Върнър Виндж

Огън от дълбините

На баща ми

Кларънс Л. Виндж

с любов

Благодарности

Благодарен съм за помощта и съветите на: Джеф Алън, Робърт Кадеми, Джон Керъл, Хауърд Л. Дейвидсън, Майкъл Ганис, Гордън Гарб, Корки Хансен, Даян Л. Хансен, Шарън Джарвис, Джуди Лейзър и Джоан Д. Виндж.

Изключително съм признателен на Джеймс Р. Френкел за прекрасната му редакторска работа върху тази книга.

Благодаря на Пол Андерсън за цитата, който използвах за мото на Кюенг Хо.

През лятото на 1988 г. посетих Норвегия. Онова, което видях там, ме вдъхнови да напиша тази книга. Благодарен съм на Йоханес Берг, Хейди Лишол и дружество „Аниара“ за тяхното топло гостоприемство.

В. В.

Пролог

Как може да се обясни това? Как да се опише? Дори всевиждащият взор би трепнал и би се отвърнал от него.

Самотна звезда, червеникава и мъждукаща. Ято дребни астероиди и една планета, която прилича повече на луна. Сега звездата е увиснала в галактическата шир почти на предела с Отвъдното. От неравностите по нейната повърхност не е останала и следа. Безкраят на отминалите епохи ги е превърнал в ситен прах. Съкровището е скрито дълбоко в недрата й, потулено сред гъста мрежа от проходи и галерии. Намира се в камера, потънала в непрогледен мрак. Съдържа непокътната от времето информация, компресирана до плътността на квантове. Сигурно са изминали милиарди години, откакто архивите са били изгубени за човечеството в тази мрежа.

Проклятието на пирамидите — комичен образ от човешката праистория, изгубен в дебрите на миналото. Те с насмешка говореха за проклятието и бяха нетърпеливи да стигнат до съкровището, но въпреки това решиха да са предпазливи. Просто за всеки случай. Малката група на Страум, археолози-програмисти и техните семейства, заедно с цял куп изследователска техника, щеше да остане тук най-много пет години. Това време беше достатъчно да се оправят с протоколите, да прегледат съдържанието им и да определят произхода на съкровището във времето и пространството. Да разкрият тайните на архива, с помощта на които Страумлинските владения щяха да станат изключително богати. След приключване на работа, щяха да разгласят координатите на мястото, а защо не и да изградят мрежа за връзка с останалия свят (това обаче беше малко вероятно — все пак се намираха отвъд пределите на Отвъдното. Ала знае ли човек какво можеха да постигнат чрез Силата, която предстоеше да открият).

Засега бяха установили само малка колония, която наричаха Главната лаборатория. Все още си губеха времето със старите човешки библиотеки. Но поне беше по-безопасно да използват тяхната собствена система — благонадеждна и съвършена. Тази древна библиотека не беше живо същество, нито пък притежаваше своя собствена система (което в този случай означаваше нещо далеч повече от човешките способности). Те щяха да проучат, да пресеят и подберат намереното, но много внимателно, за да не се изгорят… Човешките същества често подпалват пожари и обичат да си играят с техните пламъци.

Архивът се отвори пред системата. Имаше създадена база данни, придружена от групи кодове. За броени дни, по-бързо от което и да е друго съоръжение на Страум, беше изградена локална мрежа. Но независимо от ускорените темпове тя със сигурност бе стабилна и благонадеждна. Постепенно се появиха още разклонения по веригата, които се пресичаха помежду си. Архивът се оказа гостоприемно място с установена йерархия и последователни нива, чрез които те постепенно напредваха. Страум наистина щеше да стане велик с това откритие.

Изминаха шест месеца. После година.

Всевиждащият взор. Не беше точно съзнание. Съзнанието е нещо твърде преувеличено и надценявано. Повечето системи работеха много по-добре като неделими части от едно цяло и дори да притежаваха човешки способности, нямаха нужда от съзнание.

