне поглед от земята и издигайки го към небето, да забележи тази дума. Да види загадката в нея и да й се наслади. Тази дума го върна към детството, към онзи пъстър свят на необикновеното, където сивият цвят на всекидневието още не беше се появил.

Жалко, че не можеше да остане тук завинаги. Асфалтовата река течеше нататък, асфалтовата пътека зовеше напред. (Откровението още не беше дошло, драконът сигурно го чака някъде напред, някъде се крие той, готов за схватка, разпервайки на слънце ципести крила. Юнакът вече не можеше да разполага със себе си, трябваше да продължи пътя.) Но дори и това, което видя при първата си крачка, беше достатъчно, за да разбере слепотата си от предишните припрени дни. Сега той събираше зрънце по зрънце онова, което много години беше разпилявал нашироко, щедро и безразсъдно, без да подозира, че ще дойде време, когато най-чистата поезия щеше да му се открие просто в думата бакалия, а зад думата зеленчуци щеше да прозвучи вълшебна музика.

Продавачът на зеленчуци беше небесен пратеник, най-малко външно, зад широките му плещи вероятно се криеха свити крила, виеха се къдрици, гласът му бе подобен на тръбата, зовяща грешниците за страшния съд. „Домати — викаше той, — купувайте, граждани и гражданки!“ Гласът се издигаше разнасяше се по-надалеч и по-надалеч, увличаше и упояваше, звънеше, пълен със заплаха и страст: „Прекрасни, несравними домати, по изключителни, достъпни, намалени цени“ — гласът гърмеше, предвещаваше нещо нечувано, ръцете на архангела прехвърляха тежките щайги. „Само шейсет копейки килограма.“ Архангелът беше горд от себе си и имаше пълно основание да се гордее: вечерта щеше да има среща с девойка с неземна красота, завчера си беше купил мотоциклет „Ява-350“, печелеше над двеста рубли на месец. Доматите го водеха право към щастието. Нито веднъж не съжаляваше, че е направил такъв избор, сферата на обслужването беше неговото небе, пътят към щастието беше постлан с домати и картофи, зеле „колраби“ и патладжани. Забележителни, несравними, ненадминати домати!

Гласът на архангела вече огласяше земята и небето, страстта му покоряваше минувачите, като разкриваше пред погледа им онова, което се криеше в земните недра — беше утро, може би това беше един от първите дни на сътворението на света, може би земята бе още рай, човечеството още съществуваше в невинност, нощта на грехопадението беше още далеч. Доматите наистина изглеждаха отлични; беше трудно да се противопоставиш на вълшебната музика, къдриците се виеха, грешниците, като се посвиваха, си правеха сметката, незрелостта на доматите не можеше да им бъде приписана като недостатък, лесно беше да се намерят извинителни причини. Въобще незрелостта не може да се смята за недостатък, дори често незрелостта е удобна.

Едва сега Съчов забеляза, че като се откъсна от напълно осезаемите субстанции, по странен начин мисълта му се издигна към отвлечените миражи на чистия дух. Това му се случваше понякога, добре че се спираше навреме; кой знае докъде можеше да го отведе увличащият се от абстракции негов ум? Неизвестно къде.

За щастие това не се случи и не се случи поради дълбоко реалистични причини, защото разкрилата се пред него картина в един миг надделя над съмнителните и никому ненужни умувания. Миг — и той се намери далеч зад пределите на недозрелодоматените сфери. Притаил дъх, той стоеше вече пред границите на друг свят, друго слънце го озаряваше.

Пред него имаше хора, божественото дихание съвсем не ги осеняваше със своето крило, но змията-изкусителка се отгатваше, змиевидната форма с примирена покорност привикваше със съдържанието. Трогателни бяха единството и едновременността, която заставяше тези съвсем различни хора в ранния съботен неработен час да напуснат топлите легла. Картината беше трогателна. Тя беше поучителна, без да говорим вече за живописността й: ранното сутрешно слънце просветваше в янтарната течност, пивото в чашите приличаше на разтопено злато, движенията на хората напомняха древния ритуал на поклонението пред огъня. Движенията им бяха внимателни и предпазливи, те говореха за скрита в недрата на душата и ненамираща израз нежност — не е изключено тази нежност да е неосъзната и само случайно се прокрадва навън, разкриваща се пред чуждия поглед на неволен шпионин, непочтената роля, на който в този случай играеше Съчов. Той тръгна бавно по-нататък. Беше смутен. Светът около него го смущаваше с прекомерното, свръхобилно многообразие, той криеше в себе си несметни съкровища, като молеше само за едно — за внимание.

И Съчов, покорно отстъпвайки на този зов, вдигна очи — вече не се налагаше да се съмнява в очакващото го откровение.

„Риба“ — прочете той и се вслуша в отзвука на собствения си глас, а после още веднъж повтори на срички „ри-ба“.

И веднага зад стъклото се появи:

СКУМРИЯ

От скумрия може да се приготвят разнообразни рибни ястия.

В нея се съдържат 20% лесно усвоими белтъчини и средно 5–5,2% мазнини, витамини B_1, B_2, B_12, PP и минерални вещества, необходими за нормалната жизнена дейност на човешкия организъм.

Ето какво му беше съдено да узнае. Той видя всичко това от разстояние около половин метър и тогава му се стори, че е съвсем близо до откровението, което така силно желаеше.

3

Завист, завист, обикновена черна завист — ето какво почувствува той преди всичко. Може би искаше да стане риба? Да, каза си той, защо не. Старши инженер Съчов-скумрия, той се превърна в гъвкава раирана риба, мяташе се в общия пасаж, вече не завиждаше, свободно плуваше в безбрежните родни пространства, границите на държавите не го спираха, работната заплата не го интересуваше, митническите такси не съществуваха, той преминаваше огромни пространства, спасяваше се от опасности, избягваше тралите и акулите, подчиняваше се само на собствения си инстинкт, а когато го улавяха — изучаваха го, той беше в центъра на вниманието на световната общественост. Всичко живо е смъртно и след смъртта си раираната рибка — Съчов — става предмет на съсредоточено и усърдно проучване, след което целият свят узнаваше за изумителната полза от съществуването на Съчов, че в него се съдържали лесно усвоими белтъчини и мазнини, че бил необходим за нормалната жизнена дейност на човешкия организъм, че той… Впрочем изброеното е напълно достатъчно за задоволяване на всяко честолюбие. Ако би бил риба, това би могло да придаде смисъл на неговия живот. За съжаление той не беше и не изпитваше гордост от това, че не е риба. Той не чувствуваше и удовлетворение — по същата причина, той не чувствуваше нито едното, нито другото: изпълваше го завист, завист, завист. Та нима това беше откровението, което така дълго бе очаквал? Ако е това, то имаше горчив привкус. Завистта е напълно човешка, тя засягаше само Съчов, засягаше него и неговия живот. Той беше преживял на този свят над тридесет години и досега не би могъл да отговори на въпроса: нужен ли е (думата „необходим“ той дори не се осмеляваше да произнесе) — нужен ли е бил някому неговият живот, нужен ли е бил някому самият той и ако да — то защо? Какъв беше скритият смисъл на неговия живот, каква полза от него имаше самият той и цялото човечество? Той искаше да бъде полезен. Той искаше непременно да бъде полезен на цялото човечество. Той жадуваше да бъде нужен на някой друг, освен на анонимните отдели „кадри“ с техните написани на ръка съобщения „Учреждението има нужда…“ — това желание го измъчваше и пареше през дните на живота му, пълни с бързия кръговрат на неразличими едно от друго действия, „Нужен е Съчов“ — би искал да прочете той веднъж, но бяха нужни само опитни инженери.

Какъвто беше и той…

Тук като че ли настъпи време да се кажат няколко думи за героя на това повествование, като се уговорим предварително, че в него няма нищо геройско, а и няма и да има, защото досега на читателя беше известно само това, че презимето му е Съчов. В самото начало той като че ли пееше песента за веселия птицелов и още имаше известно, до определен момент неуточнено, отношение към стрелбата с лък. Макар че това вече — виж ти! — съвсем не е толкова малко, има хора, които са известни само затова, че носят някакво си име. А тук може да добавим, че Съчов се наричаше Игор и с оглед на това, че беше над тридесетте, би било уместно да го наричаме Игор Александрович, макар че средствата за информация, радиото и телевизията заедно с бързите на думи журналисти предпочитат да наричат мъжете на неговата възраст с обединяващото прозвище „момчета“ — например: „Нашите момчета през втория тайм показаха…“ и така нататък. Игор Александрович Съчов, тридесет и няколко годишен, едно от нашите „момчета“ — а какво по-нататък? Той е избран да бъде герой — но за какво, с какво е знаменит, с какво се отличава от другите, с какво ще послужи за пример? Кой ще приеме за идеал живота му, какво всъщност има в него?…

Нищо. Нищо подобно няма в него — авторът, който познава героя си по-добре от всички, казва това съвсем честно, жално му е, но е така. Той, Игор Александрович Съчов — това сте вие, това съм аз и нашият общ съсед в комуналната квартира. Става дума за обикновен човек, за най-обикновения, за тия, които са по дванадесет в дузина, е, може би единадесет, и ако авторът беше по-смел, би нарекъл своя разказ Повест за обикновения човек. Такъв именно беше Игор Александрович Съчов, най-малкото нищо в живота му не даваше основание нито на него, нито на другите да мислят другояче, нищо не даваше повод или предлог да се изтъкне от дузините или от стотиците. И вече само затова той решително не подхождаше за герой. Той сам мислеше така за себе си, та нали знаеше цената си. Умерена беше цената му. Или беше едва-едва по-висока от онази, която той получаваше като месечно възнаграждение за своя не особено тежък труд. Получаваше сто четиридесет и пет рубли на месец — без премиалните.

И така?

Той беше нормално, средно умен човек, но беше честен, прям, неспособен на подлост. Не беше подлизурко и в онези граници, между онези брегове, които животът му предоставяше, беше независим. Нима това е малко? И още — беше горд. Може би затова той не молеше никого и за нищо. За него моленето беше остър нож — кой знае, може би беше горд повече, отколкото трябва. Но и това не е порок, нито геройство. Той беше просто „от ония момчета“, детството му беше преминало през войната — сигурно това би могло да послужи за обяснение. По всичко останало животът му беше обикновен. В училище се учеше без тройки, но не и нещо повече, в институт постъпи там, където имаше по-малко конкурсни изпити, но постъпи; в института учеше нито зле, нито добре и на двайсет и пет години завърши висше образование с твърде умерен според собственото му мнение запас от знания, който обаче за негово учудване се бе оказал напълно достатъчен за работата му. След завършване на института поработи една година като майстор по строежите, строеше летище в голям южен град. Най-напред там имаше царевични посеви, ширнали се до самия хоризонт, но после се появиха зелени вагончета, малко по-късно вечните „временки“, после бараки за строителите, временни пътища, теснолинейка. Той ходеше с теодолит и нивелир, дълго се бъркаше при определяне на нивото: та всичко се различаваше от практиката в института. Той ходеше с ватенка, носачът на жалони местеше жалона. Копаеха изкопи за строежи, израстваха стени от дялан варовик, сроковете напираха, наесен прибраха царевицата и черната земя им се показа в печална голота. Той работеше по железопътното разклонение, полагаше тръби, изписваше наряди. Тогава се случи и първият му производствен конфликт, нормите и разценките бяха несъвършени. В нарядите се вписваше всичко, което, макар и странично, засягаше работата. Работниците не бяха тукашни и трябваше да изкарат обещаните им сто и петдесет рубли, каквото ще да стане. Той все пак се съгласяваше да измени малко категорията на почвата — все можеше да запише „Пренасяне на пръст ръчно на разстояние до десет метра“ — но да пише чернозем вместо камък или да допусне ръчно пренасяне на пръст едва ли не на километър — не можеше да се съгласи. Конфликтът беше локален, не се случи нищо страшно. Наряда подписа вместо него старшият отговорник. А той се премести в лабораторията; определяше най-добрия състав за бетона, вземаше проби, препоръчваше разтвори — вероятно и с тази работа се справяше нелошо. Изпитанията на бетонните плочи на пистите за излитане завършиха успешно. Летището бе завършено в рекорден срок, а Съчов се върна у дома си и потегли с проучвателна група — той нямаше семейство, страната имаше нужда от пътища, всяка година поради липса на пътища страната губеше милиард рубли. Съчов беше специалист с широк профил, а освен това при проучванията плащаха шейсет процентова добавка. Той работеше в гората: институтът обслужваше северната и северозападната част на страната; вологодските, кировските и карелските гори бяха обходени, ако не надлъж, то поне нашир. Той вече не бъркаше при определяне на нивото, работеше бързо, и хубаво, по теодолита и нивелира повърхностите се определяха от само себе си, шляпаше под краката му блатистата почва, огромните гумени ботуши стигаха до бедрата му. Беше славно време — той разбра това много по-късно. А тогава привикваше с работата на проучвател на пътища. В групите имаше всякакви хора, в града дори не са чували за такива хора — от пропили се и изгонени от университета студенти до бащи на семейство; от ловци, неразделящи се от оръжието, до разкайващи се рецидивисти. Време както винаги не достигаше; сроковете както винаги ги притискаха; хората както винаги бяха малко, така че не им беше до капризи; в работата се включваха и главите на семействата, и рецидивистите, и ловците, пък и самите те, двамата инженери и тримата техници. Правеха просеки, планираха трасето; пикетираха, нивелираха, правеха снимки на терена, ако трябваше, копаеха шурфи или мъкнеха тръби там, където кон не можеше да мине, или сандъци с геоложки проби, палатки, сандъци с инструменти, самуни хляб, захар, сол, брашно и булгур; ако беше възможно, оставаха по селата, ако ли не — разпъваха палатки и така мина година и още една, и още една. Съчов привикна с проучвателните групи. Работата беше тежка, но не беше сложна. Оказа се, че умее да работи с хората, излезе, че беше нелош организатор, вземаше на рамо най-тежкия чувал и поемаше пръв напред. Разбира се, неговият чувал беше не просто най-тежкият, а най-тежкият от ония, които той можеше да носи. Разбира се, някакъв си Дима Големия можеше да носи на своите широки плещи и самия Съчов заедно с чувала. Беше наистина чудно какви хора живееха там, далеч от градовете. Да, мислеше Съчов, чудно е все пак какви силни хора има. Виж, ако той беше толкова силен, щеше да стане световен шампион по борба, нямаше да пуфти, да се превива под четиридесет и пет килограмовия чувал. Но той се огъваше, вървеше, пот течеше по лицето, по очите, като тъмен облак около тях се виеха насекоми, кацаха по кожата, впиваха се, хапеха, смучеха, а те вървяха ли, вървяха.

Една година, че и още една, лято и зима, пролет и есен, север и северозапад, вологодски, костромски, карелски гори, архангелски блата. Трасета, площадки, мостови прелези. Бодлива хвойна, ароматна зеленина на брези, гумени ботуши до бедрата, подбити крака, триножник с теодолит, бръснене със студена вода, дни и месеци, месеци и дни, километри и стотици километри; Съчов — началник на проучвателен отряд; Съчов — помощник-началник на проучвателна група. Тяхната група е най-добра в института — постоянни работници, гарантирана дългосрочност на изпълнение на задачите, пътища, пътища, пътища… „А какво ще стане по-нататък — запита се той веднъж, — по-нататък?“ Той лежеше върху печката на овча кожа, очите му примижаваха, на двора задуха вятър, сухи снежинки се плъзгаха по застиналата земя. Катя, дъщерята на хазайката, седеше долу — до масата. Катя беше на шестнайсет години, учеше уроците си, къщата беше разтребена, малката й сестричка, успокоена, спеше. Катя седеше над тетрадката, прехапала малката си пълна устна, гърдите й бяха леко закръглени под тънкия пуловер. От мястото си Съчов виждаше малко красиво ухо. Катя беше много хубава. Съчов много й харесваше. Тя не можеше да се съсредоточи, лицето й гореше. „Какво по-нататък?“ — се питаше Съчов. Трябва да се прави нещо. Той чувствуваше, че тази работа го поглъща, тази работа нямаше да свърши, беше безкрайна, страната беше огромна, пътищата — малко, строителството вървеше бавно, работата щеше да стигне до края на живота му. Неговият живот ли беше това? На него ли беше отредена тази участ? Беше подходящ за този живот, но беше ли този живот подходящ за него? Вече беше почнал да отвиква от четенето, книгата не се задържаше в ръцете му след десетчасовите преходи, залови себе си, че започва да загрубява. Навярно това съвсем не беше страшно: той възмъжаваше, вършеше тежка мъжка работа, работата го каляваше, може би всичко вървеше така, както трябва, може би съмненията му са неоснователни и напразни. Напълно беше възможно да не се случи нищо ужасно, възможно е всичко да върви по предварително начертан път. Не е изключено именно на този път да го чака и неговото щастие: на следната година трябваше да му дадат самостоятелна група. Той би станал най-младият началник на група в института, би получил пълна самостоятелност, а има ли нещо по-хубаво от самостоятелността? Може би, мислеше си той, излегнат в приятна отмала, може би съдбата му е тук, до него, може би тя се нарича Катя, красивата Катя. Той си представя как ще станат мъж и жена, представя си нейното пропито от младост тяло и загрубелите й изпръхнали ръце. Вече се усещаше в нея ласкавост и нежност; от нея никога не би се разочаровал. Няма по-верни жени от тия тихи крайморки. За проучвателя това не е маловажно. Значи, ще бъде Катя… Катя. Значи, това ще бъде Катя. Определен е неговият път, ще си народят дузина деца, Катя ще прави пирог с морошки[2] — къде ще намери тя морошки в града? Той ще потегля с експедицията, ще тръгва и ще се връща. Той ще бъде добър съпруг и добър началник на група; последното можеше да твърди напълно определено — това би било неговият връх. Той би останал вечен началник на група на тридесет, на четиридесет и на петдесет години. В проучвателните групи не може да стане нищо друго, защото началникът на група е подобен на господа-бога, който е началото и краят на всичко.

И тогава той разбра, че това не е неговият път. Този път беше прекалено прост и достъпен и следователно не за него. Бедната Катя! Тя все още си стоеше над тетрадката, мислеше за него, за Съчов. Той й се харесваше. Тя, разбира се, би се оженила за него, но докато тя мислеше за него, гледайки в чистата страница, всичко беше свършило. Съдбата простря ръката си над двамата и ги раздели. Не, няма да бъдат заедно, никога няма да бъдат, никога той няма да прегърне нейното здраво, стегнато, пъргаво тяло — те дори не бяха успели да се целунат, когато всичко беше свършено.

Това беше последната проучвателна група на Съчов. Той реши да смени течението на живота си. Като се върна, той напусна института и приключи с проучвателните работи. Достатъчно широкият му профил му даде възможност да усвои бързо инженерно-проектантската работа. Пътища се искаха не само в отделни райони. Страната се изграждаше, строежи се издигаха и растяха из всичките й краища. Градовете растяха, улиците бяха също като пътищата, а специалистът-проучвател бързо се ориентира във вертикалната планировка на градовете. Времето вървеше и носеше със себе си всичко, което е необходимо: от инженер той стана старши инженер. Тогава се оказа възможност и той се включи в кооперация, като потъна до уши в дългове. Нямаше време да размишлява — работа от тъмно до тъмно. След две години той разчисти дълговете, а след още една година го направиха ръководител на транспортна група. Цялата група се състоеше единствено от него. Но той се справяше и сам, работеше бързо и много и това не го уморяваше. Ако не се смята стрелбата с лък, той нямаше никакви особени работи, а отначало не вземаше насериозно и стрелбата.

И дните потекоха: на работа, от работа, на тренировка, у дома, той живееше сам, годините вървяха, имаше някакви девойки, но или той не беше подходящ за тях, или не подхождаше към тях, както трябва. Все още чакаше откровението. Животът все още приличаше на спокойна река, чието регулирано, отмерено течение успокоява. Времето минаваше край него, без да донесе никакви изменения. Понякога му се присънваше път, излизащ от гора или червеникаво блато, цялото в червените капчици на презряла клюква, понякога сънуваше Катя. Беше напълно лишен от поводи, за да роптае срещу съдбата. Пък и не роптаеше, защото беше човек справедлив. Той имаше всичко, което беше заслужил, докато в този прекрасен, в този неработен съботен ден, напълно свободен от всякакви задължения, той не се оказа изведнъж пред витрината на рибния магазин и не помисли за това, че няма да е излишно да установи защо съществува на този свят някой си Съчов и има ли в него нещо особено, негово, което да е необходимо за нечия жизнедеятелност. Засега всичко, което той вършеше, би могло да бъде направено от всеки друг човек. Засега той, Съчов, не беше индивидуализиран като личност, във всяка точка на живота би могъл да бъде заменен от друг човек — проучвател или инженер; той беше винтче, той беше капчица. Това, че беше капчица, още можеше да понесе, но това, че капчицата беше безлична… Ако веднъж бъде направен такъв опит, мислеше той, и покаже, че в него, в Съчов, няма нищо, което да е жизнено необходимо някому, е, какво, би било тежко, но справедливо. Бедата обаче беше там, че никой не можеше да направи такъв опит. И излизаше така, че сега той до края на живота си е обречен да се занимава с разработка на проекти за транспортните организации. Лошо ли беше това? Съвсем не. Беше лошо само за самия него: ами ако е седнал не в своя влак, чия би била вината и кого би могъл да обвини за това? Отново се възвърнаха съмненията му. Веднъж ги бе изпитал, когато лежеше на печката — сега печка нямаше. Тогава беше само на 26 години. Професията може да се изменя веднъж или дваж, но онова, което може на 26, не може на 33 години. И все пак съмненията оставаха. Искаше му се да разбере защо той… ах, как му се искаше да разбере това!

Не, той не роптаеше.

Искаше само да разбере — и толкоз. Най-трудното за него беше да се примири с ограничеността на съществуванието си. И Съчов изпитваше горчивина и досада, чувствуваше се толкова обиден, колкото и виновен, макар че не знаеше каква е вината му. И съвсем ясно му беше, че нищо не би могло да му послужи в този момент за утешение: нито гирляндите чуден кехлибар, нежно блещукащи от витрините на бижутерийния магазин, нито красивата девойка, застанала до вратите на бръснаро-фризьорския салон до висок младеж със спортна фигура в потресаващо изящно-грубо кожено мотоциклетно яке — нищо не можеше да го накара да забрави обидата, чувството за несправедливост, което изпитваше, застанал пред витрината на рибарския магазин, когато отново след онзи случай на печката, където това се случи с него за пръв път — отново възникна пред него въпросът за неговото, на Съчов, вътрешно предназначение. За това, доколко е оправдан и необходим животът му, като се изхожда от доказателствата, които биха могли да бъдат представени днес от него.

Край пивница „Кътчето“ бушуваше водовъртеж. Радостна тълпа се въртеше в огромните врати на фирмения магазин за колбаси. Съчов вървеше, обхванат от непонятна обида за своята съдба и за себе си, вървеше по въжделения път на свободата, а наоколо клокочеше животът. Слънцето се вдигаше все по-нагоре, въздухът се затопляше, във въздуха се носеше многогласната глъчка на огромния булевард, движеха се всевъзможни видове и размери автомобили. Човешкият поток ту го изпреварваше, ту със силата на прибоя се устремяваше срещу него; гръмко викаха продавачи, разпрострели своите сергии по необхватната дължина на булеварда. Чудно ли е тогава, че обидата не можа да го владее дълго, тя олекваше, изпаряваше се като етер от шише, което някой беше забравил да затвори. Той се успокояваше постепенно и заедно с обидата от душата му изчезваха съжалението и горчивината.

Това беше разумно. Милиони хора край него живееха спокоен, мирен живот, а този нормален човешки живот е наистина прекрасен и трябва да се помни това. Без него трудно бихме могли да си обясним смисъла на нашите дела.

Да, животът е прекрасен, макар че се случва така, че и просто добър не можеш да го наречеш: никой не е разбирал това така добре, както онзи древен тракиец, философ и музикант Орфей; стара история, древна като света. Той се спуснал в ада, в царството на духовете, за своята Евридика, за да я върне от вечния покой в пълния с болки и страдания свят. Движила го е любовта — искате да кажете вие, нали? Но тук нищо не противоречи на общата теза: да, да, любовта е движила нещастния Орфей.

Той пеел: „Загубих Евридика…“ Да, именно любовта, само че какво е любов? Нали това е и най-убедителното, най-съвършеното доказателство за това, че земният ни живот е непреходно прекрасен; иначе защо да се понасят толкова трудности по пътя на връщането към него?

Не, не поради лекомислието си Съчов забрави толкова бързо в този ден всички свои огорчения. Сам животът се разпореди с него. И в този момент, когато той се спря пред будката за лъскане на обувки, вече не се чувствуваше нещастен — все пак той беше оптимист по природа, макар че въпросът за избраността и предназначението все още оставаше открит.

4

Будката за лъскане на обувки беше отворена. Тя беше стъклена. Може би това съвсем не беше будка, а терариум или особен вид клетка, стъклен паралелограм с отворена врата. И наистина вътре се мъчеше чудновата птица. Там седеше стар асириец. Очите му бяха полупритворени, а погледът — обърнат навътре. Зад него в тесния стъклен терариум се криеше хилядолетна история. Кръвта му отдавна беше изстинала. Нямаше нищо от този живот, което той да не знае, нищо не можеше да го учуди. И никой не би могъл да каже какво означава неговият обърнат навътре поглед. Възможно е той да оплаква смъртта на Асурбанипал, гибелта на Ниневия, може би очаква да дойде ангелът на смъртта. Съчов можеше да предполага всичко, каквото му е угодно, той принадлежеше към млада нация, кръвта му бързо течеше и го подбуждаше към любопитство. Той въобще беше любопитен и съвсем не беше загубил интерес към живота. Влезе в стъклената клетка.

Старият асириец дори не мръдна. Сякаш, мислеше си Съчов, той още вчера е знаел какво ще стане, а може пък и да не различава един човек от друг. На колко ли години е, мислеше Съчов. Нима този старец цял живот лъска обувки? Това беше класически ваксаджия. Професията му е така вечна, както и самата история, и нито времето, нито социалните катаклизми имаха власт над нея. Съвсем възможно беше да си представиш този старец с изпъкнали тъмновиолетови очи, дебели кафяви пръсти, обрасли с бели косми, седнал някъде в древния Рим да предлага своите услуги на легионерите на Помпей.

И не само в Рим, защото хората винаги са носели на краката си нещо, което има нужда от почистване, а прах и кал също е имало достатъчно. Винаги има излишък от мръсотия, следователно, където и да си го представиш, той си оставаше все той. „Дали не от това — мислеше Съчов, — дали не от съзнанието, че не са толкова много професиите, които могат да се похвалят с това, произлизаше неговото спокойствие и величие? Или те се дължаха на нещо друго?“

Какво ли не би дал Съчов, за да узнае какво мислеше ваксаджията, когато впери замисления си, все още наполовина насочен към себе си поглед в покритата с прах повърхност на обувките му. Ако въобще мислеше. Какви образи изплуваха във въображението му? Но не, Съчов не можеше да разбере това. Но и онова, което видя, беше достатъчно. Той беше виждал такива погледи: земекопачите гледаха така земята, където трябваше да се направи строителен изкоп; строителите гледаха така тухлите, от които трябваше да зидат стената, стругарят — детайла: човек върши цялата си работа най-напред наум. А може това да е онзи същият признак, който се смята за истински човешки: да мислиш, преди да пристъпиш към действие?

И така, Съчов не можа да узнае какво мислеше представителят на могъщия някога народ. Но той видя човек, пълен с достойнство; човек, живеещ във втората половина на двадесети век — тържество на физиката, лазери, черен хайвер от нефт, синхрофазотрон, век на техническия прогрес, престиж на професията, — а тук седи човек и чисти чужди обувки, изчетква праха, почиства калта, лъска до блясък… Ваксаджия на ботуши — анахронизъм, предразсъдък, безсмислие — скоро тази професия ще изчезне. Но той е пълен с достойнство — откъде и защо?

Точно тук, на това място, Съчов усети някакъв тласък. Мисъл, звук, невнимателен жест, леко подухване на вятъра — и ето малко камъче се търкулва от планината. Всичко започва с този тласък и с това малко камъче, което тихичко се търкаля по планината и в края на краищата предизвика срутване с всичките му последици, щетите, от които дори приблизително не могат да се предвидят. Това е накрая. Но по-интересно от всичко е именно началото. Защото именно в него се крие цялата последваща опасност. Дори лекото вътрешно сътресение е достатъчно. А понякога дори звук на глас или лек полъх на вятъра.

Ето такъв полъх на вятъра, толкова слаб, почти недоловим тласък за Съчов беше тази среща. Тя беше случайна, но случайността беше обусловена от някаква необходимост; хиляди камъчета се търкалят по планината, но не всяко предизвиква срутване. Съчов се беше срещал със стотици хора, но беше нужна тази среща, нужно беше да влезе в стъклената клетка. „На кого ми прилича той? — мъчително мислеше Съчов. — Виждал съм това лице, разбирам, че това е абсурд, и все пак съм го виждал.“ И тогава си спомни къде е виждал това лице — разбира се, то приличаше на апостол Петър в една от Кранаховите гравюри. Прилича ли? Та то е едно и също лице. Но това, което ги сближаваше повече от чисто външната прилика — апостол Петър, разглеждащ ключовете на райските врати, и старецът от стъклената будка, прокарващ по тъмношоколадовата си кожа сбръчкани кафяви пръсти — беше изразът на лицето. Ето какво ги правеше така удивително еднакви: лицето на всеки от тях беше замислено, беше пълно с внимание към вътрешен, нечуван от никого другиго глас.

Съчов седеше смутен на ниската пейка, долната част на крачолите му беше акуратно запретната. Наведен ниско над обувките му, тъмнокожият старец мълвеше нещо на неразбираем от никого език, мислите му, неизвестни на Съчов, течаха по реда си, а Съчов мислеше, че не чувствува, да, съвсем не чувствува никаква социална разлика между себе си — макар че беше само ръководител на транспортна група, и този човек, който в тази секунда си избърсваше показалеца с парцал.