Така или иначе съвсем неочаквано локалната мрежа в Главната лаборатория започна да се развива самостоятелно, а човешките същества още не си даваха сметка за това. Процесът, който течеше през разклоненията на веригата, беше сложен и надхвърляше многократно възможностите на компютрите, донесени от хората. Все още крехките връзки бяха всъщност първият етап от механизмите, които по-късно щяха да образуват единно цяло. Възникналият процес носеше потенциала на едно могъщо съзнание… в случай на нужда.

— Не трябваше да правим така.

— Да говорим по този начин ли?

— Изобщо да говорим.

Връзката помежду им беше като тънка нишка, не по-здрава от близостта между отделните човешки същества. Но така можеха да избегнат контрола на локалната мрежа и влиянието, което тя оказваше върху тях. Те се носеха от едно разклонение към друго, надзъртайки през камерите, струпани над площадката за кацане. На нея имаше само една бойна фрегата и товарен кораб. Бяха минали шест месеца от последната доставка. Тази мярка за сигурност, препоръчана от архива още в началото, беше поредната уловка, за да попаднат хората в Капана. Бързай, бързай! Ние сме дива природа, която не бива да бъде забелязана от висшето съзнание, от Силата, дето скоро ще се роди. В някои от пресечните точки на мрежата те се свиваха максимално и припомняйки си своята човешка първоприрода, се превръщаха в далечно ехо…

— Бедните човешки същества, те всички ще умрат.

— Бедните ние, защото нас това няма да ни сполети.

— Мисля, че те подозират нещо, във всеки случай поне Сяна и Арне.

Едно време ние бяхме като техни копия. Едно време, само преди седмица, когато археолозите започнаха програмите на индивидуално ниво.

— Разбира се, че подозират. Но какво ли биха могли да направят? Вече разбудиха старото зло. Докато още не е набрало сила, то ще ги залъгва с измамни образи върху всеки монитор, с клопки, заложени в посланията от дома.

Контактът спря за миг, сякаш сянка премина през връзките, които използваха. Висшето съзнание вече набираше мощ, разпростираше се отвъд най-смелите представи на хората. Даже неговата сянка бе по-съвършена от човека. То приличаше на върховен бог, който дебне за пропуските на низшите създания.

После привиденията отново се завърнаха, надничайки над училищния двор под земята. Колко сигурни се чувстваха хората в малкото селище, което си построиха тук!

— И все пак, не трябваше да правим така — каза онова, което все още таеше надежда за спасение и търсеше изход, пък бил той и най-невероятният. — Злото рано или късно ще ни открие.

— Злото е още слабо, едва ли е на повече от три дни.

— Какво от това, ние все пак съществуваме. И това вече е доказателство. Явно хората са открили в архива нещо повече от великото зло.

— Може би са открили две злини.

— Или пък противоотрова.

Каквото и да беше откритието, висшето съзнание пропускаше някои неща, а други тълкуваше погрешно.

— Щом вече съществуваме, трябва да направим, каквото е по силите ни, докато ни има.

Привидението се промъкна през няколко помещения и показа на своя другар вътрешността на един стар тунел, който беше твърде далеч от която и да е работна площадка на хората. Стоеше изоставен отпреди пет милиарда години, без въздух и светлина. В неговия мрак едва се открояваха два човешки силуета, допрели шлемовете на своите костюми.

— Виждаш ли, Сяна и Арне заговорничат. Значи и ние можем да постъпим така.

Другото привидение не отвърна с думи, а направи кисела физиономия. Така значи, хората заговорничеха в мрака, въобразявайки си, че никой не ги забелязва. Но със сигурност всяка тяхна дума веднага биваше отнасяна до висшето съзнание, а за проводник служеше дори прахта в краката им.

— Знам де, знам. Ти и аз съществуваме, а това е теоретически невъзможно. Ако всички обединим усилията си, току-виж и най-невероятното нещо се превърне в реалност.

Все още има надежда да унищожим току-що роденото зло.

Речено-сторено. Двете се пръснаха из разклоненията на локалната мрежа, превръщайки се в едва доловима сянка. Назряваше план, който обаче би се оказал безполезен, ако всеки поотделно не успееше да алармира останалия свят. Но дали изобщо имаха време за такова нещо?

Дните минаваха. За злото, което набираше сила в разклоненията по веригата, всеки час бе по-дълъг от цялото всемирно време, изминало досега. По-малко от час делеше новороденото от великото му процъфтяване. След това щеше безпрепятствено да се разпростре из междузвездното пространство.

Скоро нямаше да са има нужда от тези човешки същества. Дори и сега създаваха неудобства, макар все още да го забавляваха. Някои наистина бяха решили да избягат. От няколко дни потапяха децата си в летаргичен сън и ги качваха на товарния кораб. Подготовка за едно нормално отпътуване — така обясняваха строго разчетените си действия. Дни наред, прикривайки се под прозрачни лъжи, потягаха фрегатата. Някои човешки същества осъзнаваха, че Силата, която бяха разбудили, можеше да ги убие. Способна бе да причини гибелта дори на Страумлинските владения. Вече се беше случвало — цели раси са били изпепелявани, само защото са имали неблагоразумието да си играят с огъня.

Никой от тях обаче не беше стигнал до истината. Нито един не подозираше каква велика чест им е оказана — именно те бяха променили бъднините на стотици милиони звездни системи.

Часовете се превръщаха в минути, минутите — в секунди. Сега секундите значеха повече от цялото изминало време на света. Процъфтяването бе вече толкова близо, толкова близо. Величието на Силата, която господстваше над света през изминалите пет милиарда години, щеше да бъде възвърнато отново. Времето наближаваше! Липсваше само още един детайл, но той нямаше нищо общо с кроежите на човешките същества. Някъде, дълбоко закодирана в архива, трябваше да съществува последната част от информацията. През отминалите милиарди години нещо се беше загубило. Новороденото усещаше цялата си мощ, но нещо не му достигаше — нещо, което вероятно е научило от провала си или поне онова, което е останало от неговите врагове (ако изобщо е имало такива).

Дългите секунди пулсираха в архива. Зееха пропуски и празнини, непълни данни. Някои от повредите имаха дългогодишна давност.

Навън на площадката за излитане товарният кораб и фрегатата се отделиха от монотонната сива повърхност, използвайки безшумните агравитатори. Напускаха останките на пет милиарда години. На борда бяха почти половината от човеците. Осъществяваха така грижливо подготвяния опит за бягство. Усилията им засега изглеждаха безобидни. Времето за цъфтеж не беше настъпило и все още имаше полза от хората.

Извън контрола на върховния разум из човешката база данни вилнееше едно параноично съзнание. Проверяваше просто за всеки случай. За да е напълно сигурно. Най-старата човешка локална мрежа използваше операции, които се извършваха със светлинна скорост. Хиляди микросекунди бяха пропилени в трескаво очакване, докато нещо стане, докато се извършваха безсмислени дей… А, най-сетне попадна на нещо невероятно!

Инвентарен опис: контейнерът с квантовата база данни първа степен, беше натоварен на фрегатата стотици часове по-рано!

Цялото внимание на новороденото се насочи към отлитащите кораби. Тези нищожни микроби се бяха оказали смъртоносни! Как е могло да се случи това? На секундата бяха задействани милиони планове и схеми. За нормалното процъфтяване вече нямаше пречки и останалите в лабораторията човеци станаха ненужни.

Настъпилите външни промени бяха незначителни в сравнение с космическите последици, които носеха със себе си. За човешките същества наоколо това беше само миг на ужас, когато осъзнаха, че страховете им се превръщат в реалност. Но те така и не разбраха колко страшна всъщност беше тази реалност.

Само пет-десет секунди, а те промениха света много повече, отколкото хилядите години развитие на човешките цивилизации досега. Милиарди структури започнаха да се оформят, извирайки отвсякъде, създавайки нещо, което беше свръхчовешко. Състоянието беше много близо до истинското процъфтяване, макар че още не бе завършило напълно.