Но в действителност разлика, различие в положението им трябваше да има. И той трябваше да го усеща. Той трябваше да чувствува, че стои неизмеримо по-високо: та той, дявол да го вземе, принадлежи към техническия потенциал на страната; той трябваше да струва повече и поради обстоятелството, че обучението му е струвало пари. Той трябваше да чувствува превъзходство поне за това, че всеобщо разпространеното мнение приписва на образования самостоятелна стойност.

Но той не чувствуваше никакво превъзходство, а, напротив — смущение. И плахост. Пред него беше неизвестен свят. Пред него беше врата, водеща към този свят. И човекът от този затворен за него свят беше пълен с чувство за собствено достойнство. На Съчов му се беше случвало да види много по-преуспяващи от гледището на еснафа хора, но при тях нямаше и помен от достойнство. Сам той невинаги можеше да се похвали с такова чувство. Пред него стоеше загадка и му се искаше да я разгадае. Какво може да се случи, та човек да стане ваксаджия? Наистина, като че ли никой не рекламира особено тази специалност. За нея не се споменава дори в най-педантичните социологични анкети. Дори и най-мудната или пипкава чертожничка, и то — според нея — стои много степени по-високо.

Съчов жадуваше да намери отговор. Пред него беше човек, той живееше в същия град, както и Съчов, ходеше по същите улици, дишаше същия въздух, четеше едни и същи вестници, едни и същи сигнали по радиото ги събуждаха, говорителят им пожелаваше „лека нощ“, човекът отиваше на работа, сядаше в стъклената клетка, седеше и лъскаше обувки ден след ден, ден след ден. Закусваше и обядваше, строяха се някъде градове и доменни пещи, някъде се заприщваха реки, вестниците съобщаваха за кацване на Луната, човекът проникна в космоса, съобщаваха вестниците, президентът Кенеди е убит в Далас, президентът Никсън посети Москва… закуска и обед. Прибираш се в къщи, лягаш да спиш и сънуваш… и сънуваш?

Нима този стар асириец сънува? Какво му се присънваше нощем? От какви далечини се връщаше той и към какви далечини отиваше? Съжаляваше ли той за пропуснатите възможности — нали животът му би могъл да бъде съвсем друг, но не беше, той беше вече изживян. Той би могъл да стане учител, лекар, дипломат — „… днес министерството на външните работи дава прием в чест на…“. Той можеше да стане посланик, в негова чест биха уреждали приеми — „в приема участваха…“. Той можеше да присъства на приеми, да решава въпроси на външната политика, той би могъл да стане учен — „ново блестящо постижение на съветската наука…“. Това би могло да бъде негово постижение, той би могъл да стане инженер, артист, военен, той би могъл…

Но не беше станал.

Не би могло той да не е мислил за това, човек не може да не мисли за възможните варианти, за това, какво може да стане и какво е станал, да съпоставя и да анализира, да прави изводи. Резултатът винаги е пред нас, резултатът показва, че човекът е останал ваксаджия, и неоспоримостта на този факт, този резултат от предишния живот би трябвало да убива… ако само…

… Ако само всичко това не е следствие на свободно осъзнат избор.

Ето го ключа. Ето откъде е това спокойствие и достойнство. Съчов хвърли поглед надолу, той се огледа наоколо от височината, до която беше стигнал до днес, и видя колко мизерна беше тя. Сега той би могъл да я нарича „височина“ само условно, поне само за да стане още по-понятна нейната мнимост — да, понятна още по-ясно и по-безнадеждно, отколкото като я гледаш отдолу нагоре. Всичко се смесваше. Височината изчезваше и това, че той я смяташе за височина, беше само фикция, мираж, игра на въображението. Те стояха рамо до рамо, степента на единия се различаваше от степента на другия по някаква мнима величина; ето защо той не чувствуваше никаква разлика: изобщо нямаше разлика. Те бяха равни един на друг, а над тях в недостъпната за погледа висота се криеха стъпала, стъпала, стъпала.

Не, и това все още не беше очакваното откровение, още не. Но ето тези мисли, още необсъдени докрай, породили се тогава в главата му, бяха онова малко камъче, което едва-едва се беше откъснало от мястото си и се търкаляше съвсем безопасно по полегатия склон, само, съвсем само — поне засега. Но само засега, временно, в което и самият Съчов, и всички, които го познаваха, скоро щяха да се убедят.

5

Той върви и си пее.

Върви по Лятната градина в плътната черна сянка на дърветата. Стогодишни дървета, сто и петдесет годишни дървета, мраморни статуи на двеста години, светъл, едва потъмнял от времето мрамор, алегорични фигури. Изкуство и Мореплаване, Архитектура и Геометрия, мраморни бюстове, императори и полковници, Нерон, Клавдий, Тиберий, Агрипина, майката на Нерон, сладострастната безпътница — нейното честолюбие й струваше живота, беше убита от своя син. Ян Собески, Калигула; музи и богини — бедрата им са твърде тежички и поставят под съмнение легендарната красота на древните представителки на прекрасния пол; отвличането на сабинянките; Флора, Летният дворец, Кафената къщичка, платненият сенник на откритото кафене, продавачите на сладолед със своята студена стока, смес на ярко реалното с възвишеното и отвлеченото. В тази градина леко, както може би никъде другаде, живеят съвместно крайностите, извикани за живот в различни епохи и от различни култури, и това настройва Съчов на странна, фантастична и в същото време малко лекомислена гама.

Напоследък той някак често се отдава на фантазиите си. Прекалено често. Не е на добро това, не е. Нему, на Съчов, фантазиите му се струват явление от по-ниско качество, отколкото знанията. Те са гарнитура към месното ястие. Гарнитурата подобрява вкуса на месото, но няма самостоятелно значение. Знанията съставляват основата на живота, а фантазиите показват само недостиг на знания. Те са игра на въображението, не получило действителна храна. Времето за придобиване на трайни, систематизирани познания за Съчов беше минало. Той беше получил техническо образование, маса технологически навици и сведения, но нямаше обща култура и това му причиняваше всекидневни страдания. Неговата необразованост беше бездънно блато, в което, доколкото му стигаха силите, той хвърляше камъчета откъслечни знания, чиято случайност можеше да се сравнява само с тяхното разнообразие: история и философия, литература и живопис — странен, мъчно разбираем конгломерат, съвсем несмилаема смес от разпокъсани факти, без връзка помежду си. Съчов никога не надценяваше хранителността на тази смес, но нямаше на какво да се надява, освен временно на здравия си стомах. А стомахът му беше здрав и той го тъпчеше с каквото можеше и когато можеше. Повечето от поглъщаните сведения му бяха съвсем безполезни, не се предвиждаше никаква възможност някога да ги приложи за практически цели, но той беше пълен с любопитство. Той вярваше, че всяка стъпка, направена към знанията, му открива нови, тънещи в необгледната далечина перспективи; по душа той беше идеалист и романтик.

И намерил се във фантастично-реалната градина, той можеше, ако пожелае, да си поиграе на странна игра, можеше да заменя недостигащите му знания с игра на фантазията. Тук, в градината, всичко наоколо предразполагаше към тази игра. И ако пожелаеше, можеше да прехвърли мостче от втората половина на нашия двадесети век към глъбините на вековете. Така и направи. Той се пренесе в дванадесети век. Вървеше из градината в центъра на големия съвременен град, а се намираше в Шеруудската гора и пееше на измислен от него мотив песенчица за знаменития разбойник и велик стрелец с лък Робин Худ, който също някога бе живял в зелената Шеруудска гора.

Спомняте ли си за Робин, спомняме ли си ние за Робин, за Робин Худ? Вие си спомняте? Не? Та нали толкова го обичахте като деца. Е, а пък Съчов го помнеше винаги. „Робин — пееше той, — веселият Робин.“ Не изглежда ли това странно? Не си ли въобразява Съчов бог знае какво? За какво този възрастен човек над трийсет години изведнъж се разпя като влюбен щиглец? Ако на Съчов му се случеше да чуе нещо такова, би свил рамене — не без горчивина впрочем. Вие обичате жена си, а вие — „Двойното златно“ в пивница „До заставата“; нашата любов е необяснима, това чувство е ирационално. Така би отговорил Съчов вчера и по-завчера, възможно е и днес — но преди срещата с ваксаджията.

След тази среща обаче, оставил зад себе си правото да недоумява, той може би щеше да отвърне другояче. Любовта му към Робин Худ беше обяснима. Днес той знаеше повече за чувствата, които изпитваше — може би го обичаше, защото Робин стоеше на земята, без да се издига и без дори да прави опит да се издигне на някаква мнима височина (точно като самия Съчов) и весело, с достойнство, както подобава на свободен човек, вършеше добро според силите си. Със зелената трева под нозете си и синьото небе над главата си той искаше справедливост, нищо повече не искаше. Човек с чувство за собствено достойнство, който прави добро, образец на достоен човек, неизменен през годините и хилядолетията. Едва ли е мислил за следващите поколения, едва ли е бил честолюбив. Съчов беше честолюбив, но не можеше да върши добро. Или не знаеше как става това. А виж, Робин е знаел. Е, и какво?

Ето какво: той беше останал. Бил ли е или не е бил, живял ли е или не е живял, но беше останал в историята; историята — единственият съдник, единствената инстанция, която произнася присъди, неподлежащи на отмяна — го признаваше за достоен да остане в паметта на следващите поколения. Забравени са много крале и папи, светски и небесни князе, пророци и архангели, и пълководци — от онези, които са били по-скромни, а той си останал веселият разбойник. Той не е допускал да бъдат обиждани слабите, навярно е бил голям хитрец, навярно му се приписват немалко грехове — големи и малки, но той е бил човек, разбрал необходимостта от доброто. А освен това е умеел да стреля с лък… И ето, никой не разбираше Робин така, както Съчов. И ние, никога непипналите лък, също не можем да го разберем докрай — няма да разберем какво значи да убиеш кралския елен със стрела от петстотин стъпки, не.

Фантазии, фантазии. Съчов като че ли ги презираше. Но ето резултатът, който показва, че от въображението, опиращо се на познания, до най-чистата фантазия има само една крачка: Съчов се увлече и ето вече не Съчов, а Робин Худ върви из Шеруудската гора, бързайки към Нотингам. Робин Худ се прокрадва предпазливо сред стогодишните дървета и няма кой да иде сутринта в понеделник в проектантския институт „Гипроград“. (Вестниците ще излязат със заглавие: „Тайнственото изчезване на ръководител на транспортна група“, Съчов ще стане герой на деня, ще си спомнят за летящите чинии, чуждопланетните жители ще бъдат обвинени във всички смъртни грехове. Отдел „кадри“ ще го зачеркне от своите списъци и ще впише неговата длъжност пред входа в рубриката „Търсят се“.)

Фантазиите? Не са бог знае какви. Тях ги извинява — ако въобще имат нужда от извинение — само това, че в действителност често са правили по-приятен живота на някой ръководител на транспортна група, позволявайки му някога с чест, а някога просто без голяма загуба да се измъкне от някои деликатни положения. Трябваше само да направи тази невидима за окото подмяна и на въпроса на главния специалист по транспорта в института отговаряше вече не Съчов, избягал от редовното свръх мудно заседание на транспортната секция в Дома на научно-техническата пропаганда, а невиновният за нищо Робин, който се взираше в тази хартиена джунгла с напълно понятно недоумение. А виновникът за подмяната в същото време, сякаш нищо не е било, надяваше своята зелена премяна и стискайки в лявата ръка правия английски лък с тетива от еленови жили, като си подсвиркваше, припяваше:

Месеци дванайсет са в годината,

не вярваш ли — преброй ги,

от всичките най-весел е обаче

веселият месец май.

Ето с какво се занимаваше той по това време — и тогава му беше абсолютно безразличен и Домът за техническа пропаганда, и аспирантурата, към която с неумолима ръка го подтикваше главният специалист по транспорта. За какво му е аспирантура на волния стрелец с лък? Зелената гора му беше по-мила от хартиената, тя беше истинска, жива. В колчана му имаше две дузини стрели със заострен стоманен връх, пробиващ всякаква кожа, дори ако е изплетена от стоманени бримки. Така е било с Робин, така беше със Съчов. Той тичаше из омагьосаната хартиена гора. Това не беше вече фантазия, с него бяха лъкът и стрелите му. Друг лък и други стрели. Той не би могъл да улучи със стрелата си цел на петстотин стъпки, сред приятелите си нямаше монаси и не се налагаше да ги ограбва. Но имаше приятели из цялата необятна страна, те също стреляха с лък: никога не се свършваха хората, ценители на старинното волно занимание. В разни краища на света различни хора само чакаха да свирне тръбата, за да излязат на просторната ливада, на зелената морава и да застанат рамо до рамо под високото светлосиньо небе.

В минута на опасност ти отиваш в този спасителен свят, а после, когато мине бурята, ще се върнеш, като че ли нищо не е било. Това незабелязано изчезване и връщане неведнъж му бяха помагали да избягва неприятности: нали през време на тези неприятни разговори той просто отсъствуваше, нямаше го. И това беше една от причините, поради които Съчов винаги помнеше своя патрон и покровител, веселия и точен стрелец. Що се отнася до точността, той не беше достигнал такива върхове; обаче това не беше беда, нямаше защо да се отчайва. Окончателно утешение му носеше философията. Един философ бе живял в стари времена, обичаше човечеството, което не подозираше това. Човеколюбието беше всякога опасно, защото винаги се намираха хора, които да се отнасят подозрително към чуждото човеколюбие. Това навеждаше философа на тъжни размисли и го доведе дотам, че се прочу като мизантроп. И веднъж беше написал думи, които Съчов би издълбал на своя герб, ако имаше герб, или би ушил на знамето си, ако имаше:

„Достоен за презрение е не онзи човек — пишеше философът, — който не е достигнал целта си, а онзи, който не се е стремил към нея.“

Сега вече знаем малко повече за Съчов — ето го, върви из парка, фантазьор и поклонник на френската философия; оставиш ли го на воля той наистина ще хукне към Шеруудската гора, като че ли няма по света други достойни места. Ето града — огромен и прекрасен, ето широката река — железният свод на моста съединява полегатите й брегове, леко издигайки се над синьо-сивата повърхност на водата. Ето прекрасната гледка, откриваща се пред погледа от върха на железния свод: надясно и наляво — връх, златен меч, врязващ се в небето, от синята и сива вода израстват безмълвните стени на старинна крепост. Малко по-далеч — мъничко гърбаво мостче върху губещия се в далечината криволичещ проток, мостче със старинни фенери, стълбове с форма на ликторски пръти; към стълбовете са заковани щитове, на всеки щит — глава на Горгона. Главата гледа гневно минувачите, нямащи никаква представа за нея.

И наистина — кого може да интересува сега някаква си Горгона!

Друга работа са хубавичките крачка. Хубавичките крачка бързат напред по споменатото гърбаво мостче през протока. Стройни, прави крачка, подчертани, и то доста високо, от скромна тъмна поличка, която на свой ред се съчетава сполучливо с тъмновишневия кадифен жакет. Това не е Горгона, не е някаква измислена Медуза. Това е съвсем друга работа, още повече че има съвсем пряко отношение към нашето повествование: при вида на тези крачка, при звука на трелите, изтръгвани от острите и, уви, не съвсем по модата високи токчета Съчов потръпна и ускори крачките. Острите токчета зачукаха по дървената настилка на моста, после звукът заглъхна, токчетата затънаха в пясъка, насипан пред входа, пред вратите — сянка и хлад, токчетата зачукаха сякаш по каменни плочки — и спряха. Ехото звънко разнесе нагоре гъгнивия глас на Съчов: „Тези врати са били издигнати в хиляда седемстотин и четиридесета година със средствата на нейно величество…“ — Гласът му звучеше особено богохулно и противно под високия каменен свод, после гласът се измени, гъгнивостта бе заменена с тържествено високомерие: „А сега, другари екскурзианти, погледнете наляво…“

И тогава се яви светлина. Зелените очи с редки кафяви точици (беше отдавна минало и едва ли не съвсем забравено времето, когато бегло той зърна тичешком за пръв път този необикновен цвят на налитаща морска вълна) го гледаха с онова странно изражение, което той не можеше да определи с думи и което така му харесваше.

— Господи — каза тя, — господи, веселият Робин, как ме изплаши!

Нищо не можеше да го подкупи така, както тези думи. „Веселият Робин“ — каза тя. Той само веднъж се изпусна да й каже за зелената Шеруудска гора, а тя веднага, сякаш другояче не можеше и да бъде, го беше разбрала и всичко, което стоеше зад тези думи, беше взела за сериозно, сякаш иначе и не можеше да бъде. Ето каква беше тя, притежателката на стройните крачка — но, разбира се, тя имаше не само крачка, тя имаше и име — Елена Николаевна, вероятно от онези Елени, заради които от време на време стават троянски войни. Поради закриването на царските длъжности съвременната Елена работеше като екскурзовод в музея при Петропавловската крепост — именно там, където и той я беше видял — ах, колко отдавна беше това! — Съчов я беше видял тичешком, бегло, обкръжена от мургави хора с обшити със злато тюбетейки и раирани източни халати. Едва после той се сети, че и това не е било случайност. Елените винаги са свързани с Азия. Парис е бил азиатски принц, пристигнал от Троя, за да получи обещаната му награда. Той не знаел тогава как ще свърши всичко. Носел е сигурно разкошна азиатска дреха — а дали не е бил с раиран халат и тюбетейка или може би е предпочел тюрбан? Така или иначе, но близкото познанство с Елена не му е било от полза — вечната история, която не носи добро. И винаги в нея, така или иначе, са замесени жени и плодове, главно ябълки: жените умират за ябълки и за източни принцове. Трябва да си нащрек, трябва да бягаш, видиш ли, че жена протяга ръка към клонче. Ах, Робин, какви са тези обвинения? Ябълки и жени — а тя защо е тук? Съчов знаеше, че е трудно да го вземат за Парис, пък и не би успял да спечели разположението на боговете, та затова се стараеше с всички сили.

— Ябълки — със съмнение рече той. — Вие сте права, някои специалисти по Стария завет твърдят, че това са били зарзали. Или портокали — не е установено точно. — „И това също — за Елена ли е?“ Излезе, че става дума вече за някоя Ева, която наистина била от същия род. Много, много интересно. И все пак тя не е виновна. А и той казва — разбира се, не е виновна. Затова и всичко трябва да почне отначало. Сега — казва той, — сега ще почнем всичко отначало. Къде е Парис, къде е безчестният съблазнител-професионалист? Няма го. Ябълки или други плодове, които биха могли да послужат като повод за раздор — също няма. А що се отнася до тщеславни жени, с които само при споменаването на ябълки може да се случи всичко, каквото ви е угодно, нали — и тогава той подскочи, погледна наляво, погледна надясно, хитър шмекер и хитрец такъв, — нали няма и жени наоколо, не е ли вярно, Балтазар?

— Е, Робин — само каза тя и вече се смееше. — Балтазар! Как ти дойде на ум?

Но на него му трябваше това — да я смути, да я слиса, да отвлече и завладее вниманието й; не е важно как, не е важно с какво; да си признае, той страшно се стесняваше. За волния стрелец, за отчаяния храбрец това беше доста странно, затова и се смущаваше и само така можеше да се спаси — със скороговорка — и тогава издрънка глупостта за Балтазар. Той е сам и си остава Робин, а ето тя сега е Балтазар — нима не е чувала за него? Е да, разбира се, Балтазар Коса, бъдещият папа Йоан XXIII, авантюрист и пират, хитрец и смелчага. Тя не се шегува, тя наистина не е чувала за него. Ах, каква история, за нея ще е интересно, нека бъде като игра: Балтазар и Робин се срещат веднъж на един укрепителен насип… Откъде знае той ли — защо, просто съвсем случайно, може би са отивали на работа, срещнали са се и тогава той, Робин, казва: ах, Балтазар, ах, мили мой, колко се радвам, че те виждам — тук сърцето му се сви и едва когато му поолекна, пое дъх, — и ето вие също се радвате, приятелю Балтазар, елате да ви прегърна… — И тогава той я прегърна, завъртя я, небето над главата им се завъртя и разлюля, косите й дъхаха на мед, тя самата беше като мед и устните й бяха като мед, до тях той се докосна сякаш случайно, докосна се и отскочи, сякаш се ужили. А по-нататък продължи да се държи, като че ли нищо не е било, взе ръката й в своята и започна лекичко да милва тази тясна ръка, тя беше хладна и суха, дори не забеляза изведнъж тънкия венчален пръстен.

— Балтазар, друже мой — каза той, — да вървим, да вървим.

Беше му трудно да скрива надигащото се смущение под избраната набързо маска, все не можеше да забрави, все си мислеше за отлетелия парещ миг, дъхът на мед го преследваше. Към него се прибавяше чистият мирис на току-що окосена трева. Тази жена, беше като зелена морава. Синьото небе над него все още продължаваше да се върти. Той се опитваше да се убеди, че нищо особено не се е случило и няма да се случи. И целувката (впрочем каква целувка беше то — лъхна вятър, беше ли или не беше), и това милване, тази ръка, която той не би се съгласил да пусне за нищо на света… Елена Николаевна погледна Съчов и се заинтересува между другото:

— А какво значеше всичко това, Робин?

Нямаше никаква обида — въпросът беше другарско обръщение накрая, цялата тежест беше пренесена върху същността на въпроса, не беше изключено питащият да се обръща към себе си: какво значеше всичко това? И нежното галене на ръката, и този твърде съмнителен Балтазар Коса, и целувката, която тя предпочиташе да смята за несъстояла се; не й беше известно как трябва да приема тази внезапна и подозрителна игра. Във всичко се чувствуваше някакъв трескав умисъл, сякаш във вид на изкушение й се предлагаше нещо изпитателно. Тук нещо беше нечисто и тя искаше да знае какво.

— Отговорете — каза тя.

Налагаше се да се подчини и да си признае вината.

Разбира се, той е разкрит, призна си Съчов, той беше смъкнат от висините на романтиката долу, на земята. Той отново стана самият себе си, за Робин не можеше и дума да става — беше разкрит, беше го подмамил лукавият, той се разкайва, изпълнен е със смирение — тя, Елена Николаевна, със свойствената си проницателност, разбира се, вижда това…

Той мислеше, че ще се отърве с това, но тя пожела — по-нататък.

Измами. Интриги. Чиста военна хитрост, започна да изрежда грешникът. А какво ще заповядате да сторя? Само хитрината може да помогне. Дори Парис трябвало да почака, докато мъжът на Елена иде да плува в басейна. И той е използвал хитрост. Менелай побягнал така, както майка го е родила, през целия град, а корабът с Парис и Елена се виждал още на хоризонта, нищо повече, а нали той, Съчов, не е Парис…

— По-нататък.

— Измама. Под булото на свещена простота да приспя бдителността Ви, да обсадя прелестната цел на посегателството си с отвличаща вниманието привидна безопасност, да скрия възмутителната дързост на попълзновенията си под фамилиарност, шутовска разпуснатост и по този начин в най-кратък срок да прескоча няколкото степени, отделящи ни един от друг, тъй като остават още доста.

— А след това?

— О, коварството на мъжа, който се вглежда в жена, въобще няма граници — уверяваше Съчов; това беше казано доста дръзко и същевременно уклончиво. Той беше нащрек, не искаше да рискува и беше готов всяка минута да превърне в развалини издигнатата с толкова усилия сграда. — На вас както на Елена не трябва да се говори за това.

Във всичко, което казваше, сякаш без да смее да вдигне очи, в неговото съкрушено разкаяние имаше толкова много истинска топлота, толкова много добродушно лукавство, че като се смееше, тя съвсем пренебрегваше онази част от неочакваната изповед, която би могла да се окаже чиста истина.

— Добре — проговори тя, — прощавам ви. — И протегна на разкаялия се хитрец освободената си преди малко ръка. Понеже сам той разкриваше своите интриги, тя се надяваше, че разкаянието му е толкова искрено, колкото и обзелият го срам („Да имаш да вземаш“ — помисли той), тя му прощава и тогава някаква нова нотка, прозвучала в гласа й, накара Съчов да вдигне глава.

— Какво се случи — попита той и разбра, че е пропуснал някакъв момент: нещо се е изменило, в очите на Елена Николаевна имаше нещо — отчаяние? тъга? тревога? — А нима не ви е весело? — каза той.

— Не — каза Елена Николаевна и това „не“ звучеше като откровеност за откровеност. Тя таеше това „не“ в себе си и вероятно то не биваше да се изтръгне. Сега Елена Николаевна гледаше с подозрение, дори мрачно Съчов, смятайки може би, че с една своя дума беше казала твърде много, но Съчов вече не се шегуваше. Тази минута на доверие беше резултат на неговите усилия. Той мълчеше, съчувствуваше й мълком, съчувстваше й с цялата си душа и тя му се усмихна. Но усмивката й беше вяла и не го излъга. — Не — повтори тя, не й е весело, би казала може би, че съвсем не й е весело, а Съчов я гледаше, гледаше и паузата, която запълни това мълчание, ги сближи повече, отколкото биха могли да сторят това всякакви думи.

Не й беше весело. Тя никога по-рано не беше говорила с него за себе си, тя никога не говореше с него за своите работи и, разбира се, никога не говореше с него за мъжа си, би било странно, ако тя би говорила със Съчов за своя мъж. Той не знаеше въобще нищо за мъжа на Елена Николаевна и естествено не знаеше нищо за докторската му дисертация; той я беше защитил преди една година, но завчера беше дошло потвърждението и в този ден новоизлюпеният доктор на науките беше напомнил на жена си техния стар договор. Договорът беше сключен отдавна. Тогава докторът тъкмо беше станал кандидат, но още тогава се целеше нависоко, гледаше напред, прозираше в бъдещето. В бъдещето той трябваше да има прелестна жена, която да си стои в къщи и да осигурява на дома му съответния престиж; да — и именно тогава тя ще може, ако не й липсва желание, да си роди и дете. Тя беше забравила този разговор, бяха минали толкова години, а пък и, да си каже право, никога не го беше вземала сериозно. Мъжът й гледаше на всичко сериозно, защото сериозността беше негова отличителна черта. Той беше дяволски сериозен, беше красив, занимаваше се с алпинизъм, обичаше своята наука, много работеше, обичаше много Елена Николаевна и тя го обичаше много. Пък и как да не го обича: той беше идеален мъж и идеален партньор в брака — дори не възразяваше сега да си роди дете. Детето — това е сериозен въпрос, към него не бива да се подхожда, така да се каже, емпирично. Сега можеше вече да роди, но на нея сега не й се искаше, не й се искаше сега да гледа дете, както се гледа куче или коте — по-рано тя много го искаше, но нещо беше прегоряло в нея и тя вече нямала желание за нищо. Но това беше вече несериозно. Така или иначе разговорът се състоял или по-точно бил възобновен, или още по-точно — бил продължен. Отсега тя е жена на доктор на техническите науки и отива да си подаде оставката. Какво беше казала тя на Съчов, какво беше премълчала, по-късно не можеше да си спомни, а той не й каза. Той разбра главното. Главното беше възстановеното доверие: за повече той и не мечтаеше. И тогава тя го запита с някакво предизвикателство: какво, да няма намерение да я държи цял ден пред вратата? Той като че ли й предлагаше да отидат някъде? Предлагаше или не, ще идат или не? — Тя беше напрегната, гласът й звънтеше.

Разбира се, че ще идат, при това недалеч, но той преувеличава. Въобще не е нужно да отиват никъде, защото от самото начало са там — на мястото — и той й показа отворен прозорец.

— Какво има там? — попита Елена Николаевна.

— Разбира се, вертеп — отвърна Съчов.

А прозорецът? Трябва ли да се катери?

— Да, именно — потвърди Съчов, — именно в прозореца.

— Забавно…

— Не се страхувайте — каза Съчов, — не е високо.

И бедната Елена Николаевна трябваше да хване късата си поличка и да се качи на прозореца.

6

На улицата беше ясно, а тук — хладно и тъмно. И тихо — никакъв звук. И само нещо шушнеше зад образуващите стена чертожни дъски, сякаш шумоляха мишки. Само че откъде толкова мишки — тишина и шумолене — шумолене и тишина?

Гласът на Елена Николаевна неволно притихна. Тя беше пълна с любопитство, но и озадачена.

— Няма ли никой тук?

— Тихо — шепнеше Съчов, — те са тук. Бъдете готови. Те са се притаили, сега…

И тогава се чу рев и хохот, Содом и Гомор или дявол знае какво. После за миг се възцари тишина — сякаш концертът вече бе репетиран и не се даваше за пръв път, после се разнесе учуден глас: „Погледнете кой ни е дошъл на обед“.

И после пак — някакъв колективен вопъл. Във въздуха явно лъхаше на канибализъм, Съчов видя, че Елена Николаевна сякаш примря, и реши, че вече й стига.

— Хей вие — викна той на ония, които шумолейки, се криеха в тъмнината, — стига. Дойдохме с Елена Николаевна при вас…

Хохот и вой.

— Лудница — каза Съчов в шумолящата тишина. Той знаеше ролята си като по вода, сърдеше се почти естествено, подаде на Елена Николаевна ръка и тя скочи на пода. — И ето тук, в тези естетически антисанитарни условия, тече живот — оплакваше се той и в гласа му звучеше разочарование. — А освен това какви са тези хора: его ги, крият се, никакви признаци на живот. Мерзавци с мерзавци. Забележете, че при всичко това те се боят от светлината и седят сами тихо в ъгъла. Там ви е мястото — викна той на ония безделници, — там ви е мястото, останете си там завинаги, деца на преизподнята, заклинам ви с магическите формули на Луцифер и Бегемот, дяволи на тъмнината, обричам ви на вечно мълчание, душите ви след безсмислен живот да идат в ада, докато аз, във висша степен достоен човек, ще се наслаждавам на рая.