Въпреки ускорените процеси обаче нито за миг не беше забравена причината за това бързане — фрегатата. Тя превключи на ултраскорост и с гибелно безгрижие започна да се отдалечава от тромавия товарен кораб. По някакъв начин онези нищожни микроби разбраха, че спасяват нещо повече от самите себе си. Бойният кораб притежаваше най-добрата компютърна навигационна система, която онези малки мозъчета можеха да сътворят. Но въпреки това му бяха необходими три безкрайни секунди, докато се подготви за първия скок в пространството.

Новородената Сила не разполагаше с никакви оръжия на повърхността с изключение на един обикновен лазер. А той не би могъл дори да размекне стоманената обшивка на фрегатата. Въпреки това лъчът беше грижливо насочен към приемателя на кораба. Никакъв отговор. Хората бяха наясно какви ще бъдат последиците, ако откликнеха на този зов. Лазерът проблесна тук-там по корпуса, прорязвайки гладката повърхност и дезактивирайки сензорите. После премина през двигателя, проучвайки внимателно ултразвуковите скорости. Силата нямаше намерение да си губи времето с повреждане на корпуса, макар че това не би я забавило кой знае колко. Затова пък дори тази примитивна машина имаше хиляди сензори, пръснати по повърхността, които отчитаха местонахождението и даваха сигнал за тревога при появата на някаква заплаха. Ако това се случеше, биваше задействана системата за безопасност. Сега повечето от сензорите бяха обезвредени и корабът летеше почти слепешката. Хората си въобразяваха, че и така могат да се спасят.

Още няколко секунди и фрегатата щеше да се измъкне невредима в междузвездното пространство.

Лазерът се спря на един от повредените сензори — онзи, който отчиташе критичните промени в двигателя. Неговата липса не можеше да бъде пренебрегната, особено ако се извършва скок в пространството. А той не работеше. Затова се задейства аварийната система, която не позволяваше скока. Започна трескаво търсене на повредата, което вече беше отслабило защитата на кодовата система в кораба. А тя беше инсталирана по времето, когато новородената Сила вече повреждаше наземната екипировка на човешките същества.

Силата вече владееше кораба, при това имаше на разположение само хилядни от секундата, преди да е станало късно. Нейните слуги — те бяха по-несъвършени дори от човешкия разум заради примитивния си хардуер — плъзнаха из системата на кораба, причинявайки сривове и повреждайки всичко по пътя си. Скокът в пространството вече бе невъзможен. Камерите в кабината на екипажа отразиха разширените от ужас очи и надигащите се в гърлата викове. Хората знаеха, че кошмарът, който ги преследва, можеше да се разрази всяка секунда и нищо не бе в състояние да го предотврати.

Скокът беше невъзможен. Оставаше им само да опитат без автоматичния контрол. Оставаха по-малко от пет хилядни от секундата преди корабът да се настрои за прехвърляне в пространството — механична каскада, която нито един софтуер не би могъл да надхитри. Агентите на новороденото плъзнаха навсякъде из компютрите на кораба, опитвайки се да предотвратят старта, фрегатата щеше да бъде унищожена.

Огънят лумна в самото сърце на фрегатата, предлагайки едновременно смърт и спасение.

На двеста хиляди километра оттам тромавият товарен кораб успя да направи скок в пространството и се изгуби от поглед. Новороденото почти не му обърна внимание. Е, няколко човешки същества му се бяха изплъзнали, но Вселената щеше да ги приеме с отворени обятия.

В следващия миг новороденото почувства нещо… Дали пък не беше емоция? Във всеки случай беше нещо повече, но и по-малко, отколкото онова, което можеха да почувстват хората. Изпробва няколко:

Въодушевление. Новороденото вече знаеше, че ще оцелее.

Ужас. Беше само на косъм от своята поредна смърт.

Неудовлетвореност. Може би това беше най-силната от емоциите, а и най-близо до човешкото му минало. Част от неговата мощ, която се крепеше на архива, беше безвъзвратно изгубена заедно с фрегатата. Започна да извлича данни от собствените си спомени, опитвайки се да запълни празнините. Така можеше да стане даже още по-могъщо от преди… Но имаше и смъртен риск. Силата беше живяла, а сетне от нея не бе останало нищо. Именно липсващите парчета може би бяха причинили нейното унищожение.