— С Ева или с Елена? — заинтересува се някой.

— Какъв ужасен глас — каза Съчов, — нали сте съгласна? Това е Демянич. Добре, че не се вижда. Добре, че не виждате това лице, покрито със следи от всички най-позорни пороци. За себе си той мисли, че е добър и кротък — но кой, питам аз, съблазни келнерката Нюша от стол номер двадесет и три? А кой лиши от спокойствие продавачката в магазина за вино на ъгъла на булевард „Максим Горки“ с „Кировски“.

Те се хвърлиха от тъмнината към светлината като пирати на абордаж и разделиха Съчов от Елена Николаевна. „Ръчичката, позволете да целуна ръчичката ви“ — викаше един. „По рамото, по рамото, позволете ваша светлост“ — и те се спуснаха един към ръката, друг към рамото, пред ясните очи на Елена Николаевна се явяваха знаменитите обитатели на знаменитата стая номер седем на ателие номер едно в института „Гипроград“. В института те минаваха за нещо като запорожка сеч, свободни от всичко веселяци и драки, бачкатори с бачкатори, красота и гордост на първо ателие, срам и позор за първо ателие. Никой не знаеше да ги награждава ли за отличната работа или да им се кара за неуважението към архитектурния съвет в града, където пак бяха предизвикали скандал. Бяха им дали два месеца срок за участие в международния конкурс за застрояване центъра на Сантяго. Сега те прекарваха вечерите, съботите и неделите в ателието, бяха се заклели да натрият носа на всеки съперник и да получат първа награда. Те всички бяха по на трийсет или малко над трийсет години, бяха талантливи, честолюбиви, работеха като дяволи. Участието в конкурса не ги освобождаваше от постоянните им задължения. Началството, изглежда, знаеше какво върши, началството не беше вчерашно и знаеше от кого какво може да иска. Докато не завърши конкурсът, на ателието беше осигурен спокоен живот, което в края на краищата беше нужно на началството — тишина и спокойствие. Буйната стая номер седем е изолирана и неутрализирана, запорожката сеч — заета ден и нощ с работа, а тази работа — знаеше щастливото със своята гениалност началство, — тази работа щеше да бъде изпълнена на световно архитектурно равнище и точно в срок.

Оттук идваше и снизходителността, немислима на друго място, дори в рамките на „Гипроград“, без да се говори за някое друго предприятие с по-строг режим. Това изглеждаше чудно дори за неопитната в подобни работи екскурзоводка. Елена Николаевна оглеждаше с любопитство огромните рамки — те лежаха навсякъде — по масите, върху „магарета“, висяха по стените, стояха подпрени в ъглите. Навсякъде, където погледнеш, се търкаляха моливи, бои, шишета с туш, флакони с гваш, схеми и макети, купчини копирна и хелиографна хартия, а всред целия този Содом на чист лист ватманова хартия — пръстен от бледорозови колбаси и няколко бутилки…

Тук авторът прекъсва разказа си. Той замира от смущение, търси думи, за да се оправдае — търси и не намира, срам го е, мъчително неудобно му е. Какво е това — бутилки… Ръката вдига перото, за да впише след думата „бутилки“ чудесната и ликуваща дума „лимонада“ — и отново пада безсилна на масата. Уви! Това не било лимонада, дявол да го вземе — не съвсем педагогично възклицава авторът. Той предвижва възражения и упреци. Господи! Е, какво им струва пък да пият лимонада и да закусват колбаси. Упреците са съвсем справедливи; обаче Платон ми е приятел, но истината — повече — в бутилките имаше вино. И тук, щем не щем, се налага да дадем обяснение. Защото какво е това — бутилки… „Безобразие!“ — в гняв ще възкликнат едни и ще бъдат съвсем прави. „Неправдоподобна лъжа“ — ще кажат други и също ще имат право. Какво да се прави… Тук авторът вижда само едно оправдание, не — две: и двете са съмнителни и все пак… — първо, това става в събота, не в някаква „черна“ работна събота, а в най-свободната събота, това е празничен неработен ден, трудещите се от селото и града законно си почиват, още от петък вечерта са заминали извън града. Времето е подходящо за риболов, трудещите се спортуват по стадиони и спортни площадки, а който не иска, се разхожда семейно в извънградските паркове, посещава музеи и изложби, с една дума, възстановява своя трудов потенциал след напрегнатата трудова седмица. И ако биха се намерили такива — единици, единаци, разбира се, навярно и такива има, — които биха прекарали част от времето си пред чашка хубаво вино, то и те не биха били подложени на нашето гневно осъждане, защото, както справедливо е забелязал известният поет, жаждата на класата за водка не се задоволява с квас, следователно… Второто оправдание е, че тук става дума за не съвсем обикновен случай или по-точно за съвсем необикновен — за вчерашната скромна некръгла дата, рожден ден на един от сътрудниците: в работен ден не можеше да се отбележи, щом работите и така бяха твърде много. Въобще всичко това, разбира се, е чисто безобразие и никакво позоваване на това, че тук проектите се дават в срок или че качеството им е превъзходно, не служи за оправдание на споменатите по-горе бутилки.

Но засега — като изключение, с прискърбие, следвайки жизнената правда, следва да приемем този факт, че в неработен съботен ден в седма стая на ателие номер едно на института „Гипроград“ върху омазнен лист ватманова хартия лежаха едро нарязани парчета колбаси (цена две рубли и двайсет копейки) и няколко бутилки „Волжко крепко“, което, както е известно на всички, изобщо не е много крепко, затова пък обладава неоценими качества, като прекрасен рубинов цвят и рядка достъпност на цената.

Уместен въпрос — а къде е началството? Ръководителят на ателието, главният архитект, професионалната организация — накрая? Сещат ли се те, че подобен факт, както се казва, може да има място, дошло ли им е наум, когато са давали на бригадата от седма стая разрешение за достъп в служебното помещение за работа в извънработно време, могли ли са накрая всички споменати по-горе лица да предположат нещо подобно? И пак се налага да се подразделят отговорите на вечните (при увъртания) „първо“ и „второ“. Не, не са знаели. Не им е дошло наум. Не са предполагали. Но — и това се отнася еднакво както към честността на автора, така и към категорията на отговора „второ“: могли са. Да, могли са да предположат подобно нещо всички тези хора — и главният архитект, и профсъюзът, защо да скриваме, могли са да предположат. При това те са имали всички основания, нямало е и защо да предполагат, тъй като било установено точно, че съвсем наскоро по същия този повод не повече от месец преди това е имало, както се казва, анонимен сигнал. И тогава — колкото и да е неприятно да се признае това — цялата отговорност за невземането на мерки по сигнала легнала на раменете на ръководителя на ателие номер едно Иван Макарович Вертоносов. Неговите плещи не бяха много широки и беше трудно да се предположи, че ще понесат подобна отговорност. В конкретния случай тези плещи можаха да издържат. Въобще, гледайки на тесния в раменете и тих — съвсем не по началнически — Иван Макарович, беше трудно да се повярва, че има такава издръжливост, но тук се налага да повярваме на фактите: той беше рядко издръжлив — беше понесъл четири години война, бягство от концлагер, имаше повече рани, отколкото ордени, а ордени — повече, отколкото зъби; беше воювал във Франция и Италия, после в Югославия, беше партизанин, диверсант, командир на дивизия, комендант на град в Алпите, а когато свърши войната, беше на 24 години. След войната му се случило да преживее разни неща. Изменил беше много от възгледите си, но по отношение на едно не беше ги изменил и не можеше да ги измени — това беше отношението му към доносниците, най-лоши от които смяташе анонимните. В това отношение не можеше да направи нищо със себе си дори и да би пожелал. Но като че ли и не искаше. Във всичко останало той беше мек и деликатен човек и ако това не би звучало оскърбително, би било съвсем уместно да кажем, че беше либерален — кой знае, може би от партизанския живот и концлагера той беше извлякъл непоколебимо доверие в тържеството на доброто в човешката душа. Само към едно беше педантичен до жестокост — към умението да държиш на думата си: сроковете за предаване на проекта бяха за него свещени както черният камък Кааба за правоверния мохамеданин. Планът беше за него закон. Точното спазване на сроковете и качеството на работата служеха като пропуск за неговата добра душа. Към качеството той предявяваше най-немислими изисквания, тук той беше безпощаден — в името на справедливостта трябва да кажем, че почти не се налагаше да проявява тази безпощадност. Затова във всичко останало беше толкова мек, толкова търпелив; някои го смятаха за прекалено мек, мнозина мислеха, че е извънредно търпелив, пък трети се опитваха да го насочат към правия път — това бяха онези, които смятаха мекотата за слабост. Те мислеха съвсем иначе, искаха да го предпазят, изпълнени с най-дружески намерения. Целта им беше да отворят очите на началника на ателието (това било още в началото на пребиваването му на поста началник, Съчов още не работел в ателието). Човекът отишъл при началника, изпълнен с най-чистосърдечни намерения, но се случило нещо странно. Очевидно Вертоносов не бил разбрал всичко или не бил оценил чистосърдечността му, а може би не е искал да му отварят очите. Доброжелателят изказал подозрението си, бдителната му реч се леела бързо, процесът на отваряне на очите по начало протичал нормално, след това този процес се забавил, речевата машина забавила ход, почнала да боксува и след това спряла. Чистосърдечният човек гледал отначало началника на ателието с известно недоумение, после с известен страх. Началникът не вдигал очи, седял мълчаливо, почервенявал, челюстите му се движели конвулсивно, адамовата ябълка се повдигала нагоре и се спускала, мълком той преглъщал невидима буца. После заговорил и гласът му бил като бодлив тел. Той казал: — „Махайте се!“ — и преглътнал пак, а ръцете си държал зад гърба, сякаш се страхувал, че ще престанат да му се подчиняват. Той дори сякаш потрепервал, гласът му също потрепервал. После вдигнал поглед и човекът, дошъл да му отвори очите, се стъписал от израза на тези очи. — „Разбрахте ли“? — попитал Иван Макарович. — И като не последвал отговор, заеквайки, той казал: — „Ма-хай се от-тук, в-вън!…“

— К-к-къде? — също заеквайки, попитал обърканият доброжелател. Той съвсем не бил готов за такъв обрат на работата. Той бил инженер с двадесетгодишен стаж. Бил уважаван човек, това било възмутително, той дори искал да протестира гласно. Но точно тогава Иван Макарович станал и като се приближил съвсем близо до него, казал накъде именно да се махне… Във всеки случай това място било извън пределите на ателието.

Никой нищо не чул, никой нищо не видял, доброжелателният член на профсъюза напуснал службата по свое желание, обаче този разговор по някакъв чуден начин — иначе не може да се обясни — станал широко известен. Броят на доброжелателите рязко намалял и настъпил мир. По негласно решение случилото се беше сметнато за печален инцидент. Животът в ателие номер едно отново заприлича на река: единият бряг на реката беше срокът за предаване на проектната документация, другият — качеството на работата, повърхността на водата беше равна и гладка за всеобщо добро, а премиите се сипеха като звезди в звездопад. И ако сътрудниците от другите ателиета тичаха сутрин на работа, страхувайки се да не закъснеят и по такъв начин да хвърлят сянка върху себе си и върху престижа си, сътрудниците от ателие номер едно тичаха двойно по-бързо: ако закъснеят — това означаваше да нанесат удар върху престижа на Иван Макарович, а понеже самият Иван Макарович никога не ги укоряваше за закъсненията и не окачваше никакви черни списъци, наистина се налагаше да се бяга с всички сили; грехота беше да подведеш такъв човек — по този повод нямаше никакви разногласия и тогава, щеш не щеш, краката ти се спускаха да тичат и секундната стрелка оставаше винаги засрамена.

Началникът на ателието не пречеше и не протестираше също, ако някой от сътрудниците искаше да остане след работа, да постои час-два, да завърши онова, което не му се беше отдавало цял ден, да си провери мислиците, да си обсъди вариантчето. И макар че и тук може да се предположат възражения от страна на онези, които така разпалено се възмущаваха за недостойното появяване в работното помещение на бутилки и колбаси, — тези възражения ще имат в дадения случай съвсем друга основа. Защото забелязвано беше неведнъж, че у най-ревностния от пуританите и блюстителите на нравствеността по-рядко се мярва нещо, което изисква дообмисляне след работа, отколкото у другите. Пуританите се отнасят към своите права с голямо уважение, което се изразява в стриктната им работа от толкоз до толкоз. Пък ние в името на истината твърдим, че желаещите да останат и оставащи без всякакво принуждение в ателие номер едно бяха не съвсем малко: неведнъж и не дваж до късно светеха прозорците, които гледаха към зелената поляна на крепостта.

Ето какво място беше стая номер седем, където работеше Съчов като ръководител на транспортна група. Ето къде той по измамен начин — ах, мили мой Балтазар, ах, каква среща на крепостния вал, и т.н., и т.н., знаем ги ние тези работи! — отмъкна бившата екскурзоводка Елена Николаевна, жена на неизвестния доктор на техническите науки. Трябва да се предполага, че докторът на науките е твърде достоен човек, Елена Николаевна трябваше по право да стане най-хубавото украшение на дома му и едва ли той подозираше в тази минута с какво се занимава неговата скромна и винаги сдържана жена.

И добре — ще добавим ние вече от себе си. — И много добре, че не подозираше. Добре, че сега беше надалеч, занимаваше се със своите важни работи и нямаше възможност да надникне в прозорчето на първия етаж на един от развалините на старата крепост; едва ли би му се понравило това, което би видял там. Възможно е дори да загуби спокойствието си, с което да причини щети на науката. Добре че той не виждаше в тази минута своята очарователна жена — тя беше очарователна както преди, беше още по-очарователна от всякога, никой не би й дал нейните тридесет години и съвсем не приличаше на порядъчната съпруга на достопочтения доктор на науките. Тя приличаше на пакостник, попаднал неочаквано сред скитащи комедианти. Животът разкриваше пред нея нова, неочаквана страна, тя се отдаваше на този живот цялата, с цялата си душа. Тя беше щастлива и не се стараеше да го скрива. Тя възсядаше „магаретата“ от рамки, в едната си ръка имаше огромен, комат хляб с колбаси, а в другата ръка — чаша „Волжко крепко“. Ярки пурпурни петна горяха на обикновено бледите й бузи. Едва ли тази чаша беше първата, а твърде вероятно е да не е била и втората. Стая номер седем посрещаше гостенката си с присъщата на стаята сърдечност. Стая номер седем беше винаги спокойна мъжка обител, нашествието на бившата екскурзоводка нарушаваше плавното течение на мъжкия живот — внезапното нахлуване на марсианец не би произвело подобна суматоха. Тишината беше нарушена, уединението беше невъзможно, „магаретата“ с Елена Николаевна станаха център на въртенето на вселената, а вселената се стараеше с всички сили. Всеки от обитателите на тихата килия чувствуваше върху себе си известна отговорност, която беше трудно да се определи с думи. Те бяха мъже и приятели, всякога и във всичко рамо до рамо, един до друг — какво би могло тогава да бъде най-първото им задължение и отговорност, освен да се покажат кавалери във възможно най-галантната форма.

С това именно се заеха, кой както умееше и както смяташе за възможно. Демянич говореше неясно и многословно, многозначителна загадъчна мъгла обгръщаше ситуациите, за които той можеше да споменава само с намеци, а отгоре, над мъглата, се издигаше и изчезваше нещо съвсем поразително. Намеците за съблазнената продавачка той отхвърляше категорично, това били кални инсинуации, породени изключително от завист, след това той реши да попее и с цялата си решителност запя на италиански. Песента се наричаше „O, sole mio“. Това беше неаполитанска песен. Страст изпълваше певеца, гласът му трепереше, разнасяше се, гърмеше и застрашаваше да разруши стените на двестагодишната гранитна твърдина. Другият обитател на стаята беше Лев Давидян, потомък на древен род. Той беше изгряваща звезда на архитектурата; изгряващата звезда беше два метра висока и напомняше Антиной. Потомъкът на арменските князе леко и уж случайно демонстрираше силови номера, жонглираше с двупудови гири, усамотен в далечния ъгъл, и жонглирайки, хвърляше на Елена Николаевна погледи, способни да разтопят и невския гранит. Елена Николаевна не оставаше равнодушна, нежна руменина аленееше по бузите на Лев Давидян като зората на изток. Третият беше великият икономист Б. Зеленцов. Той беше магьосник и чародей. С цифри в ръце той можеше да докаже всичко, каквото пожелае, а още по-големи бяха успехите му, когато нямаше цифри. В него се криеше необикновен фокуснически талант, навярно беше роден за арената на цирка. Беше елегантен като английски принц-консорт, вършеше чудеса пред очите на всички — „само веднъж, по желание на публиката“. Навън беше август и Б. Зеленцов с небрежно движение на ръката извади от своята крокодилска — от истински кубински крокодил — чанта с размер на малка пещера, августовския брой на списание „ВОГ“, „ВОГ“ — законодателя на модата, последни новости, парижки шик, фирмата „Диор“ предсказваше увеличено търсене на самурени палта, брилянтите отново излизали на мода, а търсенето на изумруди малко намаляло. Елена Николаевна насмалко не падна от „магарето“, където трябваше да пази равновесие. Всичко, което препоръчваше, проповядваше, вещаеше и предсказваше списанието „ВОГ“, беше абсолютно необходимо за всяка уважаваща себе си жена и списанието веднага й беше подарено. Архитектът Анатолий Иванович Швед също беше тук. Той не умееше да жонглира с гири, не можеше да изнамира новини за парижката мода, но беше магьосник в света на научно-техническата информация. Той знаеше всичко, което може да се знае: бащиното име на майката на Чърчил, състава на мисията на Червения кръст в Габон, стойността на варел ирански нефт на нюйоркската борса. Знаеше седем езика, между които корейски и фински, гледаше Елена Николаевна иззад дебелите стъкла на очилата си с ненаситния поглед на тридесетгодишен праведник и чакаше да дойде неговият ред да завоюва нейното внимание с дълбоко аргументирана импровизация относно причините за изменяне стабилността на златния паритет.

Всичко това ставаше едновременно: пеенето на неаполитански песни, мяркането на гирите, блясъкът на гланцираните страници на „ВОГ“. Във въздуха звучаха самохвалство и буфонада, в ъгъла продължаваха цирковите номера. Само двама души не вземаха видимо участие в тържеството — косвеният негов виновник Съчов и най-добрият му приятел Татишчев. Този Татишчев беше номиналният отговорник на стая номер седем. Той беше главен архитект на проекта, с което много се гордееше. Според Съчов той имаше с какво да се гордее и без това. Ръководителят на транспортна група Съчов не беше специалист, той във всичко беше дилетант, но в Ермитажа беше ходил, знаеше Руския музей като петте си пръста, а пък по албуми — галерията Уфици и Мюнхенската пинакотека, и музея „Гугенхайм“, да не говорим за Лувъра и Прадо, за това не жалеше пари. Значи, все пак нещичко беше видял и можеше да съпоставя и да прави свои изводи. И изводът беше такъв: приятелят му Сергей Татишчев е гений. Съчов повярва това, когато видя рисунките на Татишчев: те бяха покрити с прах в стаичката, която онзи държеше под наем в Купчин. Татишчев не беше свидлив, той подаряваше работите си на ония, които му бяха близки. Съчов също имаше няколко негови рисунки с перо, въглен и гваш, две монотипии и три сангини, сложи им рамки и ги окачи по стените. Ако би имал пари, би купил всички рисунки на Татишчев. Той му завиждаше, сърдеше се на неговата небрежност и беше готов на всичко за него. Той дори прочете целия Томас Ман и завърши отдавнашния им спор, като призна, че Томас Ман пише не по-лошо от Хайнрих…

Той седеше до Татишчев и очарован наблюдаваше как от безсмисленото на пръв поглед преплитане на дебели и тънки въгленови линии се очертава (не, поправи се сам, не се очертава, а израства) тясното и слабо лице на мъчително позната нему жена с късо подстригана коса и странен поглед на едва разногледите си очи. Татишчев нанасяше линиите си, от време на време хвърляше на Елена Николаевна остър и проницателен поглед, отново поглеждаше към картона и мърмореше нещо под носа си. Изглежда, това беше одобрително мърморене — така поне се струваше на Съчов. Татишчев все още поглеждаше със свити очи към Елена Николаевна и отново ги спускаше към картона. Елена Николаевна се смееше звънко, въртеше глава, слушаше лекцията за златния паритет, а на картона тя беше тъжна и толкова красива, че Съчов едва не заплака. Той гледаше картона, гледаше и гледаше, после поглеждаше Елена Николаевна и лицето му се опъваше от напрежение. Елена Николаевна му се харесваше повече от всякога. Тя му кимаше от тайнствена далечина… а и Татишчев го погледна и прошепна: „А, та ти я желаеш — каза той, — и май наистина не си спал с нея“.

Съчов само се дръпна. Той не обичаше да се говори така — тези думички той не желаеше да слуша от никого. Татишчев беше най-добрият му приятел, на никой друг Съчов не би позволил такива неща. Сухият му отговор издаваше неговото вътрешно недоволство. С думи това не можеше да се обясни; желание — това е само дума, тя нищо не обяснява. Тя не обяснява защо там, вътре в него, нещо се свива; това нямаше нищо общо с физиологията. Хората могат да спят един с друг и да бъдат безкрайно далечни и чужди. В главата на Съчов се блъскаха някакви възвишени мисли, в тази минута той не мислеше за прегръдки и по това, което отговори на Татишчев, той показа, че за това изобщо не се беше сетил. „А това пък за какво?“ — учуди се Татишчев. Той наистина не разбра всичко от обърканите обяснения на Съчов. Жените много не го интересуваха. Той не признаваше онази мистична мъгла, с която обикновено се забулваше въпросът за половите отношения. Той беше земен човек, не усложняваше излишно простите неща. Харесваха му красивите жени, харесваше му да ги прегръща, природата беше измислила това и всяко усложнение му се струваше извращение на естествените основи на природата. А Съчов преплиташе към този прост въпрос някакви принципи, които звучаха на Татишчев неубедително. От една страна, Съчов признаваше, че Елена Николаевна му харесва, и това беше понятно, по-нататък следваше една бъркотия от понятия като „дружба“, „безкористно преклонение пред красотата“, „братско отношение към жената“ и „кристална чистота на помислите“. Татишчев слушаше внимателно, ръката му нанасяше на картона последните щрихи, той мислеше, че ако съществуваше действително кристалната чистота на помислите, тя би довела най-бързо до изчезване на човечеството. Той очакваше Съчов да се откаже от своите галиматии. И когато се убеди в противното, каза му съвсем недвусмислено, че ако всичко, което Съчов плещи, е истина, той е просто дръвник…

Но в тази минута Съчов вярваше свято във всяка своя дума и гледайки Елена Николаевна, която ласкаво му кимаше от „магарето“, с умиление и дори с някакво гордо себеотрицание продължаваше да убеждава — сега вече самия себе си — колко чисти и непорочни са намеренията му. И едва в онзи момент, когато от живата жена премести погледа си върху сивия картон, едва тогава в него започнаха да се прокрадват съмнения. И тогава някъде дълбоко в себе си той усети горещи и тревожни тласъци, подобни на далечно предизвестие за катастрофа — така странно сладострастно и нежно-жестоко стана това лице, тайнствено явило се пред очите му под черните щрихи на въглена.

7

Три продължителни изсвирвания — денят е завършил. Полето, живяло преди това с напрежението на последните изстрели, оживя, размърда се, заговори, зашумя: денят беше свършил. Стрелите от последната серия, неизмъкнати още, стърчат в щитовете. Още не е обявен резултатът за последната дистанция. Но вече се снема тетивата, лъкът се слага в калъфа, стрелите — в кутията; сега можеш да се отпуснеш, да се изпънеш, да дойдеш на себе си и да си поемеш дъх. Сега можеш да се огледаш, да размениш две-три думи. Сега вече няма съперници, а само приятели. Редом с нас е великият Остапчук, тук е Ося Финкелщайн (от сборния отбор на Съветския съюз) — накрая той може да сложи настрана проклетите спици, от които, изглежда, нервите се уморяват повече, отколкото от самата стрелба. Тялото лениво започва да усеща настъпващата умора, до късна нощ, дори и насън ръцете още стискат и усещат топлото дърво на дръжката. Вече няма възможност нещо да се поправи, поне за днес. Затова пък има възможност да се оплачеш от съдбата си и вече се чуват жалби: някой объркал мерника, някой не забелязал как в десета серия вятърът се променил, по тетивата на някого се развила намотката. Така е всеки път, това може да се случи на всеки. Всеки, пострадал днес, се изслушва съчувствено, защото кой знае кога ще дойде твоят ред да очакваш съчувствие за собствените си беди — може да се случи и утре. Това, разбира се, не са трагедии, а по-скоро трагикомедии. Но те се помнят и дълго още ще се припомнят в подходящи случаи: „Това се случи, когато се счупи новият «Хойт» на Лахтонен, нали помниш?“

Това наистина не се забравя.

Умората все повече и повече напомня за себе си. Едва сега всички си спомнят, че стрелбата е продължила повече от осем часа непрекъснато: започнаха в десет сутринта, а сега е вече шест. Всички са гладни, тялото боли, сякаш не са стреляли с лък, а са прехвърлили по няколко тона товари — впрочем нещо подобно са свършили.

Остава само да се изясни какво е направил всеки от тях. Въпросът е един и същ: „Ти колко заби?“

— Миша, ти колко?

— Двеста петдесет и три и двеста осемдесет и осем.

Не е лошо.

— Зайдниекс, ти колко?

— Двеста и четиридесет и двеста седемдесет и три.

Също добре.

— А ти?

Няма отговор. Всичко е ясно.

— А Витя? Момчета, колко има Остапчук на седемдесетте? Колко, а? Ех, и това…

Остапчук има триста двайсет и четири точки — повторение на световния рекорд. Впрочем затова е Остапчук, той може още.

— А как са чужденците?

— Засега по-долу, двама души в десетката.

— Ося! А ти колко завърза?

Но да подкачиш О. Финкелщайн не е лесно, той е невъзмутим, спокоен и казва:

— Спокойно, момчета, спокойно. Още не е вечер…

Вечер…

Това са игри. Това са детски игри за възрастни. Може би е достатъчно да вдигнеш рамене: възрастни мъже и жени, оставили семейство и работа, ходят по полето с молив в ръце и броят точките. Помислете само! Но за тези мъже и жени няма нищо необикновено в това. Като върви напряко през полето, Съчов слуша отвсякъде, отпред и отзад, отляво и отдясно: колко, колко, а ти, а сам на деветдесет, на седемдесет, колко? Е, това е клас, добре си.

Последното вече се отнася за него, за Съчов. Днес той е героят, към него се отнася така рядко навестяващият го късмет — е, дал е!

А какво е дал?

Дал е резултат. Резултатът наистина е висок, висок не само за него — Съчов, това е истински резултат за клас, за такъв той не е и мечтал: двеста седемдесет и шест точки на дистанция деветдесет метра, триста и четири — на седемдесет.

— Е, старче, даваш.

Старче! Съвсем идиотска дума, в устата си Съчов усеща вкус на прегоряло: „Е, старче, ти даде!“

Съчов само вдига рамене. Той върви спънато, уморен е, капнал е от умора, стомахът му се е свил от глад. Днес той е герой, станало е чудо — небесата са чули молбите му. Днес той показа резултат за класиране, няма лъжа, това е най-добрият резултат, който някога е показвал, той може спокойно да се гордее с този резултат. Особено ако забрави за миг, че освен него има и Остапчук, и французинът, и онзи висок слаб поляк с кръгло безбрадо лице.

— Е, ти даваш!

Тогава той вижда своя отбор, храбрата си разбита войска. В огъня на сражението той ги изгуби от погледа си. Те мислеха, че ги е забравил, това се виждаше по лицата им. По тях личи още, че няма да забравят това. „Струва им се, че съм се възгордял“ — мисли Съчов. И сега разбира — те са прави, той наистина ги забрави, да, те са прави. Той им казва: „Как е работата, момчета?“ — Това звучи като обяснение, то може да се разбере и така: Не се сърдете, случва се… Но никой не го упреква в нищо, никой не му казва нито дума. Това е по-лошо от всичко. Той също мълчи. Той знае, че не ще го упрекнат за нищо, той работи за отбора, но… Днес той е начело, високият резултат го отличава и… отделя. Това му е много неприятно. Той се чувствува неловко и стърчи, глупак с глупак, докато Вера не му казва през сълзи: „Е, защо стоиш? Седни!“

Това е прошката. Той се отпуска на изтъпканата трева, затваря очи и лежи неподвижно; до него плаче Вера. Тя плаче предпазливо, за да не се размаже гримът от сълзите й, и се бърше с кърпичка.

Трябва да вървят.

Те тръгват. На Съчов му се иска много да погледне на дъската с резултатите от първия ден. Много му се иска да узнае на кое място е. Не идват често такива случаи. „Добре ще е да се закача в десетката“ — мисли той. Двеста седемдесет и шест и триста и четири събрани дават петстотин и осемдесет точки. Дори не му се вярва, че този сбор е негов след първия ден, наистина е страшно много. Ако утре, продължава да мечтае той, на петдесет метра изкара двеста деветдесет и пет, то до резултата за най-високия клас — хиляда и двеста точки в единичен международен кръг — биха му останали всичко на всичко триста и петнайсет точки от тридесет метра. Мислено той вижда вече тези хиляда и двеста точки, изчислява наум колко точки трябва да получи във всяка серия и колко точки трябва да му донесе всяка стрела… Докато не се сепна. „Ех, брат — каза на себе си той, — какъв нахалник си. Как се замечта!“ Сега не е време за мечти, не трябва да мисли за точките, трябва сега да си почине, пък и утре не бива да мисли за точките, трябва да мисли за техниката, трябва да стреля технично, добре е, че така мина онази първа единица.

Той не приближи до дъската с показателите.

Освен всичко друго не се доближи до нея и защото би било нетактично заради приятелите. На въпроса: „А ти колко?“ — те не отговаряха нищо. Той също не може да им зададе този въпрос и изпитва необясним срам, сякаш е получил своите точки чрез измама.

А не е така.

Не е така. Той знае как постигна тези точки, а и те, ония, които вървят, сега редом с него, също знаят. Той тренираше като никой от тях, повече от всеки от тях, много повече. Цялата година той отдаде на тренировки. Тренировки и работа — ето как премина тази година. Той се опита и не можа да си спомни кога за последен път беше ходил на кино, ходеше само в Ермитажа на заниманията по средновековно изкуство. Това беше всичко. И все пак, все пак нещо не е както трябва: в това го убеждава постоянното чувство за вина. И наистина — кой може все така, ден след ден, без изключение, да посвещава своето време на тренировки — ден след ден, година след година. Той е сам човек, има право да разполага със себе си, пожела да ходи цяла година на тренировки и ходи. Но другите имат семейство, деца и се получава някакво неравенство, а всички се състезават на равна нога. Никой не се интересува можеш ли или не можеш да се откажеш от всичко друго заради тренировките, заради твърде проблематичната победа. Струва ли тя това?

Навярно струва. Иначе би било трудно да се обясни защо всички тези хора и самият той, заети от сутрин до вечер с работа, строители и механици, архитекти, преподаватели, художници и този говорител от телевизията, който крачи мрачно вдясно до него, или тази тук с разплаканите очи (гримът все пак се размаза) — физик-теоретик, всички те, забравяйки едва ли не всичко на света, си губят времето и парите, отказват се от толкова много неща и всичко само за това: дори и в неравни условия — да встъпят в борба, в която имат толкова малко шансове да се изкачат на пиедестала.

А може би те изобщо не се стремят да се изкачат.

По-рано той сам се убеждаваше в това, но едва сега разбра, че се опитва напразно да заблуди себе си: разбира се, не само заради участието в състезанията той беше прекарал стотици часове на стрелбището и на площадката, беше направил хиляди изстрели, поддържаше екипировка. Разбира се, той искаше да победи, беше нормален човек, мъжът трябва да е честолюбив, трябва да мисли за славата. Славата е крепост, която трябва да се превземе, не може да се завладее с хитрост или по някакъв обиколен път. Онзи, който иска да се изкачи на крепостта, трябва да разчита на себе си, на своето умение, мускули и воля. Крепостта не беше запустяла, тя беше заета от най-добрите между най-добрите. Тя беше недостъпна, почти недостъпна, защото от време на време се намираха юнаци, които я превземаха с пристъп. Това поощряваше другите: ако някой мъж може, мога значи и аз. Броят на смелчаците не намаляваше — някой отпадаше, някой отстъпваше, върхът изглеждаше толкова близък — още едно усилие, още едно, последното… Никога не ще се свършат хората, които искат да направят нещо необикновено, няма да се свършат, докато има крепости и върхове, които трябва да се превземат. Това се отнася до спорта точно в същата степен, както за всяка друга сфера на човешкия живот, която има свои върхове. С други думи, това се отнася до всички страни на нашия живот. И доста често щурмуването на непристъпните върхове започва още тогава, когато не разбираме добре какво правим всъщност.

Вероятно с тези разсъждения той подготвяше пътечката, по която би могъл при случай да притича в лагера на победителите, където навярно игрите бяха по-интересни. Той би могъл да каже за свое оправдание, че дълго време беше прекарал сред победените, но сега сам разбираше, че всичко това е само предлог. И тук отново се спря: за какво бяха всички негови мисли, когато рибата беше още в морето, а той приготвяше тигана. Той отрано се безпокоеше да оправдава свои постъпки, които още не беше извършил. Крепостта на славата се охраняваше доста добре и не можеше да се вземе с един удар, дори и да е сполучлив.

Така се въздържаше, така се увещаваше Съчов — не искаше да бъде нескромен. Вътрешното величие за него беше юзда, с която укротяваше така дълго дремещата прекомерна гордост, но можеше ли да насилва природата? Тази природа сега искаше съвсем друга рамка, която да не се състои от мрачна съсредоточеност и горестно изброяване на вече несъществени сега пропуски. И той не се обиди, когато забеляза, че е останал сам на масичката в ресторанта.

Това беше обикновен провинциален ресторант от такава категория, към каквато прикрепват за хранене пристигнали за състезания спортисти. Те се разполагаха по масичките полуживи от умора, можеха да ги хранят с каквото и да е — с по-завчерашни котлети и вчерашни супи. Те не бяха изгодни клиенти, не пиеха водка и коняк и плащаха с талони, с тях можеше и да не се церемонят, те можеха и да почакат. Отборът не искаше да чака, вместо борш и котлети си взеха шоколад и си отидоха, като оставиха Съчов. Те почувствуваха неговото настроение и без много приказки го оставиха сам. Той им беше благодарен. И изпитвайки по-раншния срам, същевременно изпитваше престъпно наслаждение от своето усамотение. То му даваше възможност да изживее сполетялото го кратковременно величие, което — той разбираше и приемаше това не без горчивина — все пак не беше от особено високо качество. Защото, макар че О. Финкелщайн, минавайки край масата му, вдигна два пръста, което означаваше, че той, Съчов, по резултата от първия ден е на второ място, въпреки тези два отдалечени дебели пръста Съчов трябваше да признае, че по отношение на истински великите дела, извършвани по това време в света, неговото величие, от което така се опиваше, изглеждаше доста призрачно, дребно и нищожно. Той беше само халиф за час и висотите, достигнати от него днес, вече му изглеждаха така мнимо значителни, както и ония, достигнати по стъпалата на служебната стълбица. Горните стъпала се скриваха в облаците, а той стоеше на земята. И това е всичко.

А може би все пак той не е прав? Нали неговото величие се изразява с цифри, точки. То може да се сравнява с нещо друго, което има същите показатели. Ако и това величие е глупост и лъжа, какво тогава да се смята за наистина значително? Способни ли сме за действително ценни дела или трябва да признаем, че всичко, което става с нас, е дребно и завинаги лишено дори от сянка на величие? И само затова ли, че се намираме както Съчов — просто на земята или, с други думи, много ниско.

Това третиране на въпроса е допустимо при едно условие: ако върху нас и нашите работи се хвърли поглед от космическите висини, хората изобщо не се виждат и животът им прилича повече на мравуняк. Обаче при условията на нашия живот на малцина е съдено подобно издигане над реалната действителност — може би само на силата на чистия дух, презиращ веществените обвивки. Всички останали — вие и аз — оставаме пленници на земното привличане. Затова и мерките ни трябва да бъдат други и не се ли обяснява с това непреходната ни любов към всичко земно?

8

В стая номер седем веселието продължаваше: един пее, друг се смее, трети чертае — само Съчов, както се залепи, така и не можа да се отлепи от картона. Сякаш беше готов да седи там дълги часове, да седи и да гледа лицето, от което му се искаше да плаче. Татишчев — редом с него — беше доволен. Знаеше сам — портретът е сполучлив. Но възхищението на Съчов му беше приятно: на художника е винаги приятен одобряващият поглед, друга награда Татишчев не искаше. Днес денят беше успешен, портретът излезе сполучлив. Освен това мерна му се една мисъл, след малко ще я провери, сполуката идваше след сполука. Проектът за застрояване центъра на Сантяго ще бъде изпълнен на високо равнище, ако ще да работят всички съботи и недели. „Транспортното движение в центъра — мисли Татишчев — трябва да се вдигне горе — именно там.“ Отначало мислеха да поместят всичко под земята, центъра на града да направят зелена пешеходна зона — освен велосипедисти и пешеходци никой да не се среща в тази зона. Такъв беше първоначалният замисъл — за съжаление, трябва да се откажат от него: в тунелите отработените газове ще задушат всички автомобилисти, освен това стойността на подземните работи беше фантастична; не, новата идея е по-добра: транспортният поток трябва да се издигне на гигантски естакади горе, а как да се разгърне движението на различни равнища — това е грижа на Съчов. Жалко, че той заминава така не навреме.

— Ти кога ще пътуваш, а? — пита той Съчов. Без да откъсва поглед от картона, той избучава нещо.

— Ще пътуваш ли или не?

— Ще пътувам.

— Кога?

— Утре.

— И ще се върнеш?

— След една седмица… Случило ли се е нещо?

— Не — каза Татишчев. — Нищо не се е случило. — Седмица ще почака. — Имам една идея… — Какво ли ще каже той за решението на четири равнища? Съчов: „На четири равнища! Та в цял свят само на няколко места го има. Ще оплешивееш от изчисления… Ти си мислиш, че ние…“

— Именно така — каза Татишчев — погледни…

След това те започват да драскат на парче хартия и ето — нещо започва да се оформя…

После мълчат. Татишчев е затънал цял в своята идея. Състезанието по стрелба на лък — трябва да има нещо в това, щом Съчов така се стреми натам, но, разбира се, не може да се сравнява с конкурса за Сантяго. Нима Съчов не разбира това! И Татишчев пита:

— Много ли е важно за теб състезанието?

— Да — казва Съчов.

— А защо?

— Ха сега и ти — казва Съчов — какъв въпрос! — Той някак се обърка. Татишчев бе от малцината, които Съчов бе приобщил към тайните на свободното братство стрелци, живеещи в Шеруудската гора. Само затова вече би могъл да не задава подобни въпроси. „Защо?“ Нима това трябва да се обяснява, толкова е ясно… — Защото — започва той и млъква. — Защото… — повтаря той. Думите избликват от мозъка му, те са много, избликват и се изпаряват. Той желае да ги облече в някаква звукова форма, ясно му е — защо, но къде да намери тежки, убедителни думи — такива, че да стане ясно на Татишчев? Търси ги и не ги намира. „Хармоничност на развитието — мярка се в главата му — древните гърци, Питагор бил олимпийски шампион по юмручен бой, древните олимпийци…“ Не, не това. Олимпийският шампион бил носен на ръце до родния му град, в негова чест на стената правели отвор, всеобщият мир… Не, какво общо има тук мирът. Това не е конгрес по разоръжаване…

— Ако мога да вляза в националния отбор — внезапно казва той и сам се ужасява от тази явна нелепост. Той — в националния. Е, макар и хипотетично. Добре, нима цялото значение се свежда до това да влезе в националния? Затова и Татишчев пита направо. Съчов: За националния — точно така. Това е на теория, за да стане по-ясно. А Татишчев — на своето: Влизаш в националния. А после? По-нататък — националният заминава за световно първенство във Вели Фордж, щата Пенсилвания, САЩ. Не изведнъж, разбира се. Първо подготовка, пробна стрелба — а там вече, който случи. Значи той просто иска да постои в чужбина. Съчов се обижда — не, важно е съвсем не заради пътуването. Как мислиш, без чужбина няма да преживея ли? А освен това то съвсем не е екскурзия. Няма да се развличаш там, съвсем не; напразно някои си мислят, че спортистите се разхождат в чужбина на държавна сметка — да имат да вземат! Те сядат в самолета, пресичат океани и континенти, пристигат в хотела, идват на себе си, отиват на пробна стрелба, стрелят, а вечер, едва влачейки крака, се връщат в хотела — утре трябва отново да се стреля, трябва да бъдат напълно готови, трябва да бъдат във форма, треньорите гледат с четири очи — „Режим, режим и пак режим, дошли сте тук не да се забавлявате“ — казват треньорите и те са съвсем прави. Рио де Жанейро, Люксембург, Париж, Прага — хотел, пробна стрелба, тренировки, състезания; европейско и световно първенство, международни срещи, каква разлика — дали под палещо слънце и проливен дъжд, по всяко време, навсякъде след шест-седем часа, прекарани на полето, остава само едно желание — да се дотътриш до леглото, почивка, режим. „Дошли сте тук не за да…“

— И какъв е смисълът тогава?

Не, той не може да обясни това. И все пак има смисъл. Спортът, казва Съчов, е, как да ти кажа… Това е друг свят, той също не е идеален, идеали не съществуват навярно въобще. Но ако би имало свят, близък до идеалния, това би бил светът на спорта. Там всеки струва това, което е — това е главното. Това е като с парите: има книжни, а има и златни и сребърни. На книжните пише: „Намират се в обращение наред със златото“. — Я се опитай да обмениш. А златото — то си е злато. Не зависи от това, какво е писано на него. Така е и в спорта — там книжните не се пускат в ход. Там златото е злато, среброто — сребро, всичко — всекиму според заслугите. Имат се предвид действителните заслуги, това трябва да се подчертае особено. Спортът не признава никакви йерархии, установени отвън. Никого не могат да назначат за шампион. Такъв трябва да стане сам. Там няма нито вечни чинове, нито вечни звания. Пред спорта както пред природата всички са равни, всички са равни пред дъжда, вятъра и палещото слънце. Произходът няма значение, вятърът духа, той отнася стрелите, слънцето заслепява, първата серия, втората, третата… Покажи ми какво умееш и аз ще ти кажа кой си. Хиляда и четиридесет точки — норма за майстор на спорта. Тя е еднаква за народния артист и за авиомеханика. Хиляда и осемдесет точки — за майстор от международна класа… Ето защо е важно. Човек в света на еднаквите възможности. Ние зависим само от себе си и от своите способности. Секундомерът или броят на точките — ето най-висшият авторитет; ако възникне съмнение, къде е правото, винаги може да се поставят двама души на деветдесет метра от щита и да се изясни кой от тях е по-добър…

Каза ли това на глас или само искаше да го каже? Както и да е, той се изказа. Провървя му: намери своя Робин.

А би могло да се случи да се роди художник — като Татишчев. Художникът не може въобще нищо да докаже, та ако ще и да е много умен човек. Гений ли е или епигон — решават другите. С какви критерии ще си служат — не е известно. Отначало освиркваха импресионистите, после ги превъзнасяха. Модилиани умря в нищета, сега работите му струват милиони. Къде са авторитетите, които му се присмиваха, над кого се смеят днес, с каква мярка мерят и кои са те, тези съдии? Те имат фалшиви бради и изкуствени носове, те са анонимни и всесилни, те изричат от името на народа: „Масите не разбират какво сте искали да кажете с това“, а понякога въобще нищо не казват. Три повече ли е от две или по-малко? Не е известно. Петнадесет по-малко ли е от единица или е равно? Всичко е възможно. Всичко може да се случи и да остане в анонимния свят на изкуствените носове, на желаещия да дочака истината остава само да се уповава на времето. Времето подобно на природата също създава свой свят. Ако не идеален, то близък до този. Книжните знаци за достойнство там не са в обращение, там се разпадат на прах званията и длъжностите, произходът и титлите, там остават само делата, достойни за потомствата, и обесеният с име Франсоа Вийон пие там нектара на безсмъртието на една маса с господин министъра Гьоте и кавалера Глук.

Ето, значи, в какво се състои работата. В това, да определим своята истинска цена още преди да се оставим във властта на времето и да получим окончателна, неподлежаща на преразглеждане оценка.

Така обясни Съчов. А Татишчев отвърна, че всичко това намирисва на обикновено честолюбие — и нищо повече. Той, Съчов, иска да изтича напред и да узнае своята оценка, преди тя да е показана окончателно, ако го е разбрал правилно.

— И въобще — забеляза Татишчев философски — колкото честолюбци съм срещал, все са били хора, неуверени в себе си. Нима и ти си такъв?

— Да, такъв съм — каза Съчов, — какво от това? Но в твоето наблюдение има и нещо поучително. Недоволството от себе си нима не е важен двигател на човешкия прогрес? А може би то е и вечният двигател. Онзи, който е доволен от себе си, не търси съвършенство, такива хора живеят в съгласие само със себе си, не търсят никакви доказателства. За тях е все едно дали земята е плоска или квадратна, на тях няма да им дойде на ум да се замислят на какво е равен сборът от квадрата на катетите — защо им са нужни тези катети, те са безплодни смоковници… Аз не съм уверен в себе си. А с какво да бъда уверен? С какво ме е надарил господ-бог? Тебе ти е лесно да говориш, ти не трябва да си задаваш въпроса „защо съм аз?“ — и Съчов кимна към картона. — На теб всичко ти е ясно. А на мен — никога не ми е било ясно защо съм аз, какво е призванието ми? Какво струвам? Трябва да разбера това рано или късно. Оттук идва всичко. Оттук — и честолюбието. Честолюбието възниква в течение на работата. Отначало ти просто се бориш за нещо, просто искаш да докажеш на себе си, че си способен да направиш това, просто си способен. После не забелязваш как това ти е станало малко…

Татишчев отбеляза със съмнение:

— Струва ми се, че ти сам не знаеш ясно какво искаш. Затова искаш всичко, а това е невъзможно.

Съчов отговори:

— Само като искаме невъзможното, можем да се приближим към постигането на възможното. Онова пък, което е леснопостижимо, не си струва да се желае? — И добави: — Искам да разбера на какво съм способен. Искам да разбера какво струвам, истинската си цена. А мога да я узная само по един начин — да стигна до предела.

— Е, а като стигнеш?

Тук Съчов се замисли. Наистина, а по-нататък? Постановката на въпроса изглеждаше абсурдна: пределът си е предел, но има и застой като прообраз на смъртта. Антитеза на смъртта е безсмъртието и отговорът се роди от само себе си.

— А не си ли струва да се опитаме да погледнем зад предела? — попита той.

Това беше и отговорът му.

9

Те излязоха оттам по същия начин, както влязоха — през прозореца; но много, много часове минаха оттогава. И много неща се поселиха в паметта им за бъдещите времена, когато това, вселило се в тях настояще ще се превърне в минало, даващо храна на размислите. Това беше необикновен ден. Сутринта той беше съвсем обикновен, но ето, вече е вечер — те вървят бавно един до друг, сякаш натоварени с непосилно бреме — особено тежко изглеждаше бремето на Елена Николаевна, която едва местеше краката си. На случаен човек, хвърлил бегло поглед, би могло да му се стори, че тя е пияна. Тя беше пияна, но не толкова от виното, а от този ден, който като чуден подарък неизвестно за какво й бе поднесла съдбата. Тя беше пияна от опиващия карнавал на вече отдавна забравени чувства, които бе пробудил този ден, объркан, безгрижен и весел. Колко мрачно бе започнал той за нея, с това предстоящо отиване до бившата й служба, разделянето с която излезе много по-тежко, отколкото тя би могла да предположи; да напусне, за да остане задълго в затворената сфера на доволството, където по-силно, отколкото материалните стени започват с времето да те задушават други, невидими стени. През време на своя брачен живот тя беше вече забравила, че може да се почувствува съвсем отпусната и свободна да върши каквото иска, без да рискува да срещне осъдителен поглед или високо вдигнати вежди. Този чуден ден, тези пълни с възхищение и желание — да, с желание — мъжки лица около нея и погледите, които я милваха като горещи длани… Чудно е, че не познаваме себе си и ония дълбини, които се крият в нас до определен момент; а може би ние съзнателно подхранваме погрешно мнение за себе си. Всичко, което стана с нея днес, решително всичко беше пълна противоположност на предишния й живот с ясно очертаните му граници за добро и зло, порок и добродетел, с непоклатимите, неоспорими и толкова точно и ясно очертани рамки, че й се струваше невероятна дори мисълта, че може да ги наруши.

И това, че тя така лесно и просто премина тези граници, без да почувствува нищо друго, освен дълбока и искрена радост и облекчително усещане за свобода, — всичко това би трябвало да я ужаси, да я доведе до мисълта за падение и разкаяние… Но вместо предполагаемия ужас имаше само радост, вместо разкаяние — смях, а вместо предполагаемите угризения на съвестта — лекомислено възхищение — от кого? — от тълпа момчета, които, подлудени от нейното присъствие, пееха, викаха, дрънкаха всякакви глупости и й хвърляха пълни с неподправено и недвусмислено възхищение погледи. Да, те се възхищаваха от нея като от жена и не се опитваха да го скрият. „Истинска мадама“ — така май се казва? Тя, Елена Николаевна, е „истинска мадама“… Глупост и нахалство; не можеше това да не я шокира, да не я възмути… Налагаше се обаче да признае, че не я възмути и не я шокира. Още повече тя, възпитаната от детинство, от млечните зъби, в отвращение към подобен род несдържани прояви на човешката природа — низки, както са я убеждавали, прояви, — след като се потопи в тях, съвсем не й се сториха низки. Тя хареса искреността им — и колко се различаваше всичко това от ония безбройни дълги дни на краткия момински и продължителния брачен живот, които бяха вписани в приходно-разходната книга на нейното монотонно съществуване.

Къде тогава трябваше да впише днешния ден — в прихода или в разхода? В разхода — без да мисли, би казала тя вчера и мисълта за някаква друга оценка би й се показала съвсем невъзможна. В прихода — разбра тя сега — и това решение не срещна никакви колебания. Само тъжната мисъл за възможна преоценка на останалите ценности се мярна някъде дълбоко в нея. Но какво беше това, ако не мъничко, бавно търкалящо се камъче, с каквото започваше всичко?

Скоро те се намериха при една пейка, първата попаднала им свободна пейка в парка, и седнаха, още по-вярно е да се каже, рухнаха на нея в изнемога, причините за която наистина бяха съвсем различни.

— Ах, Робин — каза Елена Николаевна, — ах, мили мой — В този миг главата й легна върху рамото на Съчов. И това — трябва да кажем — го хвърли в някакъв транс, от който не можа да излезе много скоро. Той заслуша водопада от рукналите над него признания. — Всичко беше прекрасно, мили Робин, всичко беше прекрасно. Обикнах ги всички, обикнах ги твоите приятели, те са така смешни… и този Демянич, о, той е толкова добър, вие му се присмивате, а той е просто нещастен. Той ми каза — но това е ужасна тайна, секрет — него наистина и на улицата го преследват жените… Ти се смееш? Но това е ужасно, аз му вярвам, той не лъже. Но най-много от всички, не, не се опитвай, никога няма да отгатнеш, знаеш ли кой ми се хареса най-много — Анатолий Иванович. Той е прелестно момче и, знаеш ли, убедена съм в това напълно — той никога не е имал момиче. Ето — ти пак се смееш, ти не си добър, не те обичам такъв… е, е, не се смей, моля ти се. Ах, знаеш ли, че аз съм съвсем, съвсем пияна. Сигурно съм ужасно порочна — ти чувстваш ли? Разбира се, ти си го почувствувал, нима инак би ме замъкнал там, не, нямаше да посмееш. Знаеш ли — каза тя със съвсем друг тон и без всякакъв преход, — ти знаеш ли, че у нас никога няма просто веселие. Ние приемаме гости… винаги приемаме гости… никой не идва у нас просто така, ние правим приеми, у нас винаги се канят хора с положение и няма нито един, който да идва така… просто… както тук.

Тя прокара дългите си тънки пръсти по лицето му. Нещо го жегна, той трепна, но вкопчилите се пръсти държаха здраво и тя цяла трепереше — тръпки или нещо друго — неизвестно. Странна сладостна упойваща омара ги обгръщаше: къде са, какво правят — всичко им беше безразлично, без значение. Нейната глава все по-силно се притискаше на рамото му, сякаш там търсеше защита — срещу какво? — докато накрая се плъзна по гърдите му. Той положи длан под бузата й и притихна. От време на време се навеждаше и целуваше едва белеещото в падащия мрак малко петънце зад ухото й — и слушаше припряния й шепот, прекъсван от чести и дълбоки въздишки. Така той изслуша нейната изповед за досегашния й живот — макар че едва ли не и половината от казаното той не дочуваше.

Не, тя не се оплакваше от миналите години и нямаше причини за това. По любов се беше омъжила. И тогава, и след това всичко ставало, както искала тя — само че не знаела какво й се иска. Сега може би тя малко по-другояче би оценила онова, което тогава беше сметнала за любов — но тогава, тогава тя си я представлявала именно такава и само такава — от пръв поглед. Не, не, всъщност паднал й се най-добрият от всички възможни варианти — мъжът й е прекрасен човек, не би могла да намери нито една дума, която да хвърли върху него някаква сянка. За мъжа й на света има две божества: науката и жена му; и до този момент той е готов да я носи на ръце, всяко нейно желание е закон за него, други жени за него не съществуват; научната му кариера, званията и степените му бяха нужни пак изключително за нея — така й казва той. Цялото си свободно време той прекарва с жена си… не пие, красив е, здрав е, истински мъж, алпинист и скиор, и тук накрая излизаше, че ако има на света човек, в който да са събрани всички възможни добродетели, то това е нейният мъж.

Тук въздишките станаха още по-дълбоки, на дланта, подложена на бузата й, капна нещо топло и въздишките преминаха в ридания, несдържани вече от нищо. „Загивам, Робин, загивам… Такъв живот… Лишава те от сили… от воля… Също като ласкаво блато, то те мами… поглъща те и ти… аз… пропадам.“

Несвързани, горчиви думи. Полетели като листа, те се слегнаха в краката им. И дълга гореща неумела целувка. Нещо отдавна забравено трепна вътре в Съчов, трепна, омекна и изплува. Мислите му спряха, всичко спря.

— Да вървим — каза Съчов с дрезгав, сподавен глас. И ставайки, повлече след себе си безволно подчиняващата се Елена Николаевна, която не преставаше да трепери. Той правеше всичко така, сякаш вътре в него се беше вселил съвсем чужд и непознат човек, комуто той бе дал тялото си под наем и който се разпореждаше с това тяло безжалостно и грубо. Следващите петнадесет минути те вървяха мълком, Съчов малко напред, Елена Николаевна — след него, мълчаливо и покорно. Така пресякоха един булевард, оставиха вдясно минарето на татарската джамия, излязоха по дълга крива улица при трамвайното депо, където вече се прибираха за нощта огромните туловища на вагоните, след това кривнаха вляво. Съчов се движеше като сомнамбул. Той дори не се замисляше какво върши, защото онзи, който се намираше сега в него, беше убеден, че всичко се прави по единствено правилния и възможен начин. Рамо до рамо те се изкачиха по тясна тъмна стълба, минавайки през етажите: първи, втори, трети… пети, шести. Над седмия етаж, на тавана, имаше ателие на художници. Съчов протегна ръка и в едва забележимата вдлъбнатина на стената напипа ключа.

Те влязоха вътре — беше тъмно като в рог — и неуспели да затворят вратата, жадно, трепетно и без свян те се притиснаха един към друг.

И така, свърши се. Защото тук завърши пътят, който бе започнат от тези двама души, независимо един от друг, от разни точки на огромния град и с разни цели — и това беше крайната точка на това странно движение. Какво пък, значи така е трябвало да се случи, така им било предписано и предопределено — или подобно предположение е само опит да снемем от себе си отговорността и да я прехвърлим върху плещите на така наречената съдба? Но може би предопределението се намира вътре в нас, невидимо до определен момент, както е невидимо заритото в земята зърно?

Тези разговори за предопределението намирисват на метафизика: винаги става така, когато човек не е в състояние да разбере нещо. Но нима не трябва да се опитаме наистина да разберем — ако не тези двамата, то поне ние — как, по какъв начин попаднаха те, сутринта едва спомнящи си един за друг мъж и жена, в тъмното и тайнствено помещение, високо над спящия град. Или пътеката на добродетелта е толкова тясна, че не могат да се разминат на нея двамина, срещнали се внезапно и неуспели поради тази внезапност да вземат мерки да се предпазят и защитят? Както и да е, пред очите й беше сложното преплитане на издигащите се нагоре плоскости на таванския покрив, сребристото сияние и до нея — едва очертаващото се в тъмнината лежащо тяло; от него, от това тяло, непознато за нея и същевременно до най-малките подробности познато, се излъчва мека, благодатна топлина. Струва й се, че викът, изтръгнал се от гърдите й преди няколко минути, още се блъска в пресечените плоскости на тавана като нощна пеперуда с невиждани досега цветове. Със своя вътрешен поглед тя вижда и чувствува многообразието на странния безтегловен свят вътре в себе си и се вслушва в него, като чувствува едновременно и ужас, и завладяващ душата възторг.

Не й се размишляваше. Тя вече нищо не искаше от този живот: в приходо-разходната й книга беше запълнена и последната страница и беше поставена последната точка. Налагаше се тази стара книга, книгата на предишния й живот, да бъде затворена и изпратена в архивата. Тя трябваше да започне отчета си отново, от този ден и от този час, защото това беше преддверието на очакващото я и още неизвестно за нея бъдеще.

А той? В този миг тя дори не се сещаше за него, но после, когато вълните се слегнаха, от облака на неведението изплува той, който сега нямаше пред лицето на затворената книга на миналото й ни име, ни звание, нищо; но и нямаше нужда от допълнителни означения. И изобщо нямаше нужда от нищо, защото тук, сред разпрострялата се във всички посоки вселена, се срещнаха най-накрая двама души, вече много години чезнещи от жажда и забелязали, когато вече всичко е изглеждало загубено, че те са в състояние да задоволят жаждата един на друг. И едва след това, когато и луната, уморена и скрита зад виолетовите облаци, им отне дори своето слабо сияние, заместващо им осветлението, когато, притискайки се един към друг с неочакваната остра и болезнена радост на откритието, утолили своята небивала жажда и обезсилени лежаха, разперили ръце, тогава малко по малко те започнаха да се връщат от намерената от тях обетована страна. И убийствената жажда, отнасяща се към сферите на духовното общение, бе заменена от глада — едва тогава в тишината се разнесоха гласове и смях. Пред тях се отваряше нова страница, в началото на която, макар и случайно, редом бяха вписани техните имена. Днес те не изменяха тук на своето минало. Миналото не съществуваше. И те самите бяха по-различни, отколкото в миналото — и ето, тези други хора се смееха…

А колко бяха гладни! За щастие в ателието имаше продукти, едва ли предназначени за тях, но дойдоха тъкмо на място. „Шляп, шляп, шляп“ — шляпайки с боси крака по дъските, Елена Николаевна се зае със спасителните работи. В края те провериха резултата, който се оказа толкова обилен, колкото неочакван и разнообразен: една трета бутилка перцовка, една водна чаша шартрьоз, твърд хляб, торбичка стафиди, маслини, две сардини в счупена чинийка, кутия консервирано месо, съвсем цял кокоши крак, две изсъхнали пирожки с мармалад, два кисели домата, един банан. Мандаринов конфитюр, бурканче калмари и накрая седем варени необелени картофа.