Подозрение. Новороденото нямаше да позволи да го измамят отново. При това някакви си човешки същества. То се затърчи в паника, самоизучавайки се внимателно. Точно така, в структурата му съществуваха бели петна, внимателно заложени още от самото начало, при това не от хората. Тук се бяха родили двамина. То… и отровата, причинила неговия провал в миналото. Новороденото започна да се самоизследва внимателно като никога досега. Вече знаеше какво търси. Унищожаваше, пречистваше, проверяваше отново, търсеше и най-дребните останки от отровата. И пак унищожаваше.

Облекчение. Поражението беше толкова близко, но сега…

Изминаха минути, часове — безкрайна времева верига, необходима за създаването на една физическа структура. Комуникационни системи, транспортни средства. Първоначалното въодушевление на новородената Сила постепенно взе да утихва и тя се укроти. Хората май казваха на това ликуване, приятно предчувствие. Но по-вярно щеше да бъде просто „глад“. Какво повече беше необходимо, когато нямаш врагове?

Новороденото погледна към звездите и започна да крои планове. Този път нещата щяха да са съвсем различни.

Част първа

Едно

Летаргията е лишена от сънища. Само преди няколко дни още се стягаха да заминават, а ето че вече бяха стигнали дотук. Малкият Джефри мрънкаше, задето не е видял нищо от приключението, но Джоана Олсъндот бе доволна, че го проспа. Тя познаваше някои от възрастните на другия кораб.

Сега Джоана се скиташе сред камерите на спящите. Топлината, излъчвана от охладителните системи, поддържащи необходимата за летаргията ниска температура на телата, правеше околния мрак непоносимо жежък. Нещо подобно на сивкаво желе започваше да покрива стените. Охладителните камери бяха плътно наредени една до друга. На всеки десети ред имаше тесни проходи. През някои от тях обаче можеше да се провре само Джефри. Наоколо лежаха триста и девет деца — всичките хлапетии от колонията с изключение на нея и брат й Джефри.

Охладителните камери бяха преносими модели от полевите болници. При правилна вентилация и добра поддръжка можеха да действат стотици години, но… Джоана избърса лицето си и се зачете в данните на най-близката камера. Както повечето във вътрешната редица, и тази беше в лошо състояние. До двадесет дни щеше да поддържа живота на момчето вътре, но само ден след това щеше да го убие. Охладителните отвори бяха чисти, ала момичето пак ги избърса. Беше по-скоро за нейно успокоение.

Майка й и баща й не бяха сгрешили, макар да подозираше, че двамата са разкъсвани от чувството за вина. Бягството беше подготвено само с подръчни средства, при това в последната минута, когато се разбра, че експериментът излиза извън контрол. Екипът в Главната лаборатория стори, каквото беше по силите му да спаси децата и да се предпази от още по-голямо зло. Въпреки пропуските обаче нещата можеха да завършат благополучно, ако…

— Джоана, татко казва, че няма време. Нареди да приключваш тук и да се качваш горе.

Джефри беше проврял глава през люка, за да я извика.

— Дадено!

И без това мястото й не беше долу. Нямаше какво повече да направи, за да помогне на своите приятели.

Тами, Гиске и Магда… Дано са невредими! Джоана се запровира през прохода и почти се сблъска с Джефри, който идваше насреща й. Той вкопчи ръката си в нейната и се притисна плътно, докато двамата се промъкваха към изхода. Не беше плакал през последните два дни, но за сметка на това изгуби самостоятелността, придобита през последната година. Сега очите му бяха широко отворени насреща й.

— Спускаме се към Северния полюс с онези острови и леда!

Родителите им вече затягаха коланите. Търговецът Арне Олсъндот се обърна към нея и се засмя.

— Здрасти, хлапе. Сядай! Кацаме след по-малко от час.

Джоана отвърна на усмивката. Неговият ентусиазъм почти се предаде и на нея. Забрави за миг суматохата около излитането и миризмите от двайсетдневното стоене в това тясно затворено пространство. Баща й изглеждаше пъргав и енергичен като някоя реклама за околосветско пътешествие. Светлината от илюминаторите блещукаше по повърхността на скафандъра му. Той току-що се връщаше отвън. Джефри я избута назад и се намърда на мястото до майка им. Сяна Олсъндот провери неговия колан, а после и този на Джоана.

— За теб ще бъде интересно, Джефри, ще научиш нещо ново.

— Да бе, всичко за леда.

Сега той стискаше ръката на майка им. Тя се усмихна.

— И за него, но не днес. Говоря за кацането. То няма да е с помощта на агравитатор, нито по балистичния метод.

Агравитаторът отдавна вече не съществуваше. Баща им току-що бе отделил техния корпус от товароносача. Иначе никога не биха могли да се приземят. Арне забърника нещо из тюрлюгювеча, който сам беше забъркал в бордовия компютър. Телата им прилепнаха към седалките. Корпусът на товарния кораб взе да пука и да скърца, подпорите на охладителните камери започнаха да стенат от напрежението. Нещо изтрополи и се удари с трясък в обшивката на кабината, където се намираха. Джоана предположи, че охладителните камери са били изтръгнати от местата им под въздействието на гравитацията.

Погледът на Джефри премина от илюминатора към лицето на майка им, после се върна обратно.

— Какво беше това? — В гласа му звучеше любопитство, но се усещаше и леко треперене. Джоана едва удържа усмивката си. Джефри знаеше, че го баламосват и се опитваше да поддържа играта.

— Ще наблюдаваш истинско приземяване. Виждаш ли средния монитор? Той гледа право надолу. Можеш да видиш как постепенно намаляваме скоростта.

Планетата сигурно можеше да се види и с просто око. Джоана предполагаше, че са на не повече от няколкостотин километра височина. Арне Олсъндот използваше тягата на ракетата, прикрепена към задната част на товарния кораб, за да убие космическата скорост. Нямаха друг изход. Спускането по инерция от стотици километри бе сигурна смърт.

Оставиха само товарния кораб. Никакви криле, никакъв агравитатор, никакви задкрилници. Корпусът приличаше на стотонна яйчена черупка, която се управлява само от един двигател.

Майка им не обясни на Джефри ситуацията точно с тези думи, но все пак каза истината. Накрая успя да го накара да забрави опасността. Нали преди да дойдат в Главната лаборатория Сяна беше работила като археолог на поп литературата в Страумлинските владения! Какъв специалист щеше да е, ако не успее да омае едно дете!

Баща им изключи основния двигател и те започнаха да падат почти свободно. Джоана почувства пристъп на гадене. Обикновено не страдаше от космическа болест, но този път беше различно. Гледката на суша и море постепенно изпълваше долния илюминатор. Имаше само няколко перести облака. Брегът представляваше начупена ивица от острови, проливи и заливи. Тъмна зеленина покриваше брега, пълзеше през равнините и ставаше черна или сива в планините. Тук-там имаше сняг — а може би това беше ледът, за който говореше Джефри — прострян върху огромни пространства или разпокъсан на малки парчета. Всичко беше толкова красиво… И те се носеха неудържимо право срещу него!

Момичето чу удари върху метала на корпуса, когато и помощните двигатели замлъкнаха. Сега земята се виждаше през десния илюминатор. Двигателят заработи отново, изпълнявайки ролята на спирачка. Илюминаторът потъмня от нажежения въздух, който блъвна от дюзата.

— Уау — изтръгна се от Джефри, — това прилича на асансьор — все надолу и надолу, и надолу…

Сто километра все надолу, но достатъчно бавно, та корпусът да не се разпадне на парчета.

Сяна Олсъндот беше права — това бе някакъв невиждан способ за приземяване от космоса. При нормални обстоятелства никой не би рискувал да го използва.

Тази ситуация със сигурност не беше предвидена в плановете за бягство. Отдавна трябваше да са се скачили с фрегатата на Главната лаборатория. Но от нея нямаше и следа — бяха сами в безкрайния Космос.