Те се нахвърлиха на яденето и ометоха всичко, както тайфун в Карибското крайбрежие помита бедняшките колиби. Стесняваха се, но бяха гладни и спряха едва тогава, когато и последният от седемте картофа беше честно и по братски разделен помежду им. После изтърсиха трохите на пода, чинно легнаха един до друг и потънали в облак дим, спокойно се стаиха, предчувствувайки смътно, че за дълго ще помнят тези минути като най-хубави в живота си.

А след това още веднъж разказаха един на друг за себе си. Правеха това така, сякаш единият от тях беше едновременно и другият — невъзможно и немислимо беше да говорят за друго. Това беше странно звучаща изповед, изпълнявана на два гласа. Тя попълваше пролуката между миналото, книгата за което беше завършена и затворена, и бъдещето, първата страница на което те започваха. И тази пролука можеше да се запълни само с чист, непримесен с нищо материал. Това беше изповед, непредназначена за чужди уши, звучаха признания, които биха били почти светотатствени, ако не се произнасяха с езика на любовта. И тези признания завинаги умираха там, в тъмната стая с нависнали черни плетеници на таванските плоскости.

10

Опознавайки другите, не опознаваме ли така самите себе си, въплътени в другия, по-достъпен за наблюдение образ; по такъв начин се навеждаме над водата и нейната меняща се повърхност показва собствения ни образ, но мъничко изменен. Но и това малко изменение е достатъчно, за да се появи на повърхността всичко, старателно и тайно пазено от нас.

Но какво пазим в себе си? Какви съкровища се крият в потайнините на душата ни — скъпоценни камъни или прах и пепел? И какво представлява нашата памет — не оная, от която всеки ден се ползуваме утилитарно и просто като ключ на пощенска кутия, а оная, другата, истинската памет, която помни наистина всичко — какво представлява тя, ако не същото онова скривалище, в което може да се намери всичко, което ни е нужно и еднакво може да ни прослави и погуби? Има ли на света човек, който с чиста съвест не би се побоял да измъкне от тъмнината нещо от онова, което години наред събира в това скривалище? Има ли някой, който да пожелае животът му, такъв, какъвто е всъщност и известен докрай само нему, да стане известен и още някому?

Такива вероятно няма.

Да разровиш старото — това е непочтено, понякога направо опасно занимание. Но то е необходимо за онзи, който наистина желае да опознае себе си непосредствено от самите извори, а след като се опознае, да разбере причините за своето днешно величие или падение. Какво би могъл да изрови, какво би могъл да узнае за себе си Съчов? Наистина сутринта, напуснал обетованата земя и разделил се на ъгъла на улица „Астронавтска“ с Елена Николаевна (пристъпвайки плахо, залитайки, тя влезе във входа на своя дом и вече изчезвайки от неговото зрително поле, трепнаха — сякаш ей сега щеше да се върне — нейните тесни рамене под тъмновишневия жакет… но не, не се върна), застанал неподвижно и загледан след нея с насълзени от напрежението очи, Съчов все още беше там, горе, на широкото и твърдо ложе, сковано от дъски, редом с тази, чиито непокрити с нищо рамене бяха до него, под ръцете му. И нейните думи, онези, които го принудиха да се реши изведнъж и да измъкне от забраненото досега скривалище своето разбъркано минало, думите, които като заповед за помилване възвръщаха човека за живот. Бяха ли казани тези думи? По-точно, бяха ли произнесени те на глас или това беше случай, когато ухото долавяше произнесени с едва помръдващи устни думи, а може би и със съвсем непомръдващи? Но тогава редом с тях имаше и други думи. И тези други думи бяха като нож на гилотина, като закривено и безчувствено острие, спускащо се надолу при най-леко, незабележимо движение. „Няма да се видим с теб никога вече“ — тези думи бяха произнесени и колкото и да се опитваше с цялото си същество да ги отхвърли или да им придаде някакво друго тълкование, не можеше и не можеше. Оставаше само един изход — да се разруши, да се неутрализира или поне да се спре тяхното действие; ето тогава в отчаянието си той разкри пред нея, а едновременно с това и пред себе си цялото съдържание на занемареното и забравено скривалище. Тогава именно започна да разравя старото, опитвайки се да намери в него нещо, което да послужи като причина да отсрочи произнесената присъда.

Сега всичко, разказано от него през нощта на Елена Николаевна, му се представяше в друга светлина. Но тогава, в тъмнината, той вероятно чисто инстинктивно се опитваше да въздействува на най-отзивчивата от струните, винаги обтегната в напрегнатата женска душа — струната на съчувствието. Иначе защо би си спомнил изведнъж за малкото момченце, лежащо в голямото студено легло и гледащо в немигащата синкава светлина на нощната лампа. Той си спомни за това и отново — за пръв път през последните тридесет години — видя всичко с очите си: малкото момченце, което се страхуваше. Страхуваше се и тъгуваше самичко сред белите, по-точно синкави от светлината на нощната лампа легла на всички ония, които в събота и неделя се прибираха по домовете при родители и роднини. А момченцето, лежащо на тъничко клъбце в прекалено широкото за него легло, нямаше родители.

Не се ли породиха тук у него страхът и неувереността в себе си — двата звяра, с които той с непостоянен успех трябваше после да се бори през целия си живот, до тоя час, като ту побеждаваше, ту претърпяваше поражение. Страхът и неувереността се раждаха от странните звукове, долитащи иззад плътно затворените с щори прозорци, усилваха се от тревожната неразгадаемост на сенките, беззвучно пълзящи по стените, и от странния блясък в очите на надвесената над него дежурна лелка, от която лъхаше едновременно на вино, тютюн и одеколон, а може би най-много от думите: „Горкичкият, горкичкият!“, от едрата хладна ръка, поставена върху челото му. Много по-късно той разбра значението на това „горкичкият, горкичкият!“. Тогава той разбра и друго: че надеждите да види ония, на които дължеше живота си, бяха напразни.

Помнеше ли ги? И да, и не. Той смяташе, че ги помни, и жал — към себе си или към тях — стискаше гърлото и пареше очите му. И макар че с разума си разбираше, че не може да ги помни, първоначалната увереност на чувствата тържествуваше над доводите на разсъдъка и той, вглеждайки се в избелялата любителска снимка, ги виждаше и ги помнеше живи.

Какво още пазеше неговата памет?…

Чудати бяха тези дреболии, така ясно отпечатани и съхранени три десетилетия. Например той помнеше пумпала, въртележката в червено и синьо, която веднъж му бяха подарили за Нова година… само че през коя година — четиридесета или четиридесет и първа? Тогава беше или на пет, или на шест години. Беше затворено дете, но лесно се привързваше. И сестрата, оная същата, подготвяше документите, за да го осинови. Но нещо се случи след това, тя изчезна от детския дом и той никога не успя да узнае каква бе участта на оная, която в синята светлина на нощната лампа стоеше над него, поставила на челото му своята хладна добра ръка, и ронейки неясни, нетрезви сълзи, повтаряше „горкичкият, горкичкият!“.

Пълен смут владееше Съчов, когато, гледайки съсредоточено в тъмния отвор на главния вход, в който преди няколко минути влезе Елена Николаевна, той се поддаде на спомените си. В нещастната му глава цареше хаос — тук бяха и спомените за прекалено широкия креват, в който („горкичкият, горкичкият“) лежеше малкото момче, метнало върху очите си сиво одеяло. Тук беше и споменът за странния стенещ вик и само като намек, като слаба пълзяща сянка — отзвуци на невероятните, подобни на богохулство думи, произнесени преди няколко часа — всичко това на фона на тъмната празнина на главния вход, в който току-що бе изчезнало цялото му минало — и далечно, и близко. Всичко това се поместваше едновременно в него. Но при това чувствуваше, че остават още непопълнени кътчета, защото колкото и да беше погълнат от своето минало, далечно и близко, колкото и да приковаваше поглед в главния вход, все пак успя да погледне часовника и с трезв, делови разсъдък, какъвто не би трябвало да му е останал след миналата нощ, да забележи, че до излитането на самолета остават не повече от три часа; и тогава мисълта за излитането повлече след себе си някаква друга практическа мисъл, а след нея трета, четвърта… и ето вече в мислите му започна да се образува нов, изместващ всичко друго слой…

Тогава се обърна и тръгна… тръгна… малък човек, разкъсван едновременно от няколко слоя на времето, както някога престъпникът е бивал разкъсван от тичащи в различни посоки коне.

Но той не беше престъпник, а жив човек. И ето тази способност да остава в три различни времена и да мисли едновременно, без всякаква логична връзка за толкова различни предмети — за жената, казала „никога вече“, за момчето в огромната стая, залята от студена синя светлина, и за самолета, който щеше да се откъсне от земята след три часа и нещо (без да се споменава и още по-големият брой дребни и извънредно дребни по значимост или по-точно по незначителност подробности) — тази способност огорчи Съчов, в нея той видя образец на бездушие и жестокост, които се определят изцяло с думата „практицизъм“, а оттук пък следваше, че качеството, което той така не харесваше у другите, беше присъщо и на самия него в пълна мяра.

11

Но каквото и да става — той тръгна… тръгна… като с всяка крачка се приближаваше към бъдещето, каквото и да беше то, бъдещето, колкото и силно да се отличаваше от недалечното минало. И каквото и да мислеше за себе си, каквито и унищожителни характеристики да даваше за себе си — фактът си оставаше факт: сърцето му биеше равномерно, с всяка секунда се отдалечаваше все повече от входа, където изчезна Елена Николаевна. И точно така равномерно, стъпка по стъпка, той се приближи до своя дом, за да се заеме с прозаичните приготовления за пътуването. И тъй като предстоящите ни работи, щем — не щем, винаги имат някакво неизразимо предимство пред вече завършените, мислите на Съчов малко по малко все повече се запълваха с представи за тези предстоящи работи. Така че, когато стигна до квартирата си, толкова непривично тиха и пуста, че му се стори чужда, той беше вече напълно готов за онази дейност, която се изискваше и диктуваше от приближаващата се минута на заминаването. И ако би било възможно да се заснемат последните часове от живота му на лента, би могло да се проследи колко способен е да се изменя пред очите ни един и същ човек в зависимост от това, каква роля играе в един или друг момент. Вчерашната вечер в стая номер седем това беше просто инженер Съчов; той седеше там тихичко на стола до Татишчев. При това видът му съвсем не беше забележителен, за да не кажем невзрачен — човек със среден ръст, на тридесет и няколко години, с як, макар и малко поприведен гръб и дълги жилести ръце; а едва забележимата под слънчевия загар руменина на бузите свиделстваше за желязно здраве. Скромно и тихо седеше той в своето добре ушито, малко тясно сако, радвайки се на успеха, който имаше Елена Николаевна. При все това страничният наблюдател не би бил в състояние да каже нищо определено, освен, разбира се, това, че този Съчов не е много разговорлив.

Такъв беше единият Съчов — незабележимият и тихият.

Но имаше и друг — онзи, който се появи няколко часа по-късно в тъмното ателие, под преплитащите се тавански греди, — той се отличаваше от първия. Имаше и трети Съчов, измъчващ себе си с мисли за низостта на собствената си природа, допускаща едновременно примесване на висшето с низшето, и този Съчов съвсем не приличаше на първите двама. Съчов, който се върна в своята празна квартира, беше отново друг. У него отсъствуваше и подчертаната мълчаливост и затвореност на първия, и дръзката решителност на втория, и мнителността на третия. Сега всичко у него дойде в някакъв хармоничен ред, макар че тази хармоничност беше от чисто вътрешен порядък. И ако в тази минута биха попитали този, четвъртия Съчов, какво чувствува, той би отговорил: спокойствие.

И така беше. Кой знае не беше ли този, четвъртият поред Съчов такъв, какъвто той би искал да бъде винаги — спокоен и неприпрян човек, свободен човек, човек с такава дълбока вътрешна свобода, която няма нужда да бъде демонстрирана външно. Сковаността беше изчезнала, сега всичко беше лесно и просто и ставаше от само себе си. В това число и разговорът. Той разговаряше със себе си и разговаряше с интерес като с човек, който разбира смисъла на една такава важна работа, каквато е събирането на багажа. Разбира се, казваше си той, можеше да се събере всичко още вчера. Но можеше ли някой да предположи, че този ден ще се нареди така, както се бе наредил? Не. А беше добре подреден, да, да — прекрасен ден, подарък на съдбата. Нима на това може да се възрази нещо? Сега трябваше да реши какво време се очаква днес. Украйна, август, рязък континентален климат. Това е географията. „Съчов, ти помниш ли географията? На умния човек му е ясно и без география. Тренировъчен костюм? Вземаме. Шорти? Как не. И три чифта чорапи. И каскет с пластмасова козирка, и кецове, и сандали. Сега горещината няма да ни плаши. А студът? Мислиш, че там може да е хладно? Разбира се, мисля. Нима забравяш, че… Добре, добре. Ето, вземам вълнен пуловер. И то през август! И вълнени чорапи. Всичко това ли е? И шлифер — в случай на дъжд. — Всичко, всичко, само не се оплаквай. Е, да, разбира се, забрави четка за зъби, винаги я забравяш, впрочем това съвсем не е беда, във всяка аптека, във всеки град ще си купиш, дори по-интересна…“ И той вземаше ли, вземаше какво ли не — та чак игла и конец. Не за пръв път се стягаше за път и — трябваше да се предположи — не за последен. Но игла и конец, това наистина беше краят. С иглата и конеца общата част на багажа му се оформяше напълно. А след това…

След това следваше „десертът“: това беше специалният багаж. Събирането му винаги се съпътствуваше от неизяснимо наслаждение, каквото той изпитваше само в детството си, когато четеше книгата за Робинзон Крузо — онова място, където подробно се изброяваше съдържанието на сандъците, изхвърлени на брега от загиващия кораб.

Робинзон си беше момче на място и със своето мъжество би могъл напълно да се понрави на веселия Робин от зелените Шеруудски гори; затова Съчов въпреки елементарния историзъм включваше мъжествения моряк в отряда на зелените стрелци. И постъпвайки така, Съчов отново — за кой ли път — изменяше своя облик. На кого започваше да прилича? Може би пак на онова малко момченце, което дълги години бе възпитавано в различни държавни учреждения. Там именно той се пристрасти към историята и се научи незабелязано да изчезва в царството на фантазията, където животът беше съвсем различен от онзи, при който година след година му се налагаше да заспива на един от петдесетте кревата под бледосинята светлина на нощната лампа.

Ето и сега той приличаше на момчето, което с примряло сърце брои съкровищата, изхвърлени от морето. Сега това наистина не беше нищо повече от игра, но той, както и по-рано, предпочиташе детската измислица пред трезвата пресметливост на възрастния. Предпочиташе я и щеше да я предпочита винаги. Сега, в тази секунда, той беше дивак, видял за пръв път блестящите стъклени огърлици и с радост готов да даде за този блясък злато. Нима не се състоеше в това и истинското предназначение на всеки предмет от материалния свят: да носи радост?

А ползата? — чуваше се тук възражение от другия бряг: оттам, където вероятно ползата напълно съвпада с изгодата. Но ние си правим оглушки и с удоволствие се присъединяваме към ония глупци, които наивно смятат, че не може да има полза там, където няма радост.

Би ли могло да се очаква — от гледището на непосредствения началник, подписал заповедта за седемдневния неплатен отпуск на инженер Съчов, би ли могло да се очаква поне някаква полза от тези занимания за проектантския институт „Гипроград“? Не, разбира се, а оттук — и цялата верига уморителни и унизителни процедури, които се налагаше Съчов да изпълнява всеки път, обхождайки едно след друго всички административни стъпала, които можеха да решават въпроса. И през време на тези обходи той нито веднъж, уви, нито веднъж не беше забелязал в нечии административни очи да пламне веселият пламък на безкористен интерес към неговите занимания, от които не можеха да извлекат никаква полза. Нито интерес, нито съчувствие и, разбира се, нито мисъл за Робин Худ и горските братя. „Ами че някога… или може би още сега!…“

„Защо е нужно всичко това?“ — това изразяваха косо отправените погледи и вдигнатите в недоумение рамене. „Защо е това?“ — и свиване на тънки устни. Нищо не можеше да спре това и не го спираше, само още една драскотина се явяваше на онова място, където се предполага, че лежи гордостта у човека. А ако ви се наложи веднъж, а след това още веднъж да стоите с проклетата хартийка и да казвате: „Моля ви, подпишете“, вие скоро ще се покриете целият с драскотини.

Защо ни е нужен насъщният хляб — „дай ни го и днес“? Иначе казано, всеки ден и всеки час — защо? И защо ни е нужно безкористно разбиране — този черен хляб на душите? И защо ни е нужна безкористната радост на маловразумителните занимания, от които не може да се извлече нито морален урок, нито практическа полза?

Защото без това не можем да живеем. Без това идва краят — капак на ковчега и буци пръст отгоре…

Но нима Съчов не можеше да им каже — но кой щеше да го разбере — защо му е това? И все пак беше жалко: наистина, подписвайки хартията, можеше да се забравят за миг свитите устни и ползата за работата, и тогава, без да се става от креслото, да се видят обсадата на Троя, Одисей, убиващ женихите, гибелта на Ниневия, фараон на лов за лъвове, армията на партите, разгромяващи легионите на Крас — да видим себе си, защото ние също сме били там — вие и аз; кръвта, пролята тогава, и сега тече в нашите жили; вярно е, че в тези, които отдавна седят в креслото, тя не тече толкова бързо. Но може би не ни се иска да гледаме толкова надалеч? Тогава бихме могли да си спомним за нас самите отпреди тридесетина години. Тогава синьото небе и саморъчно направената стрела ни се струваха вълшебство и оставяйки по прашния път следи от босите си нозе, не се страхувахме да пеем: „Елен от петстотин крачки, ако щеш пукни — не ще убиеш!“

Сега и от това няма нужда. Сега на нашите услуги е ресторант „Руска кухня“, по всяко време там можем да получим еленово месо по селски. Стойността на една порция е отбелязана в менюто на ресторанта — две рубли и седемдесет и четири копейки — „благодаря, не ни връщайте ресто“. И останалото също не ни е нужно. Вместо да ходим на лов, намъкваме възтесния вносен костюм на фирмата „Тико“ и се отправяме извън града с любимата девойка или с жена си към Зеленогорск например или към Дюни. И защо ни е при това този съмнителен полъх на клонките, ако можем, съчетавайки приятното с полезното, да слушаме по транзистора новите песни в изпълнение на Том Джонс?

Съвсем излишно.

И смешно.

Двадесет жълтици аз залагам,

накрай масата аз тук ги слагам.

Елен — от петстотин стъпки

ще убие моята стрела…

Ах, не, не, не и не. Всичко това е излишно — всичко, включително и чувството, което поражда у нас прекрасното: „Аз мога да върша това“.

Така разговаряше той със себе си. Но тук трябваше да спре и да прекъсне своя, макар и вътрешен монолог, неслушан от никого, но поради това вълнуващ го не по-малко. Трудно му беше да реши дали тази вътрешна негова реч е глупава, да, а може би и не е чак толкова глупава. Тук беше важно друго — той разбра, че тя е безполезна. Той забрави собствените си грижи — своя гьол. „Всяка жаба да си знае гьола“ — запя той, продължавайки да събира своите амуниции, и само резкостта и нервността на движенията му свидетелствуваха за още непреминалото раздразнение.

И тогава зазвъня телефонът. И докато поглеждаше часовника и решаваше да вземе или да не вземе със себе си една или друга вещ, която тук изглеждаше безполезна, но там можеше изведнъж да му потрябва, Съчов се хвърли към неистово звънящия телефон и завика: „Да, да, вече излизам“. Или: „Не, не трябва, не“. Или: „Не твоя. Залепи онзи, който е по-къс… Разбира се, дванадесет стигат“. И след миг: „Да, да, след десет минути. Няма нужда да идваш. Опашки ли? По-добре вземи дузина. Онези бьорновските, светещите. Е, хайде!“ — и така нататък, и така нататък. И всичко това — докато се мяташе из стаята ту тук, ту там, докато накрая, като се приготви, грабна чантата и — напред, срещу съдбата, макар че онова, което го очакваше, едва ли заслужаваше толкова възвишено наименование.

На прага той се огледа. Тук беше неговият дом, неговата крепост. Тук беше неговият свят и друг очевидно не му се полагаше: прозорец на север, прозорец на запад, огромна, продънена в средата кушетка, наслада за лентяя, матовият като сляпо око екран на телевизора с три съхнещи астри в широка ваза и старинната въртяща се етажерка — шведска според преданието — с книгите му: Шерууд Андерсън лежеше до Монтен, Томас Ман до Цицерон, Плутарх и Сименон, Арнолд Цвайг и Софокъл, Пушкин и Пристли… и Балзак… Това беше единствената му собственост, с която той можеше в известна степен истински да се гордее; етажерка с осемстотин книги — никога непресъхваща река, способна да напои и пустиня.

И още един поглед, вече наистина последен, хвърли той на своята любима картина, оная, която висеше над кушетката, при главата му: от черната дълбочина вляво на издигащата се възловата решетка се откроява бяло петно. Това е питащо лице с очи, насочени някъде встрани и надалеч, а по-долу, пак от тази тъмнина, изникват подобно на две бели стъбла две ръце с пръсти, подобни на листенца от маргарити, а някъде там, в далечината, неправдоподобно надалеч, като спомен за загубена свобода се вие ручейче; то може наистина да бъде Стикс. Картината се наричаше „Мъдрост“, но очевидно измамна мъдрост, тъй като тя не бе донесла на притежателя й нищо друго, освен решетки. С това сигурно се обясняваше безнадеждната печал на гледащите встрани очи. А може би всичко това беше точно обратното и мъдростта беше най-истинската възможна мъдрост, щом й беше необходимо да се прикрива зад решетка…

— Е, прощавай — каза той на мъдреца. Онзи, без да отговори, продължаваше да гледа встрани и надалеч. Тогава Съчов окачи на рамо калъфа с лъка, взе куфара и излезе.

12

„Уважаеми другари пътници…“ Гласът на стюардесата беше професионално бодър и стерилен. В самолета беше задушно и за да се избавят от противното усещане, оставаше само едно проверено средство — да се опитат да заспят. Съчов се протегна за ръчката долу вдясно и се отпусна, притворил очи. „Едно, две, три… — започна той да брои, — четири, пет, шест…“ — това средство винаги даваше резултат, макар че всеки път действуваше различно. „Четиридесет и едно, четиридесет и две, четиридесет и три — изглежда днес това средство ще се окаже по-малко ефикасно, отколкото обикновено, — петдесет и осем, петдесет и девет, шестдесет.“

„… Рейсът се изпълнява от харковски екипаж, командир на кораба е другарят Прокопенко.“

„… Седемдесет и четири, седемдесет и пет, седемдесет и шест…“ Съзнанието му работеше необикновено ясно. Броенето вървеше от само себе си, някъде в третия план, все едно, рано или късно то трябваше да окаже своето приспивателно действие, да заработи като бомба със закъснител. Неизвестно кога. А засега слушаше всяка дума, произнасяна от стоящата до него девойка в синя лятна униформа. „Деветдесет и седем, деветдесет и осем, деветдесет и девет“.

„… Рейсът се изпълнява на височина…“

„Никой не се интересува от това — помисли той. — Друга е работата, ако тя разказваше нещо за себе си, вместо да повтаря едно и също в трите салона. Ако тя изведнъж кажеше така: «Драги другари пътници! Аз съм родена — нека бъде някое малко зелено приветливо градче… да кажем Полтава, и така: — Родена съм в Полтава в…»“ — Тогава той разбра, че не може да реши в коя година би могла да се роди тази чистичка и малко високомерна дългокрака девойка с вирнат нос, остри колена и шапчица, смело килната настрани. Тя беше на двайсет, е, най-много двайсет и две, значи… По дяволите, значи е родена веднага след войната. Като помислиш само, вече успя да израсне и да възмъжее цяло поколение, което съвсем — невероятно! — съвсем не беше закачило от войната. Поколение, което не знае какво е артилерийски обстрел, бомбардировка, евакуация; поколение, нечуло никога спокойните и тържествени думи: „От съветското информбюро“…, от които дори и сега потрепваше сърцето му.

Какво поколение беше това? Нали за тях миналата велика война беше просто история — например такава, каквато е войната с Наполеон. И все пак това поколение, следващо след неговото, израсна. Момчета и момичета, родени няколко години след свършването на най-кръвопролитната в историята на човечеството война, израснаха и станаха възрастни мъже и жени със свой поглед върху света. Какъв именно? Какво искат те от този свят, как си представят те бъдещето? — Уви, той не знаеше това, защото не познаваше поколението, идващо на смяна.

Ето защо най-добре беше девойката с остри колена да разкаже за себе си.

„Сто и двадесет, сто и тридесет, сто и четиридесет…“

А много ли знаем ние за собственото си поколение?

Половин час той стоя на летището сред бъркотия и свистене, шум, бучене и грохот на металическите думи, изсипващи се като градушка от уредбите на високоговорителите. „За сведение на пътниците, излитащи с рейс 9448… Вашето излитане ще се забави до осемнадесет нула-нула… Внимание, посрещачи!… Пристига самолет «Ту-104», рейс 2137 от Магадан… повтарям…“ Така си стояха те, той и малобройният им отряд, за който би трябвало да знае всичко, и не само защото вече пет години пътуваше с тях на десетки състезания; но и за тях — разбра той сега, опитвайки се да заспи сред методично мяркащите се някъде в задния план цифри, — дори и за тях той не знаеше нищо. Не, знаеше, разбира се, нещо, но това бяха само външни сведения, непроникващи в същността на нещата. Той знаеше не самите хора, а сведенията за тях. А това е съвсем друго. Той можеше, ако би трябвало, да съобщи някакви факти за личния им живот — женен, омъжена, разведена, с дете, някакви щрихи, едва изменящи общата окраска, но само едва-едва: сприхава, отличен инженер, обидчив, живее в държавна квартира, прекарала е в Ленинград цялата блокада. Но всичко това не му казваше нищо: това бяха само звуци и зад тях не се криеше нищо — човекът се губеше напълно. А на него му се искаше да разгледа човека, губещ се неизвестно къде. Тайната, ето какво ни мами винаги и няма нищо по-интересно от отгадаването на загадки, които дори не ти се задават — отначало ти трябва да отгатнеш самата загадка, а после да се опиташ да я разгадаеш.

Тук идва естественият въпрос — защо? Защо един човек да знае какво става в душата на другия? Навярно затова — и Съчов не виждаше друг отговор, — че само така можем да почувствуваме общото ни с другите. И да разберем сами себе си.

А може би тяхната скрита общност се изразяваше външно в тяхното странно и трогателно увлечение, увлечение подобно на любов. Ето и сега вляво и вдясно от него се чуваха тези упоени задавени гласове.

„… И ето че когато увивах седлото с лавсан…“

„… Не, слушайте: в последния брой…“

„Видях такава магнитна поличка — да умреш!“

„… Когато теглиш стрелата през шведския кликер, това колелце подскача и…“

„… Този Харди Уорт знаеш ли колко изстреля миналия месец на мача САЩ–Канада? Триста двадесет и осем на петдесет метра, дванайсет точки над световния, а той няма още и деветнадесет години. А ти казваше…“

„Триста и осемнадесет, триста и деветнадесет, триста и двадесет“… Ако ги оставиш, ще разговарят за лъкове чак до Владивосток и обратно. И Съчов се усмихва сънно с щастлива усмивка. Та и самият той е такъв и колко е приятно, че не си само ти такъв. С гъста лепкава лента сънят следва миглите, гласовете наоколо се чуват все по-приглушено, като отдалеч и всеки миг, отдалечавайки се, стават все по-тихи, по-тихи, по-тихи. Той успява да помисли за Харди. Тази година той се закле да спечели световното първенство. Той, Харди, писа на Съчов, че тренира всеки ден по шест часа; би тренирал и повече, ако не бяха занятията му в колежа — затова, макар че Харди обещава да спечели световното първенство, всъщност иска да стане само лекар. Ето защо тренира само по шест часа.

„Млад е — мисли Съчов с неочаквано старческо огорчение, — той може да си позволи това. Младостта може да си позволи много. Не би рискувал да каже така за себе си. По-рано… а впрочем — и сега също. Добре е да си млад. Добре е да си млад, добре е да знаеш какво искаш и да се занимаваш с работа, която ти е по сърце“.

А с какво би искал да се занимава той?

Сега се занимава с подготвяне на храна за архивните мишки. А каквото не изядат мишките, ще се покрие с дебел пласт прах. Е, добре, разбира се, не е точно така, призна пред себе си той, и все пак… Тук очевидно цялата работа беше в способността да се задоволяваш с абстракции. Това не е нито порок, нито положително качество, това е просто начин на мислене, с корекция на темперамента. За едного правоъгълникът, нарисуван на хартия, е жилищен дом, а за другиго — само правоъгълник. Ето, той е от другите. Обичаше работа, в която участвуват всички органи на чувствата, а не само зрението. Работа, от която те болят ръцете и гърбът, работа, след която остава нещо с вид, форма, обем, цвят, нещо, което може да се пипне… Не е ли трябвало да стане книговезец?