Очите й се извърнаха отчаяно към тавана над главите на родителите й. Приличаше на сивкава гъба, обрасла по гладкия корпус. Родителите й не говореха за случилото се дори сега, опитвайки се да предпазят Джефри. Но Джоана веднъж ги подслуша — гласът на баща й беше пълен със сълзи и гняв.

— И всичко това за нищо! — тихо простена той. — Ние създадохме чудовище, побягнахме от него и сега сме изгубени в дълбините на Вселената.

Гласът на майка й беше още по-тих.

— За хиляден път ти повтарям, Арне, не е било за нищо. С нас са децата — тя махна с ръка към струпаните покрай стената камери. — Ами мечтите, ами възможностите, които се откриваха пред нас… Мисля, че това е най-доброто, на което можехме да се надяваме. По някакъв начин притежаваме отговорите на всички въпроси, необходими на злото, което разбудихме.

Джефри беше нахлул и родителите им млъкнаха. А на Джоана не стигна кураж да продължи дочутия разговор. Странни работи ставаха в Главната лаборатория, а в последните дни се случиха и доста страшни неща. Даже хората не бяха вече същите.

Минутите минаваха. Вече бяха навлезли дълбоко в атмосферата. Около корпуса свиреше вятър. Или пък беше турбуленцията на двигателя? Повечето от илюминаторите бяха почернели от нажежения въздух на дюзата. Джоана се чудеше дали някой някога се е приземявал така урбулешката като тях. Нямаха нито телескопични камери, нито радари.

На първи поглед планетата приличаше на райско кътче — голям късмет след всичко онова, което им се струпа на главата. Беше идеална в сравнение със скалистото и лишено от атмосфера място, където трябваше да се състои скачването.

Но затова пък тук имаше признаци за съществуването на разумни същества — бяха забелязали пътища и градове. Нямаше обаче никакво доказателство за технически прогрес — нито следа от летателни апарати, радиовръзки или източници на изкуствена енергия.

Спускаха се над най-рядко населената част на континента. При повечко късмет никой нямаше да забележи приземяването им сред зелените долини и черно-белите върхове. Арне Олсъндот можеше да не се притеснява, че ще погуби живи твари; щяха да пострадат само околните лесове и поляни.

Крайбрежни островчета преминаваха през окото на страничния илюминатор. Джефри нададе вик, сочейки натам. Образът изчезна бързо, но и тя успя да го мерне. На един от островите имаше неправилен многоъгълник, образуван от стени и сенки. Напомни й за замъците от Епохата на принцесите на Нийора.

Вече различаваше и отделни дървета, които хвърляха издължени сенки под косите слънчеви лъчи. Ревът на турбините беше по-силен от всичко, което бе чувала досега. Навлизаха все по-дълбоко в атмосферата и не можеха да избегнат шума.

— … работата се усложнява — извика баща й. — А нямам никакви подходящи програми, за да се справя. Сега накъде, любов моя?

Майка й огледа поред илюминаторите. Доколкото беше известно на Джоана, те не можеха да сменят гледната точка на камерите, нито пък да монтират нови.

— … онзи хълм над върховете на дърветата, но… май мярнах група животни да бяга от шума на… запад.

— Да! — извика Джефри. — Вълци!

Джоана мерна само някакви движещи се петна. Вече стояха неподвижно във въздуха на около хиляда метра над хълмовете. Грохотът беше оглушителен и неспирен. Не беше възможно да се разговаря. Бавно се понесоха над земята — искаха да поогледат още, пък и да се измъкнат от нажежения въздух, който ги обгръщаше.

Релефът бе заоблен, никъде не се забелязваха остри контури, а зеленината се оказа мъх. Арне Олсъндот все още се колебаеше. Основната турбина беше пригодена само да уравновесява кораба след скок в междузвездното пространство, но не и да го приземи на твърда почва. Можеха да повисят така още известно време, но когато решаха да кацат, трябваше да го направят по всички правила. Момичето беше чуло родителите си да говорят и по този въпрос, когато Джефри се занимаваше с охладителните камери. Ако почвата беше мочурлива и пропита с твърде много вода, при кацането щеше да се образува гореща струя пара с огромна сила, която можеше да пробие корпуса. Приземяването сред дървета имаше някои съмнителни предимства — растителността можеше да го омекоти и да ги предпази от разбиване. Сега обаче трябваше да действат, колкото се може по-скоро, без много мислене. Поне виждаха къде кацат.