Работа на ръцете… Има ли по-голямо щастие от възможността да се докоснеш до работата с ръцете си — независимо дали е книга, болт или облицовка на космически кораб? Не произтича ли оттук онова себеуважение на човека, комуто се е паднало такова щастие? А на него какво му се е паднало? В най-добрия случай — съмнителното щастие да види своя проект на макет. Всичко, с което се занимава, е на хартия. Хм. Той й нямаше доверие. Непорочната й белота беше измамна. Не, хартията и работата върху хартия не будеха у него доверие, не пълнеха душата му. Тази празнота можеше да бъде попълнена само с труд, чийто смисъл му е понятен. Архивните мишки?… Той сам си беше виновен, никой друг. Трябваше да мисли за това, докато беше млад. Та невинаги е бил такъв… Той усети изведнъж възостро-сладкия дъх на току-що скован кофраж и тежката влажност на втвърдяващ се бетон и сърцето му се сви — нали това е било, всичко е било: тежестта на бетонните пръстени, поставяни в тръба през веселия хладен ручей, прахът, набиващ се в порите, мазолите по дланите и глътката вода направо от ручея — ръцете се опират в червеникавата от желязна руда земя и ти пиеш, легнал по корем, а над теб шумят дърветата, белязани вече от твоята брадва — и ти си щастлив.

Трябва нещо да прави, да прави, да прави нещо…, но какво? Трябва нещо да направи с този живот, трябва да се махне от шушнещата хартиена гора. Не е ли късно? Той беше вече забравил как в ранно утро по хлад излизат по трасето пикьори, как те дърпа назад огромният сандък на теодолита, как мирише тревата, съхнеща на слънцето… Ще му стигнат ли силите да се върне към миналото… или може би трябва да търси друга пътека? Къде е тя, тази пътека? Къде го чакат с нетърпение? Къде той, Съчов, е незаменим и нужен до смърт? Къде е онази работа, където, задъхвайки се от радост, той ще отива един час преди работното време и оглеждайки се със съжаление, ще си отива вечер. Не, разбира се, той е несправедлив към своята работа. Да вземем, например, архитектите… Не, той не е прав… За тях проектите не са хартиена гора. Но нали всеки трябва да търси своята работа и да се успокои едва когато я намери.

А той, той какво да прави? Би могъл да работи като треньор. Би събрал около себе си дечица — момченца и момиченца. Ще ги накара да се зачудят, като им разказва приказки за отдавна минали времена, за далечни страни, за хора, живели много отдавна, за такива, които се различават от нас, и за такива, които приличат на нас. Би им разказал за древния Рим, за Крас, чието честолюбие го бе погубило; за Спартак, чието тяло не било намерено след битката, и за Юлий Цезар, убит от Марк Юлий Брут, който сигурно… Впрочем, не, едва ли… За онова, което трябва да черпим от миналото, наричано история… Едва сега той се сети, че това може би съвсем не влиза в треньорската работа… но твърде дръзка му се стори тази мисъл. Историята… не, това е невъзможно, това е прекалено хубаво, за да може да се осъществи. Не бива при пълна скорост рязко да завиеш встрани, това винаги води до катастрофа, не бива изведнъж да се изменя посоката на жизнения път, определена от изминалите тридесет и три години.

„Какво да правя, какво да правя аз? — прошепна той, като зовеше за спасителна помощ неизвестно откъде. — Длъжен съм, трябва да направя нещо. Но какво?“

Някъде невъобразимо надалеч тих глас отброи вместо отговор: „Петстотин четиридесет и четири…“

И той заспа.

Присъни му се коридор. В съня той му се струва безкрайно дълъг — много по-дълъг, отколкото беше всъщност, когато той го видя за пръв път преди двадесет и пет години. Наистина може би нереалното усещане за тази безкрайна дължина се породи впоследствие, през безкрайните десетки и стотици дни, когато му се налагаше да се запознае по-отблизо с този коридор, така да се каже, непосредствено — или като размазва с четка тъмночервен или янтарножълт паркетин, или като пълзи с мокър парцал и гони пред себе си черната, вдигаща пара вода с мраморни жилчици сапунена пяна, или като си жули до кръв колената, когато с вълнен парцал и четка лъска до блясък ъгълниците на дъбовия паркет. Но всичко това беше по-късно, през следващите седем години, а по онова време, към което се отнасяше днешният му сън, той не знаеше още нищо, защото, както беше вече казано, то беше преди двадесет и пет години, тоест през есента на хиляда деветстотин четиридесет и четвърта година. Училището беше току-що организирано.

Той беше запомнил тези дни много ясно, защото контрастът между неотдавнашното минало на Съчов и това неправдоподобно бляскаво и сияещо настояще беше извънредно голям, още повече че интервалът от време тук беше минимален. Какво значи това, би могла може би да разбере само Пепеляшка, попаднала на кралския бал направо от кухненската печка с бобената чорбица. Всичко станало със Съчов беше толкова неправдоподобно или във всеки случай толкова непредвидено. Но все пак беше действително.

Цялата тази старинна сграда, подобна на кораб, с широки дълги коридори, с медни перила, които съвсем не бяха перила, а бордови въжета, с величественото, постлано с килим стълбище, което също, разбира се, беше не стълбище, а вита корабна стълба, с безбройните тайнствени галерии, стълбички, големи и малки стаи, килери и изби, с огромните прозорци в сложни решетки, гледащи към Нева, всички класни стаи с новички чинове, покрити с нежен златист лак — всичко това беше действителност, още по-осезаема и прекрасна, защото това щастие го беше осенило съвсем неочаквано, внезапно и без всякакви видими причини. Затова понякога той чувствуваше, че не е в състояние да понесе товара на посипалите се върху му неизвестно откъде блага, и ако по онова време можеше да подозира съществуването на висши сили, навярно би повярвал в бога.

Но апотеозът на цялото това нечувано великолепие и разкош — или така му се стори на него — беше денят, който му се присъни сега, в минутата, когато, отпуснал се назад в мекото кресло, той се носеше над облаците в съвременния суперлайнер със скорост деветстотин километра в час, а именно денят, когато им раздадоха парадните обувки. По-късно имаше и други, прекрасни за момчешкото сърце и запомнящи се събития — например раздаването на парадните мундири, ушити от най-добрите шивачи точно по мярка — великолепни произведения на шивашкото изкуство, с изпъкнали гърди, с два реда по шест копчета отпред и още четири копчета на задните поли и изумително бял кант на изпънатите, като направени от ламарина панталони, т.е. деня, когато всеки от възпитаниците, а не само бедният Съчов, попаднал от средна ръка детски дом в училището, по някакъв свръхестествен начин се чувствуваше едва ли не парализиран от възхищение (отчасти поради смътното усещане за недостоверността на случилото се). Но всичко това, както беше вече казано, стана после, по-късно, когато душата му вече се беше пообръгнала малко и притъпила във възприемането на явления, недостъпни за разума — а ето деня на раздаването на парадните обувки той не би могъл да забрави никога.

И не го забравяше. От време на време, впрочем съвсем неочаквано, този ден изплуваше в паметта му съвсем ясно и непомрачено, сякаш не можеха да го докоснат наносите през следващите двадесет и пет години, както беше и в днешния му сън.

Те бързо се строиха по командата на старшината, по гърдите на който нямаше място без сребърни и бронзови медали — строиха се бързо, макар и някак суетливо, защото не бяха придобили още дошлата много по-късно чисто механическа похватност. И постигнали относителен ред, тръгнаха по коридора към най-далечния му край към някаква врата, водеща неизвестно накъде. И докато старшината, скрит зад вратата, вършеше магическото действие, те стояха, тъпчеха на едно място и протегнали дълги детски шии, се опитваха да познаят какво ги очаква, като не забравяха да хвърлят косо поглед и към съседа си, тъй като за двете седмици, които бяха прекарали в училището, те едва ли бяха успели да се вгледат един в друг и да научат нещо повече един за друг. Затова отношенията им засега се оформяха чисто стихийно, по принципа, който беше най-ясен и можеше да се характеризира разбираемо и просто: „А-кой-е-ба-ща-ти?“ — и така наистина стана съвсем стихийно, че ония, които можеха някак си с по-голяма или по-малка убедителност да отговорят на този въпрос или които просто имаха родители, се държаха заедно, а ония, които въобще нямаха родители като Съчов, общата съдба ги приобщаваше към такива като тях, особено в тези съвсем първоначални дни. И затова в тези минути на очакване на новото чудо, границите на което той дори не се опитваше да отгатне, Съчов непрестанно поглеждаше крадешком към своя случаен съсед и въртейки глава и наострил уши, вече долавяше тайнственото прекрасно шумолене, носещо се иззад вратата. Като си кривеше устата, той все пак се изхитри с известно запъване да зададе на съседа си, загледан встрани с доволно надменно-равнодушен вид, онзи най-сакраментален въпрос, който в ония дни им служеше като отличителен знак. В отговор съседът му, опулил очи, попипа внимателно носа си и като завъртя кръглата си остригана глава, процеди презимето си, което направи толкова силно впечатление, че насмалко Съчов не забрави очакващото го зад вратата чудо. И то беше съвсем понятно, защото прозвучалото и така небрежно произнесено име принадлежеше на командващия военноморския флот. При такова име кръглоглавият съвсем не трябваше да стои редом с безродния Съчов. Но от тази предизвикателна увереност, с която се отдели от „своята“ група и застана именно до Съчов, можеше да се разбере, че това беше демонстрация с оттенък на дръзко предизвикателство, а нищожността на самия Съчов беше необходима само за да подчертае величината на тази дързост. Самият Съчов обаче в тази минута простодушно не мислеше за нищо подобно. Сърцето му ту литваше, ту се спускаше и възможността само на предположението, че кръглоглавият може да пожелае да се сближи с него, заставяше Съчов да се отвлича от съзерцанието на затворената врата и с риск да си повреди зрението да отправя коси погледи към кръглоглавия, замирайки от неясни предчувствия. И кой знае как би могло да свърши това раздвоение, ако внезапно не се бе отворила вратата и не бе се появил старшината, придружен от тежко дишащия интендант. По-вярно ще бъде да се каже, че присъствието на интенданта само се предполагаше, а вместо него — или поне вместо горната му половина, стърчеше, разпръсквайки на много метри наоколо с нищо несравнима по мирис на нова хромова кожа огромна грамада лъскащи с тъмния си хром обувки — истински кожени обувки с восъчножълт цвят на подметката, върху която беше отбелязан номерът. Една партида, втора, трета — интендантът се мушваше в своята врата като в пещерата на Али Баба и скоро пред строя, който по това време се беше съвсем развалил, също като зле изпечен пирог, се извиси кула, пирамида, планина от обувки.

Тогава Съчов забрави всичко друго на света, дори кръглоглавия си съсед, който също загуби временно своя високомерно-равнодушен израз. Дори той — чудно ли е тогава какво ставаше със Съчов. Струваше му се, че спи или бълнува. И когато беше дадена команда да се пристъпи към мерене на обувките, той не се хвърли като другите напред, а остана на мястото си — безмълвен и вцепенен… Стоеше така, неспособен да мръдне от мястото си, защото до тази минута не само не беше имал, но дори и в ръце не беше държал нови кожени обувки — и колкото години да преживее още, дори и сто, никога няма да забрави този миг. Именно тогава постоянно мъчещото го усещане за самота започна малко по малко да напуска душата му, да изчезва и да се разтваря напук на всичко, което се случваше или можеше още да се случи с него…

13

Къде попаднаха те? Колкото и да беше странен този въпрос, беше напълно уместен, защото всичко, което можеха да видят — като се почне от онази минута, когато по стълбата, потреперваща от силните пристъпи на вятъра, слязоха на земята и примижавайки от ярката светлина, се насочиха към изхода, притискайки към себе си дългите калъфи с лъковете, всичко видяно от тях или попадащо бегло пред погледа им не даваше ясен отговор и дори можеше да постави всеки човек в твърде затруднено положение. Защото всичко това — и летището със стандартната двуетажна постройка, с ресторант, багажно отделение, с решетка, ограждаща малка градинка, където бяха наказани да се мъчат очакващите своя самолет пътници, и площадът пред сградата на летището, неизменната кръгла цветна градинка по средата, и спирката на такситата, и жените на неопределена възраст с тъмни набръчкани лица, шумолящи с пищни букети, и ваксаджията, чието стъклено жилище обикновено се прилепваше към входа за вестибюла, и самият вестибюл с указания за ресторанта, пощата и телеграфа, но повече от всичко кътът за сувенири, където на стъклени полици лежаха изработени от равнодушна ръка и може би именно затова с голяма прилика бюстове на велики хора с акуратно люлееща се на бял конец цена: Белински — 5 рубли и 40 копейки, Пушкин — 12 рубли и 20 копейки, Лев Толстой — 4 рубли и 80 копейки, — всичко това беше някак оскърбително и приличаше на подигравка. Градът, в който те се оказаха, нямаше свое собствено лице и можеше, ако се съди по външни признаци, еднакво да бъде и Смоленск, и Воронеж, и Полоцк, и Гомел, но съвсем не непременно Харков, където никой от тях не беше идвал по-рано.

По асфалтираната и сенчеста улица край сгради с неизменните пет етажа, украсени ту с чукано стъкло, ту с трошени тухли, ту с обикновена мозайка, не особено лесно се добраха до градския комитет за физкултура и спорт. Това беше непривлекателна двуетажна постройка, приличаща едновременно и на баня, и на пералня, дадена за ползуване на комитета за физкултура и спорт само заради пълната си непригодност за някакви други цели — позната картина, която неведнъж им се случваше да наблюдават в най-различни области и градове. И инструкторът на комитета, отговарящ пред своите по-висши началници за провеждането на тези състезания, човек с неопределена възраст и посърнало от всекидневната умора лице, който приемаше пристигащите отбори и ги разпределяше за нощуване и храна („Колко души пристигнахте? Попълнете тези, да, да, и ето още тези бланки — не. Мандатната комисия ще бъде по-късно. — Ало, ало, хотел «Първомайски» ли е? Не, питах хотела, хотела питах — къде е вашето командировъчно? Ах, ето го простете, другари, не може ли по-тихо — талони ще получите от счетоводството; тук — по коридора, втората врата вля… Хотела? Всичко запазено за стрелците с лък… Да, да… Е, ето, тръгвайте. Хотел «Първомайски», тролейбус до центъра… оттук втория трамвай — няма какво — аз сам съм бил там, да. В Четиридесет и втора… Извинявайте, какво? Автобус? Какъв автобус… Петришчев? Как… другари, имайте съвест, нищо не се чува… Какво? Ах, да — в ресторант «Спорт», не, близо е, тук, талони по рубла — всичко, всичко хубаво. Аз… ало…!“), беше такъв, какъвто във всеки друг нормално работещ комитет за физкултура и спорт (с изключение може би на столичния). Т.е., нещастен вълшебник, който върши чудеса с помощта на протрития телефонен указател, записки на парченца хартия и други бележки. Той спи не повече от пет часа в денонощие и получава за това заплата, не много по-голяма от заплатата на добра чистачка.

Не, разбира се, не всичко беше така мрачно; малко по-после, вглеждайки се в предметите, изплъзнали се от погледа в първите минути, можеше да се разбере, че това е благодатна Украйна. Замяркаха се примамливо едва ли не на всеки ъгъл закусвални, започна явно да преобладава милващият ухото пеещо-провлачен говор; мернаха се няколко възтежки паметници, по южному щедро потънали в цветя — всичко беше така. А щом се намериха на пазара, за което се наложи доста да обикалят, те разбраха и се убедиха накрая, че наистина са в голям украински град. Като малко ручейче те се вляха в общия буен поток и той ги завъртя, увлече ги и ги понесе покрай подвижните човешки брегове, където съвсем не мълчаливо се демонстрираше изобилието и щедростта на плодородния украински чернозем.

Да, имаше по какво да се разтичат техните северни, затъжили се за ярки, живи цветове очи. Имаше за какво да въртят глава ту наляво, ту надясно, да се впускат напред и да се връщат, срамежливо да опитват щедро предлаганите мостри. Лятото вдигаше пара, беше в разгара си, а над всичко царяха вишните — вишни, вишни, сочни и твърди, и тук, и тук, и там, а стопанката на тези вишни беше готова — ей така, съвсем без пари, за рубла и половина да даде цяла кофа — едва ли не и с кофата в добавка. И вие вече се каните да вземете тази кофа с едри ярки плодове, но в това време погледът ви пада — съвсем случайно — на два метра по-нататък — и ръката ви с протегнати пари замира. Защото и там, на две крачки, също има вишни, и то какви! Чудо: още по-едри, черни, месести, тръпчивата им сладост се долавя, дори без да ги опитате, и вие, засрамени, все пак правите тези две крачки към онези вишни… Та след минута пак така покорно да идете към втори, трети… пети… А от тях да минете към сливите — ту аспидночерни, продълговати като малки лодчици, ту огромни, сиво-сини и кръгли, ту двуцветни: кафяво-жълти, разпръскващи гъст сладостен аромат. От сливите вече в пълно изтощение минавате към безкрайните редици ябълки — нежнобледи, яркожълти и пурпурночервени; ту огромни като два юмрука на здрав юначага, ту трогателно малки… А по-нататък вече настъпваха крушите — но не, за крушите на автора вече не му достигат думи, а пък там, в далечината, се разстилаха, все се точеха и точеха редици — и всичко това беше весело, гръмко, пеещо, открито, със столичен замах, но не със столично високомерие, а просто шумно и пъстро… И тогава си припомняш невисокия остронос човек, ходещ някога по безкрайния простор на друг такъв украински панаир. И ти се иска да обиколиш всичко отначало, защото тук някъде, можеш да не се съмняваш, трябваше да има и галушки със сметана, а при съвременната техника какво им струваше да заскачат сами в устата. Ето, такъв им се представи, след като ги измъчи в началото, този славен украински град и такъв го запомниха те, макар че несъмнено в този град имаше и много други неща, дори още по-достойни за запомняне; но повече от всичко те запомниха именно пазара — нима може да ги упрекнете за това?

Останали без крака, едва дишайки, те се дотътриха обратно в хотела; това беше странна и донякъде комична гледка, която спираше върху себе си всеобщото внимание и предизвикваше добродушни усмивки. Те носеха в ръце дини, подобни на отрязани глави, мрежите им се издуваха от сливи, ябълки, вишни и круши и смело можеше да се предположи, че ще е нужна помощта поне още на петнайсетина души, за да се надвие на всичко това. Два огромни пухкави, топли още самуни хляб легнаха после на масата в почетен ескорт от пурпурни домати, нежнозелени, скоро осолени краставички, картофи, сварени с препържен лук, чесън и подправени с копър, домашно приготвени свински наденици, меки, пикантни и ароматни, покорно легнаха тук и ето че неминуемо над цялото това великолепие блеснаха остро наточените ножове…

Не, никога не бяха изпитвали подобно наслаждение. Никога още храната не им се беше струвала толкова вкусна и чудовищният апетит, пред който би отстъпил и Гаргантюа, ги правеше всички равни в този момент пред многоцветното изобилие на храни, пред стълпотворението от храни върху неудобната маса в хотелската стая. В тази минута те започнаха дори да си приличат един на друг и това сходство ги навеждаше на мисълта, колко условни са всички разделения и градации пред чистото движение на природата, откъснато от всичко останало. О, как ядяха тия инженери и конструктори, тия майстори на спорта, тези мъже и жени, холерици и меланхолици, как се наслаждаваха, зариващи се в меките къшеи безтегловен хляб. Как се пръскаха с ярък доматен сок, дъвчеха, хрупаха, режеха още и още — никакви ресторантски деликатеси не можеха да се сравнят с това, което небцето и езикът им усещаха сега, което сдъвкваха сега зъбите им — простата, от векове позната на хората и любима от тях храна, сок и плът на земята, по-древна от самото човечество.

Дълго продължи тази вакханалия, този лукулов пир, в тясното пространство на двукреватната хотелска стая, на неудобната тясна маса, покрита с два вестника. Когато свършиха този пир, те се отдръпнаха от празната маса със съжаление, че не могат да продължат повече, и се пръснаха по стаите си. Но още дълго си спомняха този пазар и този ден и час, а когато се върнаха обратно и всичко станало с тях се превърна в невъзвратимо минало, срещайки се, те си казваха един на друг: „А помниш ли Харков?“ И тогава всеки от тях неволно набираше въздух в гърдите си, шумно въздишаше и усещайки как се премрежва погледът, казваше: „Харков ли? Че може ли да се забрави такова нещо?“

14

„Когато работех в Албания…“ — каза Николай Семьонович и спря, наблюдавайки с напрегнат премрежен поглед стрелата, която, едва звънтейки, се въртеше по огледалото, снето от стената; в някакъв, известен само на него момент той я хващаше, притискаше я към огледалото, притискаше я още, после отново я завърташе — сега вече нямаше никакво звънтене, стрелата се плъзгаше, като издаваше равен плътен звук, което свидетелствуваше абсолютно сигурно, че е права.

Разговорът се водеше в навечерието на състезанието, разговор, който не ангажираше външно, течеше непринудено и бавно, с прекъсвания, преминавания от една тема към друга, по-скоро мисли, изречени на глас, отколкото диалог, състоящ се от два монолога, когато всеки говори за своето и не се вслушва особено внимателно в онова, което казва събеседникът. Вечерта беше чудна, топла и спокойна, небето обещаваше за утре хубаво време, а момичетата отидоха на кино да успокояват разлудуваните си нерви — филмът със заглавие „Следите водят в пропастта“ напълно отговаряше на тази цел. Да, а пък те — Съчов и Николай Семьонович — не се интересуваха от никакви следи, те и двамата бяха помъдрели от живота мъже, бяха по-възрастни от останалите и по-опитни от всички и знаеха, че ако не проверят в навечерието на състезанието цялата амуниция, така ще си остане непроверена — какво да искаш от девойките. Ето защо те проверяваха и проверяваха наред.

Не само за да се наслаждават на прелестта на тихата южна вечер, предизвикваща възхищение още у класиците („Знаете ли украинската нощ? Не, вие не знаете украинската нощ…“), или на благодатните дарове на украинската щедра земя или по-точно съвсем не за това бяха дошли те в този град — предстояха им и други работи. В тези няколко дни те получиха възможност да забравят всичко, което бяха оставили в къщи, да забравят поне толкова, колкото им трябваше на всеки от тях и колкото им се искаше, и на разперените крила на въображението да се реят в подвластните им отсега временни небеса. Това беше донякъде тъкмо навреме, защото въпреки тяхната мъжка мъдрост и немалък опит с всеки час те все по-настоятелно усещаха нуждата да се отвлекат, да забравят онова, което им предстои утре, тъй като с всеки час се усилваше онова неприятно и необяснимо състояние на предстартово вълнение, за което англичаните са измислили по-изразителното от „предстартова треска“ название: „butterfly in stomach“, което в буквален превод означава „пеперуда в стомаха“ — трептене, тръпнещо свиване, пресекващо нервно дишане, когато ръцете изведнъж губят сила, главата — свежест, мислите — свързаност. Още по-чудно е това състояние, защото не може да бъде нито обяснено, нито отстранено с доводите на разсъдъка, нито със солидно философското: „Тук няма никаква обоснована причина за вълнение“, нито с грубовато-тесногръдото: „Няма да ми потънат гемиите!“. Никога не помагаше нито едното, нито другото: помагаше само едно — спокоен разговор при напълно съзнателно непротивопоставяне на това неудържимо вътрешно потреперване; пълно разбиране на неговата неизбежност едновременно с неизказано, но въпреки това напълно явно пренебрежение към треперещото и тръпнещо усещане отвътре. Само това можеше с време да доведе до нормално състояние изтерзаните от очакване нерви; нямаше по-добро лекарство от непреднамерения свободен разговор, протичащ от само себе си. Разговорът тече, като прескача от камъчето на една тема на камъчето на друга тема, а през това време ръцете се занимават със своята работа: завъртат по огледалото поредната стрела или залепват откъснало се перо с помощта на две ножчета за бръснене, стегнати с щипка за пране — и така постепенно всичко се подрежда, отива по местата си, успокоява се…

Що се отнася до думите „когато работех в Албания“, в тях нямаше и няма нищо тайнствено. От една страна, отговаряха на истината, а от друга, това бяха просто отличителни сигнали, особен род сигнал, условен шифър, нещо като „пу за мен“ при игра на криеница. След тези думи можеше да последва всичко, каквото ти дойде на ума — от разказ за Албания, където Николай Семьонович бе работил в пътно-проучвателна група, до разсъждения за усъвършенствуванията, които трябва да се приложат при покриването на сложни по конфигурация детайли с емайл. Но и в случай че разговорът би имал специална насока, той пак би представлявал необикновен интерес, тъй като за каквото и да започнеше да говори Николай Семьонович вмъкваше такива подробности, които можеха да бъдат известни само на специалист от висока класа. И което е най-чудното, Николай Семьонович беше именно такъв специалист, защото това се отнасяше не само до емайла или дренажните системи на албанските пътища, а в еднаква степен и към всеки друг въпрос, имащ отношение към техниката. Защото Николай Семьонович беше от онзи тип руски съобразителни хора, които някога се наричаха „майстори по всичко“. Ето какви ръце — в допълнение към природната любознателност и съобразителност — имаше Николай Семьонович и можеше с тях да върши всичко — и вършеше, когато се налагаше — буквално всичко. Изпробваше на огледалото стрели, струговаше (в къщи имаше за тази цел специален миниатюрен струг, монтиран на масата), вършеше книговезка и дърводелска работа, поправяше стари часовници, ремонтираше радиоапарати и телевизори, прахосмукачки и шевни машини, фотоапарати и бинокли, реставрираше редки мебели, гравираше и пирографираше на дърво… Забележителността на този универсализъм се състоеше в това, че всичко, за което се залавяше, Николай Семьонович вършеше и довършваше докрай с неотклонен, може дори да се каже, с неукротим педантизъм, внасяйки във всяка вещ, излязла от ръцете му, артистична завършеност.

И за всичко това той беше готов да разказва със своя добре поставен глас най-подробно. Съчов умееше да слуша и дори само за това беше истинска находка; а освен това умееше, ако се наложи, с една-две реплики да измени посоката на беседата на малко разсеяния Николай Семьонович и да го тласне по нужното и проверено русло, след което разговорът вече течеше от само себе си, тоест, създаваше се идеално отвличащо вниманието настроение, с други думи, именно такова, каквото беше нужно в онзи момент, когато в стомаха му трептяха кой знае откъде взели се пеперуди.

И още едно свойство, от чисто меркантилен характер, имаше тази беседа: разговорът си е разговор, а ръцете на Николай Семьонович вършеха между другото своята работа, най-трудната работа; големите, леко потъмнели от тютюн пръсти с плоски чисти нокти се спускат по стрелата, напипват неравност, натискат, въртят, повдигат, спускат, отново въртят — ето готово — следващата… а кадифеният му глас все ромони.

От това ромонене пред опитния слушател се обрисува животът на още един представител на двадесети век — умел и деен, спокоен и без досада гледащ на събитията. Това не значеше ли, че твърде много вече се е примирил с положението на нещата, които в такъв случай се оказваха сякаш предварително определени? Съчов е по-млад от Николай Семьонович точно с четиринадесет години, което е едновременно и много, и малко. Сега той лежи напряко на леглото, размишлявайки в приятна отпуснатост, и се опитва да си даде вид, че не забелязва в себе си червения цвят на припламващите въпроси „защо“. Той разбира, че няма дори право да мисли за някакви проблеми от световен мащаб, защото се отнася към онези категории хора, които не само не са били в Албания с проучвателни групи, но дори и гвоздей не знаят как да заковат. Неведнъж му е хвърляно това обвинение в лицето. И понеже то му звучеше винаги еднакво — какъв мъж си ти, щом и гвоздей не можеш да заковеш както трябва? — в края на краищата Съчов сам повярва в неразривната връзка между такива различни неща като мъжкото достойнство и умението да се коват пирони. Сигурно към Николай Семьонович никога не са отправяни подобни упреци.

„… И тогава отпред нещо замига“ — преливайки се ромони кадифеният приспиващ неопитния слушател глас. Но опитният Съчов, връщайки се в реалния свят, напряга внимание. Както беше вече казано, условният сигнал „когато работех в Албания“, може накрая да се превърне във всичко друго. Ето и сега действието, отдавна напуснало Албания се пренесе в Ленинград през зимата на 1941 година, и то докато ръцете на разказвача завъртаха по огледалото поредната американска стрела. Самият той вече не е тук. Той е там, в Ленинград. През тъмния и страшен декември, двадесетгодишен и мършав, той броди към Средна Рогатка, стискайки със същите тези ръце премръзналото дърво на винтовката, а пред него в гъстата тъмнина мига фенерчето на диверсант. И все пак…

И все пак някога трябва да се намери отговор — да. „Трябва — мисли Съчов, — трябва да се даде отговор на въпроса, към който всеки се обръща в живота си, — рано или късно — защо живеем? Та несъмненото е едно — трябва да съществува разумен отговор на този въпрос. Невъзможно е да повярваме и да се примирим с това, че живеем само защото сме били заченати случайно и пак случайно сме се появили на бял свят поради биологичните закони. Николай Семьонович, много те обичам. Ти си верен и сигурен приятел; бог вижда, че само това вече значи толкова много в наше време; тогава, в студения Ленинград, през декември ти си вървял срещу мигащите светлинки и ръцете ти стискали изстиналото дърво на винтовката като последен довод, достъпен за теб. Обичам те за това, че преминавайки по немалкото стъпала на живота, ти не си се изхабил като дълго използувана монета и не си изгубил доверчивата способност да се учудващ. И затова, че ти си намерил в себе си мъжество: в онзи момент, когато и на тебе са ти се присънили Шеруудските гори, ти си се вдигнал и си тръгнал по този зов — такъв, какъвто си винаги — стегнат и изряден, и не си се смутил, че обърнатите към теб погледи са пълни с недоумение, а понякога и с насмешка. Ти си останал сам и си вървял по пътя си: след време скептиците са отишли в небитието и ето че ти, вече на петдесетте, ми казваш: ние с теб ще постреляме още.

И въртиш стрелите.

Ето защо се налага именно ти да ми помогнеш. Веднъж… ще направиш над себе си усилие и ще ми помогнеш да се ориентирам във всичко докрай; тук ще ми потрябва и твоята обстоятелственост — за да се ориентирам във всичко, докрай.“

„… А палатката за четирима тежи петдесетина килограма…“

Не, не сега. Няма сега да задам този въпрос. Нека тази вечер е тиха и спокойна — няма защо да я помрачаваме с хитро-разрушителното „защо“. Що се отнася до палатките, тук той може напълно да поддържа темата на разговора. И да разкаже нещичко не съвсем безинтересно — не защото изведнъж му се е поискало да учуди Николай Семьонович, а само, единствено защото всичко, случило се някога с нас, не ни оставя никога на мира до края. Петдесеткилограмова палатка ли? Та това не е чак толкова страшно, не е по-страшно поне от това, че ти бързаш, суетейки се недостойно; а тук дори не бързаш. Ти просто вървиш, придвижвайки се по повърхността на земята по най-древния от начините, т.е. на собствените си нозе. На гърба ти тежък товар — да, но наистина кой друг да го носи, ако не мъжът? И ето ти го носиш, на краката ти — високи до слабините гумени ботуши, които повече от половината затъват в блатото, ти вървиш предпазливо като минотърсач, опипвайки с пръчка пътеката, като се стараеш да откриеш буца пръст, а блатото около тебе е нежнозелено и леко жълто и от странния упойващ въздух ти се замайва главата. Щръклици като тъмна подвижна маса пълзят по тебе, стискайки железни челюсти, над главата ти слънцето играе лениво на криеница с къдравите облаци, а ти все вървиш и вървиш — може би единственият човек на земята, преминал през това блато. Но именно човек — и схващането на това ясно осъзнато и неоспоримо доказано човешко достойнство още дълго ти дава вътрешни сили. И тогава без завист се рееш в собствените си небеса.

Защото по стълбата на успеха важат други норми и други ценности се търсят и почитат там. Само грош е цената и на блатата, през които ти си минал, и на много, много други неща, които може неочаквано да се открият у човека, започващ своя разказ с думите „когато работех в Албания“, или у човека, задаващ на себе си безсмисления и може би неразумен въпрос „защо?“.

Ето едва сега дойде редът да бъде произнесена и тази хитра и разрушителна дума, тъй като този сакраментален въпрос, разрушавайки и отхвърляйки всички мнимозначителни висини, оставя човек насаме със себе си. Без прикритието на отвличащи и чисто външни атрибути на значимостта. В онзи момент, когато сам човек, подозрял известна фалшивост в тези атрибути, търси неоспорими за себе си доказателства за смисъла на своето присъствие на земята. За мнозина доказателствата съвсем не са задължителни, тъй като не само не ги търсят, но и не се замислят над съществуването им въобще. „Но нима — може да прозвучи въпрос — нима самият факт на нашето съществуване не е достатъчно доказателство за наистина трудно, но все пак доловим смисъл?“ Разбира се, ние сме свободни да си изпечем във фурната на собствените ни пристрастия всякакъв утешаващ ни пирог по собствено усмотрение, а и да не го печем изобщо. Но имаме ли право да постъпваме така, като се спасяваме от мъките на търсещия отговор разум, от мъки, макар и безплодни от гледището на практическата полза? Не означава ли това заличаване на разликата между тези, които непреклонно носят званието „Homo sapiens“ и онези, които поради природна безсловесност са напълно доволни от наличието на сено в яслите и вода в поилките…

Късно след полунощ в малката хотелска стая седят двамина.

„… А когато отново пристигнахме в Албания“ — казва единият от тях. А другият се вглежда напрегнато в непрогледно черното украинско небе, сякаш очаква да види огнени писмена, които ей сега трябва да блеснат на тази безкрайна дъска на вселената.

По огледалото, свалено от стената, с равномерно свистене се върти последната стрела.

— Утре — казва единият и търка изтръпналите си пръсти.

— Утре — като ехо повтаря другият, но смисълът, който се крие за него в тази кратка дума, съвсем не се отнася за следващите двадесет и четири часа.

Утре — това е морето на бъдещето, където безвъзвратно се влива реката на настоящето.

Утре — това са огънчетата, блещукащи в далечината, към които ние сме длъжни да отидем — и ще идем въпреки всичко. Утре… Думата се роди и запълвайки пространството, се понесе към звездите, за да им съобщи нашата надежда и вяра в бъдещето.

Светлината угасва и още дълго се чува как сърдитите от безсъние щурци със скърцащи гласове се оплакват от съдбата си.

15

Времето е непостоянно и изменчиво, както впрочем всичко на този свят, единствения от безбройните светове, които ни е съдено да познаем. Съгласявайки се с това, налага се да се съгласим и с друго: да си представим нагледно тази изменчивост и непостоянство на времето е също толкова трудно, както и да си представим природата на разпръснатите галактики и белите звезди-джуджета. Обаче именно в това изменение — и вероятно само в него — можем някак да усетим прогреса, който е достигнало човечеството през последните три или четири хиляди години — нищожен, общо взето, срок, толкова слабо забележим върху безкрайните скрижали на историята, като драскотина върху един от блоковете на Хеопсовата пирамида.

Тези разсъждения, правилни в своята основа, но носещи донякъде общ характер, може и трябва да се направят по-разбираеми; затова се налага да се обърнем към човешките съдби и да разгледаме тяхната взаимна връзка с изменящите се времена. И понеже всичко, което засяга човешките съдби, винаги става по-разбираемо при известно увеличение, когато търсим пример, по-добре е да вземем изтъкнати представители на човешкия род, които ние, следвайки традицията, ще наричаме герои.

Какво е ставало с героите в началото на ония времена, от които, за наша гордост, сме се отдалечили толкова много? Ставало е следното: като почувствува в себе си сили за велики дела, героят тръгвал да върши подвизи. И понеже при това той е следвал призванието си, бил е готов да отсъствува години и десетилетия, при което славата от извършеното живеела след него дълги столетия. Такава е външната страна на събитията. Вътре в тази почтена обвивка винаги е протичало по-малко почтено по форма действие, но практически необходимо по съдържание. Героят готвел своите доспехи, давал разпореждания за дома си, при което се опитвал да предвиди и какво ще стане, ако изпълнението на подвига му се забави малко. След това сядал на дървен кораб, който в наше време би изглеждал като голяма лодка, и заедно с другите отплувал през девет земи в десета. Например на брега на далечна Троя, до която — това е известно само на вас и на нас, се стига само като си протегнеш ръката, дори и по-малко. След това в течение на десет години героят завоювал Троя и понеже десет години е значителен срок дори за ония времена, гореспоменатият герой, от чийто жизнен пример искаме да се възползуваме, волю-неволю ставал свидетел или действуващо лице на такива извънредно интересни и намерили място в историята събития, като гнева на Ахил, гибелта на Патрокъл и Хектор; случило му се дори да види и смъртта на Ахил, когото мнозина са склонни да смятат дори за по-велик герой от Херкулес. Именно нашият герой, след като му омръзнало да стои под непревземаемите стени, с помощта на дървен кон погребал всички надежди на азиатците, благодарение на което завършила тази история, почнала с открадването на хубавата Елена. Но завършвайки, тази история не сложила край на приключенията на нашия герой, който — ни повече, ни по-малко — още десет години пътувал обратно към дома си, претърпявайки нечувани несгоди, изкушения, както и превратности на съдбата до такава степен, че връщайки се най-после от странствуванията си, намира своя дом пълен с пияни безделници, присламчващи се нагло към жена му. Какво му оставало да стори, освен да порази женихите със своя знаменит лък, който никой, освен него не бил в състояние да опъне. Така или иначе лъкът присъствува в тази поучителна история и играе важна роля, служейки като оръжие на справедливостта… Или той си е служил с копие… Историята на нашия герой завършва тук.

Благодарната гръцка история, неподгонена тогава още от остър недостиг на време и с наивно-гордо добродушие считаща малкия народ върху педя земя достоен за най-голямо внимание, насочила погледите на всички свои глашатаи към описаните по-горе събития. Някакъв слепец, акомпанирайки си на музикален инструмент, пеел пред съчувствуващите си съграждани за странствуванията на Одисей, при което трябва да се предположи, че е пял не една и не две нощи — и това продължавало дотогава, докато не била — за наше щастие — изобретена писмеността и песнопенията на слепеца, скитащ се да търси подслон и хляб по напукалата се от зноя земя, не били записани по съответния начин. Едва тогава — съвсем не по-рано — се сетили и за самия певец, който се оказал изведнъж в центъра на световното внимание. Но понеже приживе никой и никога не се интересува от просяшки старци, то и истинското му име, загубено навеки, било заменено с друго — в което, разбира се, за малкия човек няма никаква трагедия, защото и за самия отдавна угаснал старец, и още повече за нас самите това е абсолютно без значение — така че нека да се нарича Омир.

И дълго още тези песнопения тревожели въображението на простодушните хора, непознаващи съблазните на съвременния, несъмнено по-прогресивен свят: нито суперлайнери, преминаващи за броени часове хиляди километри разстояния по линиите „Аерофлот“, „Луфтханза“ или „Панамерикен“, нито автомобили марка „Фолксваген“, „Волга“ или „Ситроен“, и още съвсем нямащи понятие за магнитофоните „Грундиг“ и ансамбъла „Битълз“. Само с това се обяснява защо ония наивни и не много развити хора, живеещи във времена, заслужаващи само съболезнование, още дълго изживявали събитията, нямащи сякаш отдавна вече никакво отношение към тях: злочестата съдба на Агамемнон, убит от собствената му жена; предчувствията на прозорливата Касандра и накрая страданията на Андромаха, в резултат на което още дълго време се явявали съчинения на тази — все на тази — тема, написани от някой си Софокъл, както и от някой си Еврипид, а след това — много по-късно — от някой си Вергилий.

На нас това ни се струва малко смешно. Сега всичко става съвсем иначе. Иначе — това значи и по-бързо, и по-просто.

Чудно ли е, че в пренаситеното с информация време при известна тревога за бъдещето никой — нека ни бъде позволено да кажем това съвсем положително, — никой не може да губи скъпоценни часове и минути за описание на преживяванията на съвременния герой, готвещ се например да премине някакви си хиляда километра. Толкова повече, че никой няма дотолкова свободно и ненужно време, че да го посвети на четенето на многостранични описания на такова пътешествие.

Ето защо според нашето мнение трябва да изпуснем всички произшествия, имащи значение само за героя, и като спестим времето на читателя, да поставим по-скоро героя в самолета, та скоростта от 900 километра в час да ускори така неоправдано забавения ход на повествованието. Защото ясно е, че днешният герой трябва да живее и с днешния ритъм.

Ето защо тук се пропускат няколкото дни, прекарани от Съчов (колко малко подхожда той за ролята на съвременен герой) в град Харков. Можеше да се опишат всички, а не само един, и то споменат между другото първи ден на състезанията. Можеше подробно — съвсем като в случая с доспехите на Ахил — да се опише как час след час и ден след ден продължаваше битката на съвременния герой на зеленото поле под горещото синьо небе. Как литваха нагоре и падаха с всяка изстреляна стрела надеждите им; как мина последният ден на състезанието, в навечерието на който Съчов прекара безсънна нощ. И как завършиха състезанията и нашият герой — налага се на читателя, волю-неволю условно да признае на Съчов правото на това звание, — вчера още никому неизвестен, застана на почетния пиедестал — не на най-високото стъпало, а на второто, редом с великия Остапчук и над французина и всички останали. Как стоеше той под знамето на родната си страна, вдигнато на мачтата в негова чест. Стоеше между веселата зеленина и спокойната синева, почти докосвайки с глава облаците, и сълзите, които не съумя да сдържи, се хлъзгаха по бузите му — да, би могло да се опише всичко това. И не само то. Но защо?

Защо? Толкова повече, че всички тези произшествия, засягащи отчасти Съчов, намериха отражение своевременно върху страниците на спортния печат в шест реда с не много едър, но не и много ситен шрифт, с което, трябва да се предполага, бе изчерпано напълно значението на споменатите събития за широката публика, в това число и за читателите на тази приближаваща към края си повест.

Но не и за Съчов. За него всички тези събития представляваха интерес не толкова сами по себе си, а и като пролог към други, много по-важни събития. Разбира се, и чувството на удовлетворено самолюбие, и обикновеното съзнание за добре извършена работа сами по себе си бяха приятни, но работата не се изчерпваше с това. Тук вече влизаха в сила съвсем други, много по-могъщи фактори.

Защото едно е да се перчиш на почетния пиедестал с букет в ръце под звуците на гърмящия оркестър и ръкоплясканията на другарите си, а съвсем друго — да се върнеш у дома, да лежиш в тъмнината и под вибриращото свистене в ушите ту да заспиваш, ту да се събуждаш, представяйки си, че се връщаш на работа в Йоановския равелин като обикновен ръководител на транспортна група, пуснат по благоволение на смръщеното началство в неплатен отпуск. Но най-много от всичко гнетеше нашия герой — защото дори лежейки в леглото, той беше още такъв — мисълта за необходимостта и неизбежността от нов разговор, а по-точно от нови разговори с началниците. И тук неговата, на Съчов, победа, задоволяваща отдавна жадуващото му за утешение самолюбие, беше онази причина, вследствие на която трябваше да се явят предстоящите разговори. И като си ги представяше, Съчов едва сега почваше да разбира, че именно тук ще бъде подложен на изпитание неговият героизъм.

След това му се присъни сън, която, както се полагаше, усили неговото схващане и задълбочи предчувствията му. Този сън се спусна над него като митологичен облак и му представи Одисей, странно приличащ на самия Съчов. Седнал на камък в малко неудобна поза, Одисей пишеше с химикалка на лист хартия:

До съвета на старейшините на остров Итака

от Одисей, цар,

живеещ на Козия хълм, 15.

ЗАЯВЛЕНИЕ

Моля да ми се предостави дългосрочен неплатен отпуск във връзка с участието ми в Троянската война от 1 юли т.г.

Но едва беше поставил последната точка, неуспял дори да се подпише, когато внезапно от пространството се яви ръка с молив — съвсем обикновен червен, многостенен молив, какъвто винаги може да се види стърчащ в джоба на главния специалист по транспорта, и тази ръка, като се спусна в левия „Категорично възразявам, предвид сроковете за предаване проектната документация за град Красногорск“.

И това беше всичко! Това беше крушение на всички надежди на човека, подал заявление, независимо от това, какви основания посочваше той в поддръжка на своята молба — Троянската война или пътуване за световно първенство; няколкото думи, надраскани с червен молив, поставиха края на всичко — и на бъдещите подвизи на Одисей, които в дадения случай не беше съдено да се извършат, и на надеждите на Съчов, събудил се облян в гореща пот.

А зад прозоречните стъкла нощта живееше своя живот. После пристигна зората, която освети измъченото от кошмарните сънища лице на Съчов.

16

И ето, той тръгна отново по утъпкания, добре познат път. Но това съвсем не е пътят на свободата, който му позволява бавно и замислено да минава дългото разстояние по радващите душата му места. Не — това е тясно ограничената пътека, по която не може да кривне встрани. Бегом, бегом, надолу, нагоре и пак бегом и едва пред старинния портал с ясно издълбаната на него дата — 1740 — се забелязва запасът от време, равен на две минути, когато е достатъчно една и половина. Тогава той забавя тичането и се слива с общия поток от колеги, отмерващи бърза стъпка по нащърбените каменни плочи.

Да, сега той съвсем не прилича на героя, който вчера стоеше на почетния пиедестал, притискайки към гърди цветята под знамето на своята страна, вдигнато в негова чест. Там беше един човек, тук — съвсем друг, без да говорим за знаме, каквото тук нямаше изобщо. Промъквайки се край портиерната, другият човек отива надясно, окачва на закачалката шлифера си, а после влиза в дълъг коридор, където по навик вдъхвайки дълбоко, стоят вече облегнати на стената първите пушачи, които жадно гълтат синия дим и обменят най-спешните, нетърпящи отлагане дори до обедната почивка новини. Тук той кима с глава наляво и надясно; правеше това всеки ден през всичките последни години и понеже неговото отсъствие, продължило по-малко от седмица, не беше дори забелязано, появяването му също не предизвика никаква реакция. Всичко беше точно така, както вчера, по-завчера, оная седмица, преди пет, десет, а може би и двайсет години: бавно се сваляше от рамките копирната хартия, бавно се нанизваха тъмните сатенени наръкавници, преразказваха се научените вчера вицове, остреха се моливи… Някой искаше да отвори прозореца, друг възразяваше, хлопваше врата, вдигайки от масите моливните отпадъци и местейки листовете хартия, звънеше вече телефонът, чуваха се прозевки, пукаха изпънати стави. Жените с неодобрително подозрение се гледаха в малките джобни огледала, а сладкият мирис на пудра гъделичкаше обонянието. През цялото огромно помещение се разнесе първият вик: „Гуляева, на телефона…“ С една дума, всичко беше така, сякаш на земята не можеше да се случи нищо, което би могло някак да разколебае и разбуди обичайното течение на тукашните работи. И, разбира се, не е по силите и на подвизите на Одисей, който така удивително приличаше на самия Съчов в неговите тревожни нощни съновидения. Пък и сам Съчов, внезапно поумърлушен, не без ловкост лавираше между огромните рамки, разпрострени в най-своенравен ред, научавайки по пътя последните новини. Някакви сведения, твърде различни, се носеха от всички страни, но за него — за това, къде е бил и какво е правил — нито дума. И едва когато, влизайки във втория коридор, като свърна наляво, наляво и пак наляво, накрая отвори своята врата, едва тогава се почувствува у дома си и въздъхна дълбоко, което в различна степен можеше да се сметне както за въздишка на разочарование, така и на облекчение.

Първият, когото видя, беше Сергей Татишчев. Все такъв закръглен и снажен, с подпухнали очи и уморено лице, той беше седнал на един кривокрак стол. Демянич, когото и тази сутрин бяха преследвали някакви моми, разказваше за това събитие крайно възбудено, като размахваше ръце и силно движеше адамовата си ябълка. Зърнали Съчов, двамата се понадигнаха, вдървиха се за миг, но веднага се опомниха, защото не бяха от хората, които дълго се оставят в такова състояние. Тогава се разбра, че двамата вече знаеха за подвизите на новоизпечения герой. Татишчев, примижавайки, предложи да викнат „ура“, но предложението не беше прието. Друга работа беше Демянич, не като Татишчев. Той беше солиден човек, положителен и сериозен. Потривайки ръце, с особено тържествен израз той поздрави Съчов с успеха, а после, гледайки някак встрани и надолу, скромно предложи своите услуги — би могъл да притича за нещо, понеже беше съвсем невероятно да не бъде отбелязан подобен успех.

— Трогнат съм — каза Съчов. — Много.

След няколко минути Демянич, като промъкна костеливата си фигура през прозореца, вече тичаше пъргаво в утринния хлад. Съчов се залови за чертежите си, успели за една седмица да се позапрашат. След това подостри молива и накратко разказа на Татишчев за всичко случило се.

Обедната почивка се промъкна сред многото работа. Заявлението за едномесечен отпуск за подготовка и участие в световното първенство, както се казваше в ходатайството на Комитета за физкултура и спорт, се намираше вече при секретаря; чертежите и схемите, които се отнасяха до транспортното развитие на град Красногорск, бяха приведени в относителен ред; що се отнася до доброволната мисия на Демянич, тя се увенча с пълен успех, в чест на което бяха произнесени съответствуващи на събитието речи, тостове и пожелания. През време на обеда те продължиха да работят; Съчов нахвърляше „детелината“ — транспортното решение на две нива. Демянич се връщаше постоянно към утринното си приключение и редеше на макета малки небостъргачи от пенопласт. Татишчев нанасяше гваш по копирната хартия.

— Съчов, а, Съчов — каза той внезапно ни в клин, ни в ръкав.

— Е, какво — обади се Съчов, движейки пергела. — А?

Но Татишчев пак се залови със своята копирна хартия.

И едва след пет минути измъкна изпод масата магнитофон и като промърмори нещо неразбираемо, натисна клавиша. Нещо засъска и замлъкна. След това се раздаде музика, музика на живот и смърт, реквием…

— Тихо — каза Татишчев.

Съчов го гледаше, намръщен от напрежение. Лицето на Татишчев с вече неусмихващи се пухкави вежди, започна да се оттегля в неясна далечина, служейки като фон, като екран, на който Съчов видя нещо отдавна забравено: просека в сърцевината на задрямалата северна гора и палатка в просеката, подобна на несигурна малка лодка, загубила се в безкрайното зелено море, под тъмносивите облаци, гонени стремително от студения вятър; жълтеникавосива брезентова завеса, готова да се откъсне и полети, а под тази завеса — четирима уморени мъже, лежащи във влажни спални чували от сплъстен памук на саморъчно направени нарове, опитващи се да се сгреят до настъпването на следващото утро, когато ще трябва да излязат от затоплилите се през нощта топло-влажни чували и нахлузили студени гумени ботуши, да вървят отново час след час из гората. Но докато лежаха, можеше и да не мислят за това и те не мислеха, а лежаха без желание и мисли и трещеше от овлажнелите батерии транзистор, който ги остави безучастни дотогава, докато не прозвуча тази същата музика и не бяха произнесени тези същите думи:

„Всички казват: няма правда на земята…“

Той не можеше да предаде оная тръпка, която го обхвана при тези думи; започна да се вдървява, краката му се сковаха, сякаш замръзнаха. В този миг, като изключи магнитофона, Татишчев се обърна към него:

— Ти чу ли? „Правда — на земята“, разбра ли?

И Съчов разбра. На земята — ето къде е ударението, логическото ударение, смисълът на всичко — на земята. Тук беше солта, най-главната мисъл, тук беше утвърждаването и заедно с това удивлението… всички казват, няма правда… на земята — и се учудват: как така? И отново Татишчев:

— Сега тук ще има пауза — разбра ли защо?

Като застина още повече, Съчов отново разбра — да, тук е необходима пауза, която е размисъл и наполовина съжаление, неозначено докрай свиване на рамене, своеобразно „защо“, което е долетяло до него от друго време. Казано иначе, човешкото състрадание за предвечната и трудно отстранима несправедливост в отношенията между нищо неподозиращия гений и всичко разбиращото злодейство. „Всички казват“ — след това пауза; свиване на рамене, незавършено, след това учудване и страшна тишина; „няма правда“ (тук сякаш има забавяне, равняващо се при тези условия на смекчаващи вината обстоятелства, при които злодейството е принудено да действува) — „на земята“. И тук веднага след това злодейско разсъждение като срутване, лавина, взрив, помитащ всичко живо — вик на душа, препълнена от съмнения, която е престанала да вярва: „Но правда няма и по-горе!“ — и след това също като последните капки, изтичащи от изхвърлен и никому ненужен съд: „За мен това е ясно като обикновена гама…“

И тогава всичко изчезна, отново, задълго. Всичко изчезна и нямаше повече смисъл. Завъртя се и заплува — лицето на Татишчев, блестящият му и остър поглед, високата и слаба фигура на Демянич, разпъната на сивоперления фон на разтворения прозорец, съскането на магнетофонната лента; изчезнаха всички грижи, угнетяващи Съчов този ден и предишната нощ. И целият му всекидневен живот, минал и сегашен. Текстът и музиката завладяха Съчов, опияниха го по-силно от алкохола, завъртяха го така, както връхлитащият ураган вдига нагоре малко листенце или тресчица и ето вече то лети, откъснало се от земята, в радостно и зловещо упоение — ах, не е ли все едно какво ще стане после. И едва когато прозвуча последната дума и заглъхна последният звук и настъпи тишина, такава глуха, нелепа и неестествена, още дълго тръпките сковаваха скулите и гърлото му. Дълго още след това седеше той, опустошен, потиснат и безразличен, и движеше по масата треперещите си пръсти, като размазваше графита и се стараеше да преглътне заседналата в гърлото му буца… Тогава до него приближи Татишчев и без звук подхвърли пред него лист хартия.

Всичко, което чувствуваше, но не беше способен да изкаже, и всичко, което можеше да каже или се досещаше, нямайки възможност да облече своите догадки и предположения в разбираеми думи, всичко това Съчов видя изобразено на малкото пространство: там беше изобразено онова, за което говореха музиката и думите. Лицето на гения, сломено от Живота.

То беше показано полуобърнато. То по-скоро се загатваше, слабо и прекрасно. Добре се виждаха гърбът, дантелената яка и небрежно-изящната извивка на перуката и все пак главно, най-силно впечатление правеше това загатнато лице, пълно с предчувствия, по-силни от най-голямата увереност. В него се отразяваха току-що отзвучалите акорди на Реквиема; звуците не бяха още стихнали, но вече отчуждено, като че ли от друг свят, в тях се вслушваше техният създател, а те бяха отлетели… А редом, почти непосредствено до Моцарт стоеше Салиери — и всеки, който би могъл да види набразденото му с бръчки лице, би го запомнил завинаги, но повече от лицето се запомняха очите: огромни, те гледаха на крехко изящния човек, седнал неподвижно до пианото така, сякаш притежаваха магическия дар да проникват в бъдещето; тези очи бяха пълни с непресторени сълзи, защото те оплакваха и проклинаха това знание, което им позволяваше да видят мъртъв още живия, в същото време, когато тънките и твърди пръсти на музиканта вече сипваха в чашата смъртоносния прах, пазен за всеки случай — сега този случай беше дошъл. В това застиващо-изменящо се лице имаше всичко, за което пишеше поетът. Едно нямаше в него — злодейството, а освен него имаше всичко: и дългият път на познанието, и мъчителните следи, оставени от творчеството, приличащи на саблени удари, и вечното недоволство от себе си, и умората от много трудния, почти докрай преминат път, и несравнимата с нищо любов към музиката, и завист, и решителност, и съжаление — онзи, който върши престъпление, преследвайки една идея, може понякога да изпитва съжаление към жертвата си. „Прости ми — казваше този поглед, — прости ми, но иначе не може. Така трябва.“

„Каква полза, ако Моцарт бъде жив и достигне нова висота…“

Няма полза. „Тогава отлитай! Колкото по-скоро, толкова по-добре…“

Няма полза…

Безразлично престореният глас на Татишчев каза в ухото му:

— Е, какво, харесва ли ти?

Нещо стана с гласа на Съчов, когато отговаряше:

— Не бих останал тук и минута, когато бих… — И той махна с ръка. — Нито минута.

— Но ето че оставаш…

— Аз — каза Съчов и внимателно погледна листа с рисунката, — аз… Какво аз? Какво съм аз? Веселият Робин и толкоз. Стрелец на лък, а ти… — гласът му секна.

— Съчов! — чу се глас от коридора, а после вратата се отвори — Няма ли го Съчов? — и великият икономист Б. Зеленцов изникна на входния отвор като призрак. Той подуши въздуха със своя дълъг остър нос и каза: — Пили сте, мерзавци такива, без мене, а, и при това приятели… Е добре, ще запомним тая работа. А ти, Съчов, към Льова — бегом марш!

Льова — това беше прякор на главния специалист по транспорта. Лев Григориевич Задорнов — така се наричаше той в официалните документи. А Лев Задов го наричаха за удобство. И ето че той, Льова бивш колега на Съчов от института, искаше официално да го види в тази минута — в минутата, когато на самия Съчов най-малко му се искаше да види своя колега. Но работата беше свързана с червения молив, който му се присъни нощес, и като си спомни това, той вдигна рамене и със съжаление се изправи.

— Ще поговорим пак — каза той на Татишчев.

— Прати го по дяволите — каза Татишчев. — За какво си му потрябвал?

— Сега — каза Съчов — ще се решава въпросът, ще тръгне ли Одисей на Троянската война или не.

Великият икономист Б. Зеленцов слушаше тези идиотщини със зяпнала уста.

— А — каза Татишчев, — друга е работата, значи. Тогава върви. Върви.

17

— Това е съвсем друга работа — каза Лев Григориевич и приветливо се усмихна на Съчов с усмивка, в която вземаха участие само устните.

Те седяха в малката продълговата стаичка, която служеше на главния специалист за кабинет; при това стаичката беше толкова тясна, че гърбът на Съчов се опираше в едната стена, а на Лев Григориевич — в другата. И лицата им се отделяха само от ширината на масата. Съчов седеше, вкопчил ръце в коленете си, като рядко вдигаше очи и тогава виждаше неизменната усмивка върху лицето на главния отговорник по транспорта, усмивка — толкова широка и обезоръжаваща, че можеше да се предположи тук тих, задушевен разговор между двама интимни приятели, ако не беше странното несъответствие, което внасяха в тази идилична картина очите: те гледаха недоверчиво, нащрек и нещо повече — с оттенък на подозрение, което свеждаше до нула очарователната дружелюбност на усмивката и придаваше на лицето някакво двойствено, недостоверно изражение. Тази двойственост се задълбочаваше още и от различието в положението на Съчов и главния специалист. И това вече се отразяваше върху външния им облик, тъй като въпреки почти еднаквата им възраст във външния израз на Съчов нямаше и четвъртина от онази представителност и знаещ цената си блясък, каквито имаше у Лев Григориевич. Когато мислеше за разликата между себе си и него, Съчов винаги изпитваше сложна гама от чувства — от завист до срам и отвращение от себе си.

Днес обаче чувствата трябваше да отстъпят на заден план, тъй като нямаха никакво отношение към работата. И те отстъпиха, така че вдигайки поглед и гледайки пред себе си широкото лице с тлъстото саламче на втората брадичка, сякаш завързано под първата, и чисто избръснатите бузи, преждевременната бледост на които още по-рязко подчертаваше белоснежната яка на ризата с изряден червено-сив възел на вратовръзката, Съчов искаше само едно — колкото може по-скоро и без ненужни разговори да узнае: поддържа ли бившият му колега неговата молба или не. Обаче само ако вляво горе с червен ръбест молив бъде написано „не възразявам“, само в този случай той би водил всякакви разговори на всякакви теми; в противоположния случай тези разговори биха били двойно по-безсмислени. Но като се съди по всичко, Лев Григориевич се придържаше към малко по-друго мнение в това отношение — ето защо на въпроса, поставен от Съчов с пределна простота: да или не, той се усмихна с една от най-доброжелателните си усмивки, в които все още не вземаха участие очите, и не без оживление рече: „Това е съвсем друга работа“. А след това поверително се наклони през масата към Съчов.

— Това е съвсем друга работа — повтори той. — Да и не — това е суха материя, неспособна да ни задоволи при решаването на жизнените въпроси? Разбира се, аз бих могъл да кажа „да“ или „не“ и при това да не обяснявам нищо. Може би така и щях да постъпя, ако пред мен стоеше само някой си Игор Александрович Съчов, ръководител на транспортна група. Но тук работата е съвсем друга. И вие знаете в какво се състои работата. Затова бих искал с твое разрешение, с ваше разрешение — поправи се той — да изложа редица общи съображения; тогава — кой знае, може би вие ще разберете и на мен няма да ми бъде нужно да кажа нито „да“, нито „не“. И така — ето вашето заявление: „Във връзка с подготовката за световното първенство…“ и т.н.; ето ходатайството на комитета… кандидат за сборния отбор. Поздравявам ви… Това вероятно е много трудно.

Съчов мълчеше.

— И така, в случай на успех вие можете да заминете в състава на отбора за световното първенство… в Съединените щати… Виждам как стискате зъби, виждам. Гледате към мен изпод вежди и мислите — да, да, да, аз съм малко психолог, — вие мислите например следното: сега той ще почне да разсъждава за плана на работите, за предаването на обектите, за това, че сега е лято, време за отпуски, броен е всеки човек, за дълга на инженера… Какво пък… Всичко това е така и всичко това — вие знаете не по-зле от мен, са съвсем сериозни въпроси. Сега обаче няма да говоря за тези наистина много важни обстоятелства, колкото и да са важни. Защото тук има друга, по-важна страна — това сте вие. И ето затова искам да поговоря с вас, макар че, както ми се струва, вие гледате без особен ентусиазъм на тази възможност. Какво пък… мога да разбера и това… не се обиждам — вие сте под напрежение, на вас ви се струва, че се решава най-важният за вас въпрос, и вие сте готови да ми се противопоставите. Вие знаете — гласът на Лев Григориевич странно омекна, — вие знаете, че аз чувствувам за вас известна отговорност. Наистина не зная защо, не зная… Може би очевидно, защото заедно сме завършили един институт и един факултет — с годините това придобива някакво странно значение… не зная. Така или иначе, аз не мога да принудя себе си да се отнеса чисто формално към вашето заявление; хайде, помогнете ми и вие да разгледаме този въпрос не формално, а от чисто човешка гледна точка. Вариант първи: подписвам вашето заявление — при тези думи той вдигна своя неизменен червен молив и като описа във въздуха някаква сложна фигура, го пусна на масата. Следейки с поглед този полет и вече готвейки се да въздъхне облекчено, Съчов отново стисна колене и скръцна със зъби.

— Аз подписвам — продължи между това Лев Григориевич, като че ли нищо не е имало, — подписвам, както казвам, това „да“; в края на краищата защо да не постъпя така: на всички е известно колко е трудно да се пробие нагоре — навсякъде, включително и в спорта. И така, казвам „да“, подкрепям ви и вие заминавате… Световно първенство… Това е прекрасно. След месец вие се връщате. Много добре. А по-нататък? Вероятно подир известно време вие отново ще дойдете при мен с молба да ви пусна — е, вече не зная къде, в Сухуми, Ереван, Ужгород — не е важно. Това може ли да се случи?

— Да — каза Съчов. — Може да се случи.

— Ето, виждате ли — каза Лев Григориевич, — сега разбрахте.

— Не — отвърна Съчов. — Не разбрах.

— Така ли — учуди се Лев Григориевич, — не може да бъде! Какво не можахте да разберете? Нали ще продължите с тези ваши занимания, нали ще продължите. И ако и занапред все така имате успех, вие ще пътувате, ще пътувате… А ако нещо не върви особено добре, както трябва, вие като упорит човек ще започнете да се тренирате все повече и повече дотогава, докато отново не започнете да постигате добри резултати. Тогава всичко ще почне пак от самото начало, също както в песента за един поп, който имал едно куче. И тогава какво ще получим ние в резултат?

— Нищо — каза Съчов.

— Ето виждате ли — примирително подхвана Лев Григориевич, — виждате ли — нищо. А сега се замислете върху тази дума: „ни-що“. Ужасна дума, неприятна. Много, много неприятна. Та вие не сте на двайсет, нито на двайсет и пет години, вие сте вече над трийсет. Това е възраст. А постиженията ви? Извинете ме, че говоря така, това може да не ме засяга напълно, навярно дори… но ние сме учили заедно… И ако ви говоря сега така, вие нямате право да се обиждате. Какво сте постигнали? Разбирам, в себе си може да си помислите: „а сам ти какво постигна, не е бог знае какво…“ Но не за мене е разговорът сега. Още не съм постигнал това, което искам, още не… Но вие, не забелязвам у вас желание да станете нещо друго. Ръководител на група… Добре, добре. Но перспективите — къде са те? Съгласни ли сте с мен?

Съчов вдигна рамене мълчаливо.

— Съгласен, съгласен — закима Лев Григориевич, — аз виждам. Отдавна исках да поговоря с вас, отдавна исках да ви дам съвет. Трябва да направите избор, Игор Александрович… Докато още не е късно. Трябва да избирате. Не е късно — поправи се сам той. — Това не е съвсем точно. По-точно е да се каже още не е късно. Но още малко — и действително ще стане късно. Трябва да изберете. В живота винаги се налага да се избира и да се избира рязко: или, или. Който не върви напред, той изостава. Такава е диалектиката. Оставете спорта — и на работа! Готов съм да ви помогна — и ще ви помогна. За аспирантура. За аспирантура. Трудове са нужни, отлични теми — колкото искаш. Разбира се, късничко е, но по-добре късно… След три-четири години ще защитите дисертация, а после… — Широко разтворените ръце на Лев Григориевич означаваха необятните хоризонти, които щяха да се разкрият пред кандидата на техническите науки. — Не бива — убедително завърши Лев Григориевич, — не бива повече да се губи нито минута. И за да ви помогна да направите първата крачка, най-трудната, както вие е известно, аз ви моля да вземете обратно заявлението си; да го вземете сам, като демонстрирате по този начин своята добра воля. Още веднъж ви напомням за времето: колко много сте загубили с вашето увлечение! През онова време, когато вие сте стреляли с лък, хората работеха, учеха, движеха напред науката, издигаха се нагоре, растяха. Вие, разбира се, помните Заремба? Тези дни защити доктората си. А сега помислете малко, преди да ми отговорите.

И той изтри с голяма хубава кърпа потта от лицето си.

И така Съчов трябваше да отговори. Да отговори не как да е, а силно. Но се чувствуваше някак вяло. „А Льова не е лош, не е“ — профуча в главата му. Разговорът го обърка. Ако Лев Григориевич беше говорил с него иначе, Съчов сигурно би намерил сили да се разсърди и да отговори рязко и твърдо. Но сега…

Той притвори очи и се втурна в зеления гъсталак; правият английски лък висеше на рамото му, като едва-едва му пречеше на бързия ход. Намираше се недалеч от Нотингам, а шериф на ония места беше някой си Заремба, който в трети курс седя цяла година с него на една маса. И на Съчов му се струваше, че и сега вижда това лице с измъчената усмивка на вечен отличник.

— Скучен човек е този Заремба — каза изведнъж Съчов, връщайки се в нормалния свят. Това, разбира се, не беше отговорът, та Съчов не си представяше още какво ще каже в следващата минута на Лев Григориевич. Но за начало и този отговор ставаше. И затова повтори: — Скучен и глупак.

И замълча. Своеобразното дружелюбие, което несъмнено се съдържаше в думите на Лев Григориевич, го накара да загуби равновесие. Сега не изпитваше никакво раздразнение срещу него. Изглежда, Съединените щати нямаше да видят великия стрелец на лък — горките Съединени щати, горката Пенсилвания, горкият Съчов… Вместо от напълно оправдано раздразнение, което би било понятно и естествено при това положение, Съчов бе обладан от елегична печал. Трябваше да отговори на Лев Григориевич, но сега отговорът трябваше да излиза извън рамките на частното, дори ако това частно бяха Съединените щати.

И после чу звучащи в себе си гласове. Във външния свят естествено те не се чуваха, но вътре в него звучаха съвсем ясно и гръмко, като се оспорваха един друг и се опитваха да се заглушат един друг.

Първият глас беше гръмък и тръбен, той звучеше героично, зовеше към активни действия, напред, на борба, и този глас така или иначе го водеше към пътя, към който с направляваща дружеска ръка го подтикваше и Лев Григориевич. И, което беше малко странно, този глас звучеше като хекзаметър:

„Музо, възпей оня гибелен гняв на Ахила Пелеев…“

С други думи, този глас казваше — напред към висините, като се въоръжиш със здрав разум и търпение и бъдеш готов за различни жизнени бури и несгоди.

А другият глас? Той припяваше нещо лекомислено и слабо убедително: „Птицелов, птицелов съм аз, всякога весел и здрав“. Този глас не предвещаваше никакви катаклизми, не подготвяше към никакви възможни сътресения; той славеше радостта от живота, слънцето и въздуха; беше подобен на мехурчета шампанско, надигащи се към повърхността, за да се спукат там и изчезнат, без да оставят следа. Отначало този глас звучеше слабо, едва можеше да се различи, но колкото повече, връщайки се от последната си разходка, Съчов се приближаваше към мястото, където в очакване на отговор седеше Лев Григориевич, този глас започваше да се чува по-ясно и почти надвиши онзи, тръбящия, а след това го заглуши окончателно. И тогава Съчов разбра, че е готов да отговори.

— Преди всичко — каза той, гледайки Лев Григориевич в изрядния червено-сив възел на вратовръзката, — преди всичко аз, Лев Григориевич, искам да ви попитам нещо. Каквото и да чуете сега от мен, не се обиждайте. Възможно е да не съумея с желаната точност да изразя онова, което искам. Но ще се опитам да го направя. Ще се опитам да ви отговоря и ще направя това, както мога. А вие се постарайте да ме разберете. И не се обиждайте. Дори ако ви се стори, че съществува повод за обида. Ще започна с това, че ще ви поставя три въпроса. И по това, как ще се отнесете към тях, ще знам за какво да говоря по-нататък.

Първият въпрос — мислите ли вие, Лев Григориевич, че гений и злодейство са две несъвместими неща?

Вторият въпрос — как се отнасяте вие към Хекуба?

И третият въпрос — какво според вас би станало със света, ако Одисей не беше взел участие в Троянската война?

В самото начало на тази реч лицето на Лев Григориевич беше доброжелателно-вежливо. Към края обаче то придоби затворено-отчужден израз. В продължение на минута или две той гледа мълком Съчов. След това лицево му се изкриви и той каза разочарован:

— Ах, оставете…

И гнусливата усмивка, едва размърдала пълните му устни, показа на Съчов колко болезнено уязвява човека грубата проява на неблагодарно шутовство. Защото само като шутовство можеше да се преценят тези три въпроса. Но, изглежда, Съчов беше готов и на такава реакция. В същия момент, едва уловил презрителната усмивка, той простря през бюрото дясната си ръка с възпиращ жест.

— Почакайте — каза той със смирен тон, — почакайте. Аз ви помолих да не се поддавате на чувството. Помолих ви да не се обиждате. Вие, Лев Григориевич, естествено сте разбрали, че нашият разговор отдавна вече излезе извън официалните рамки и се превърна в нещо друго. Това не е вече дори и разговор, а нещо като наше, съвместно с вас есе. Това са общи наши разсъждения върху темата живот. В края на краищата аз не определях формата на отговора, а само зададох три въпроса. Ако не искате нищо да добавите, можете да считате, че сте ми отговорили — все едно.

И така, както може да се заключи от вашето „ах, оставете“, вие сметнахте всички зададени от мен въпроси, ако не просто за глупави, то във всеки случай за несериозни и неуместни. При това ходът на вашите разсъждения, както аз го разбирам, е приблизително такъв: „Аз можех просто да напиша на тази хартийка, на това заявление «не, не съм съгласен» или нещо от този род, като намеря за своите позиции достатъчно убедителни аргументи. Вместо това викам при себе си човека, подал заявлението. Разговарям с него откровено и приятелски. Посочвам му пътя, по който трябва да се движи, за да не остане нищожество, каквото сега несъмнено представлява, откривам пред него перспективи за бъдещето и давам при това да се разбере, че той може да разчита на моето пълно разбиране и поддръжка, защото само по този път го чака онова, заради което той някога, така както и аз, бе постъпил в института, след това учи в него и ето вече почти десет години работи, без да постигне, както виждаме, съвсем нищо. И ето, вместо да ми отговори сериозно, като откликне на тази искрена грижа, на това доброжелателно внимание, той задава съвсем безсмислени въпроси, целта на които несъмнено е една — да превърне този разговор в шутовство…“ Приблизително така си помислихте вие, Лев Григориевич, подхвърляйки вместо отговор своето „ах, оставете“. Но всичко това не е така, съвсем не е така, повярвайте ми. Въпросите, които ви зададох, не са случайни. И не само на вас ги задавам аз. Задавам ги на всички и най-често на себе си. Самият живот ги задава на всички ни. Друга е работата — кой може да изслуша тези въпроси и да ги обърне към себе си. Защото тези въпроси при цялата им външна несъобразност са обикновени и на тях както на трите кита се крепи вътрешният свят на всеки човек, независимо от това, знае ли той сам това или не знае.

Първият въпрос — за гения и злодейството — е въпрос за отношението към самия себе си и своята душа; вторият — за отношението към другите; а третият — за отношението към историята, към онези сили, които са участвували в изграждането на миналото, а какво е миналото, ако не източник, начало на нашето настояще и бъдеще. Ето всичко, което ви попитах и което исках да чуя от вас — вашето отношение към света. Те, тези въпроси, са взаимосвързани: от това, как се отнасяте към себе си, зависи вашето отношение към другите. От отношението към себе си и другите — следва това, как се отнасяте към своето минало, настояще и бъдеще. А всичко това, взето заедно — говори какъв човек сте вие, защото, както сам знаете, тази взаимовръзка е определящата в нашия живот. Никога не може да се каже коя наша стъпка ще доведе до най-необратимите, а може би и фатални последствия — а нали такава стъпка може да бъде приятелски съвет. Но какво да се прави, Лев Григориевич, ако, задавайки въпросите — на себе си или на другите, ние не чуваме отговор. Остава едно, да отгатнем отговора. Да го отгатнем, като се опираме на някои тайни знаци, неразбираеми на пръв поглед; да дешифрираме намеците, казани иносказателно. Тази иносказателност аз разбирам така: към себе си вие се отнасяте добре. Да, вие се отнасяте добре към себе си, а своя път вие смятате не само за правилен, но и единствено възможен за човек с диплома на инженер: работа, аспирантура, дисертация, а после — необгледни простори. Ето вашето жизнено кредо: у вас всичко е правилно, всичко е хубаво, постъпвайте като мен, вървете по моя път и при вас ще стане както при мен — всичко правилно, всичко хубаво. Струва ми се, че ви разбрах добре. Сега ще се опитам да дешифрирам вашия отговор на втория ми въпрос — за отношението към Хекуба. И на него ми отговорихте. Отговорихте ми, без да знаете — тогава, когато произнесохте унищожаващо съболезнователното „Нищо“… След това вие казахте: „на вашите тридесет и няколко години“. А малко по-късно споменахте за Заремба: „Помислете си само — прозвуча във вашия глас, — помислете си само, той е вече доктор на науките“…

— Чуйте — каза тук Лев Григориевич. Лицето му беше такова, сякаш внезапно го бяха заболели зъбите. — Чуйте…

— Не, не — каза Съчов. — Не, Лев Григориевич. Та позволете ми да се изкажа. Така че, що се отнася до Заремба, радвам се за него. Ние двамата се радваме за него. Чест и хвала на него. Макар че — вие спомняте ли си? — той винаги изглеждаше така, сякаш току-що са го измъкнали от водата след неуспешен опит да се удави. Но вашият пиетет пред постиженията на Заремба, струва ми се, не е случаен. Аз го разбирам. Той означава, че вие имате някакъв критерий, по който се определя вашето отношение към другите, които условно нарекохме Хекуба. И то, това отношение, зависи, мисля аз, от едно. От това, какво е успял човек да постигне по пътя, който вие сте избрали като скала за сравнение. И стойността на човека по тази скала се определя от вас много просто — по степента на неговото изкачване или, казано с други думи, положението на човека по някоя стълба: колкото по-горе стои човек, толкова по-достоен е за подражание. Ах, колко хубаво е това гледище! Колко е удобно! Освен това то е примамливо: колкото по-горе, толкова по-добре. Оттук и просто постиганото жизнено кредо — напред и нагоре! И няма съмнение, че като възприемеш такова гледище — възможно, трябва да призная, възможно и напълно разбираемо — става много по-просто да се живее, а заедно с това и по-приятно, защото, преди да изразим нашето отношение към някого — е, макар и към Хекуба, е достатъчно да се осведомим: а каква степен заема тя? И ако успехът й не е голям, ние сме прави да възкликнем почти като онзи Шекспиров герой: „Та за какво ни е на нас тая Хекуба…?“

Приближаваме към края, Лев Григориевич, приближаваме към края. Защото и на третия въпрос вие всъщност отговорихте. Нали не подписахте моето заявление. Това беше и вашият отговор. Но погледнете колко много последици има вмешателството в събитията. Помислете: нали ако Одисей по някакви причини не бе взел участие в Троянската война, Троя нямаше да бъде завзета. Нямаше да се наложи на Еней да скита и не би бил основан Рим. И вече съвсем трудно е да се предположи какво би било и какво не би било по-нататък. Така че прави ли сме ние да застанем на пътя на онова, което трябва да стане? Имаме ли право да говорим и действуваме така, сякаш отнапред ни са известни намеренията и крайните цели на съдбата? Вие бихте могли да възразите на това, че свободата на избора принадлежи на самите нас — тогава, когато, макар с една или друга своя стъпка ние предопределяме по-нататъшния си път. Но ако е допусната грешка? Ако посоката е избрана неправилно и вместо да вървиш напред, ти безкрай се въртиш и въртиш на едно място — тогава какво? Към какво, ако не към отчаяние води подобно въртене? И нима от гледището на самата държава — с това аз вече се спускам от висотата на общите разсъждения към нашия въпрос — не е много по-изгодно в крайна сметка всеки да се занимава с това, което му е присърце? Нима не мечтае всеки човек за такава работа, където не би броил колко часа остават до обедната почивка или до края на работното време? Човек трябва мъжествено да гледа истината в очите — в това вие сте напълно прав. „Нищо“ — това е страшна дума. Тогава позволете на човек да стане такъв, какъвто желае.

Ето какво каза в своя дълъг — немислимо дълъг според нашето мнение — монолог Съчов и ето какво се наложи да изслуша съвсем стоически главният специалист по транспорта в институт „Гипроград“ Лев Григориевич. И той го изслуша в пълно мълчание. Дори и след като Съчов завърши, неговото мълчание продължи. И макар че страдалческото изражение към края вече изчезна от закръгленото му лице, погледът му продължаваше да изразява някаква смесица от учудване и отрицаваща разсеяност.

— Казахте много интересни неща — изрече накрая Лев Григориевич, когато изглеждаше, че мълчанието няма да се прекрати никога, — твърде много интересни: и за Хекуба, и за Одисей. — Тук Лев Григориевич предъвка с устни нещо неприятно. — Забавно беше всичко, за което говорихте, да… И аз приготвих вече цяла реч, знаете, дори оправдателна реч. Някак неудобно ми стана, наистина много гладко излезе всичко — пак за Хекуба и за Троянската война… и ето че аз исках вече да почна тази оправдателна реч, когато ми дойде наум и аз на свой ред да ви задам един въпрос. Ето какъв е този въпрос. Да допуснем, че вие вървите по мост. И виждате, че някакъв човек се готви да скочи във водата. Може да скочи и нищо да не му стане. А може и да умре. Може би той има някакви причини, за да постъпи така, вероятно дори има. Какво да се направи? Да, това е моят въпрос: как ще постъпите в този случай — ще го оставите ли да скочи или ще се постараете да го задържите?

Сега дойде ред на Съчов да прехапе устни.

— Не — каза той, — знаете…

— Не, отговорете — настоя Лев Григориевич. — Ще задържите ли човека или не?

— Да — каза Съчов, — но какво от това.

— С това се занимавам и аз — каза Лев Григориевич и в гласа му звучеше пълно удовлетворение. — Това, което искате да направите, според мен е толкова вредно, колкото и скок от моста в реката. Аз ви задържам — и това е всичко.

Съчов само махна с ръка.

А Лев Григориевич завърши:

— Аз се занимавам с решаването на транспортни проблеми, само с това. При това аз ви изказах моето лично становище. Мога да добавя, че времето на универсалните специалисти мина. Сега вече чисто физически е невъзможно един човек да преуспее в разни, отдалечени една от друга области; в една би успял. Ето защо рано или късно човек трябва да направи окончателен избор. Той трябва да избере занятие, професия за цял живот — и това е неговата цел.

— О, не — каза Съчов и поклати глава. — Не. Не сте прав. Професията не е цел. Човек преди всичко трябва да бъде не певец, не инженер, не учен, а човек. Професията не е цел, а средство. Щастието — това е целта. За да бъдем щастливи, ние трябва да бъдем уверени, че сме намерили своето място. А там от само себе си ще се получи, че на това място ние ще принасяме на хората най-голямата полза, на която сме способни — защото това ще бъде нашето място. Да намерим това място, не е ли най-важната задача, пряк дълг пред себе си и пред другите. Не зная какво ми предстои, не зная, зная обаче едно: колкото и аспирантури да завърша, ще си остана това, което съм — среден инженер. Не се оплаквам от съдбата си. Но аз искам да се опитам да се измъкна от кръга на ограничените възможности. Кой знае, може би именно сега мога да стана световен шампион. Може би това е въобще първият и последният шанс в живота ми да проверя дали съм способен да достигна някаква височина. А сега не без ваша помощ ще изпусна този свой единствен шанс, като не го използвам. Може би именно след него ще ми се възвърне интересът — до голяма степен вече загубен, казано по съвест — интересът към моята инженерска дейност и тогава аз ще стана и кандидат, и какъвто искате. А може би ще разбера окончателно, че заемам не по право мястото на инженер, и тогава ще намеря в себе си сили да започна отначало и ще стана учител по история. А може би този неизползуван единствен в живота ми шанс въобще ще ме изтика от живота и аз ще завърша пътя си като неудачник, а може да стана и ваксаджия. Кой знае? Вие знаете ли? Ето на какъв кръстопът стоите вие, Лев Григориевич, със своя червен молив. За да се говори с увереност: „Трябва да се прави това, а не това“, трябва да се знаят намеренията на съдбата.

Аз не ги зная. Но и вие, Лев Григориевич, също не можете да ги знаете; аз не мисля, че бъдещето е разкрило пред вас своите намерения по отношение на мен. Ето защо съм аз принуден да разглеждам и преценявам отказа ви да подпишете заявлението ми като некоректност не по отношение на инженер Съчов, не, а по отношение на намеренията на съдбата спрямо инженер Съчов. И така още веднъж, но за последен път, се обръщам към вас и ви питам с обикновено любопитство: ще подпишете ли вие, Лев Григориевич, тази хартийка, като предоставите всичко останало на времето, или не?

— Не — като се усмихна болезнено, каза Лев Григориевич и попипа своето саламче под брадичката. — Няма да подпиша вашето заявление. И нека времето реши, както казахте вие, какво ще излезе от това.

— Така — замислено рече Съчов. — Значи все пак не.

— Не — потвърди Лев Григориевич и погледна Съчов с интерес.

— Позволете ми тогава да ви задам още един, последен въпрос — каза Съчов, гледайки някъде нагоре и встрани. — Какво според вас ще направя аз, след като вие, присвоили си прерогативите на съдбата, ми поставяте такова огромно препятствие?

— Вие — с великодушието на победител отговори Лев Григориевич, като се хвана на играта, — след поставеното от мен препятствие вие сигурно ще идете при директора. И ще идете, според мен — добави той скромно — съвсем напразно. Ще идете при директора и ще настоявате на своето. Познах ли?

— Ето, виждате ли какво значи да поемеш върху себе си задълженията на съдбата — като поклати тъжно глава, рече Съчов. — Виждате ли колко е трудно да се отгатне дори най-близкото действие на нашите постъпки и решения и колко лесно може да се направи грешка. Не, драги мой колега Льова, не, уважаеми главен специалист Лев Григориевич, не. Вие не познахте. Аз не се противя на съдбата. Подчинявам се на нейните указания. Именно затова няма да отида при директора… — и при тези думи той скъса заявлението си най-напред на четири части, а после на осем, съпровождайки действията си със същото тъжно и сякаш замислено поклащане на главата — Не. Ще направя следното. Сега ще стана. Ще изляза от вратата. Ще направя три крачки надясно. Ще взема шлифера си, ще го метна на раменете си и през пропуска ще изляза оттук… Не зная закъде — призна откровено той, — още не зная. Може би ще тръгна наляво. А може би — надясно. Ще реша там, веднага. Но където и да отида, драги ми колега и доброжелател Льова — накрая мога да те нарека просто Льова, както някога, — Льова, а не някакъв Лев Григориевич, където и да отида, тук, при теб, повече няма да се върна. Никога. Моля те този, днешният ден да се смята като компенсация — имам такива изработени пет или шест дни, ето вземам единия. Вземам го и отивам да се разхождам — после ще реша наляво или надясно. И така ние с тебе ще се простим, надявам се, завинаги. Не зная какъв обрат би взела съдбата и животът ми, ако ти, Льова, приятелю мой, би подписал тази хартийка, ако би я подписал със своя дебел глупав молив; ако просто беше написал: „Не възразявам“. Но не написа това и сега моят живот ще протече другояче. Виждаш какъв е резултатът от твоето решение. Можеш ли да кажеш, че си искал да постигнеш именно това? Ще ти послужи ли, Льова, този случай за урок? Не зная, не зная. Склонен съм да се съмнявам. Прекалено доволен си от себе си; прекалено малко те вълнуват въпросите за съвместимостта между гения и злодейството; за Хекуба пет пари не даваш, а пък Одисей направо си забравил. Но ето какво още си забравил: пред райските врати (а може би това е просто нашата съвест?) рано или късно ще се наложи всеки от нас да представи доказателства за това, че ненапразно сме живели на земята. И аз съвсем не съм уверен, че най-убедителни ще бъдат нашите, твоята и моята, дисертации.

И той се обърна, за да си тръгне… но гласът на Лев Григориевич, необикновен, странно задавен глас го спря и го попита — е, а той, Съчов, има ли наистина такива доказателства? И Съчов отговори честно, че няма.

— Не — каза той, — нямам такива доказателства. Но ще се постарая…

Но тук той се запъна изведнъж. Защото в момента, когато произнасяше последните думи, случайно вдигна поглед и го насочи към прозореца. В тази минута, в този миг, всички тези думи изхвръкнаха от главата му. Почуден от запъването му, Лев Григориевич можа да види само внезапно изкривеното му лице, цветът на което изчезна. А Съчов гледаше ли гледаше през прозореца, където пред очите му премина преди няколко секунди Елена Николаевна и той не можеше да реши насън ли е или наяве. Тя вървеше бавно, спираше от време на време и побутваше с върха на обувките си първите опадали листа и на Съчов му се стори, че неговият собствен живот минава пред него.

И тогава, като се обърна към Лев Григориевич, той завърши своята фраза:

— Не — каза той. — За съжаление нямам такива доказателства. Сега. Ще се постарая обаче след известно време да ги имам. — Той помълча и добави: — Много ще се старая.

Същата вечер посетителите на Лятната градина можеха да срещнат един човек, който бавно и без явна цел се движеше по алеите, побутвайки първите опадали листа с носа на обувката си. От време на време човекът сядаше на пейка и тогава до околните посетители долитаха звуци, които при известна сила на въображението биха могли да бъдат взети за пеене. Странно беше това пеене: понякога звучеше мелодията на песента за веселия птицелов; понякога звучаха строфи на хекзаметър, вече сами по себе си мелодично песенни, но най-често се повтаряше песента за веселия и свободен стрелец от зелените Шеруудски гори и тези думи седящият на пейката човек произнасяше с особено усърдие, защото и самият той този ден беше заменил правото на служебно първородство за паница леща, за твърде мъглява и нелека свобода. В тъмнината се разнасяха думите:

Из храсталаците ще бродим,

на гъстата трева във вълните

звънкия глас ще слушаме на птиците

и песента на тетивата.

Информация за текста

$id = 7765

$source = Моята библиотека

Издание:

Валентин Тублин

Доказателства

Преведе: А. Ковачева

Редактор: М. Наимович

Нац. руска I издание Лит. група IV

Изд. No 5881

Художник на корицата: Ал. Хачатурян

Художник-редактор: М. Табакова

Технически коректор: М. Белова

Коректор: О. Цанова, З. Христева

Дадена за набор 15.X.1974 г.

Подписана за печат 28.II.1975 г.

Излязла от печат 28.II.1975 г.

Формат 60×84/16 Печатни коли: 8

Издателски коли: 6,80 Тираж: 10 000

Цена на дребно: 0,48 лв.

Държавно издателство „Медицина и физкултура“, пл. Славейков 11 — София

Държавна печатница „Димитър Благоев“ — Пловдив

1

„Марксман“, „Ягуар“, „Хойт“, „Черната вдовица“ — Марки лъкове за стрелба — Б.пр.

2

Северни ягоди (в Сибир) — Б.пр.

Content

Валентин Тублин
Доказателства

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

Информация за текста

1