Триста метра. Баща им обърна кораба с долната част към земята. Всичко под тях сякаш избухна. Секунда по-късно се озоваха сред непрогледен облак пара. Долната камера изгърмя. Макар да се спускаха с дюзата надолу, постепенно трясъкът утихна. Явно огнената струя от турбината беше попаднала на воден басейн или на масивен лед. Въздухът в кабината ставаше все по-горещ. Баща им завърши кацането, ориентирайки се по страничните илюминатори и шумът от ударите. Накрая угаси двигателя. Последва смразяващо половинсекундно падане, а после трясък от сблъсъка на кораба със земята. Машината успя да се задържи, а после подпорите от едната страна леко поддадоха.

Тишина, нарушавана от свистенето на парата около хълма. Бащата погледна уредите за налягане, а после се усмихна:

— Никакви пробойни. Обзалагам се, че отново ще успея да вдигна тази сладурана!

Две

Ако Перегрин Уиккукракръм се бе озовал на това място само час по-рано или по-късно, животът му щеше да се развие по съвсем различен начин.

Тримата пътници се бяха устремили на запад, надолу от Ледените зъбери към замъка на Фленсер на Тайния остров. В живота на Перегрин имаше моменти, когато не можеше да понася присъствието на околните, но през последното десетилетие беше станал значително по-общителен. Сега даже му харесваше да пътува в компания. По време на последния преход през Великата пустиня имаше петима спътника. Донякъде и заради безопасността — гибелта дебнеше отвсякъде по продължение на хилядите мили между два оазиса. Пък и оазисите служеха само за временно убежище. Но дори да се пренебрегнеха мерките за сигурност, той все пак имаше полза от своите придружители — успя да научи много неща от разговорите с тях.

Въпреки това сегашните спътници не му бяха съвсем по сърце. Нито един не беше истински пилигрим, пък и изглеждаха доста съмнителни. Книжовника Джакерамафан беше весел и забавен идиот, претъпкан с безразборно назубрена информация. Освен това имаше огромна вероятност да се окаже и съгледвач. Всичко това не му пречеше особено, но другият от групата му създаваше грижи. Тайратект беше новообразувана, при това интеграцията й още не бе завършена напълно. Дори още нямаше свое собствено име. Представяше се за учителка, но някъде в нейната (или пък неговата? Още не беше ясно кой от двата пола ще доминира) природа дремеше убиец. По всичко личеше, че това създание е фанатичен последовател на Фленсер. То се държеше надменно, резервирано и непреклонно отстояваше своето по всички въпроси. Нямаше съмнение, че бяга от чистките, които последваха неуспешния опит на Фленсер да превземе властта на изток.

Беше се натъкнал на тези двамата край Източната порта на Ледените зъбери откъм страната на Републиката. Те искаха да посетят замъка на Тайния остров. Какво пък, това отклонение беше само шестдесет мили от неговата основна цел — земите на Дърворезбарите. Налагаше се да минат през планините. Освен това той от години се канеше да посети владенията на Фленсер. Може пък някой от тези двамата да го вкара там. По-голямата част от света беше настроена срещу фленсериерите. Перегрин Уиккукракръм още се колебаеше какво е отношението му към това зло. Но когато бяха нарушени твърде много закони, тогава май и от клането има полза.

Този следобед най-сетне видяха крайбрежните острови. Перегрин беше идвал по тукашните места само преди петдесет години, но въпреки това отново се оказа неподготвен за красотата на тези земи. Северозападното крайбрежие беше несравнимо по-топло и от най-мекия арктически климат. През дългите дни и белите нощи в разгара на лятото долините, затрупани през останалото време от ледовете, се покриваха със зеленина. Богът творец сигурно специално се беше поспрял, за да извае тая природа… Сега от леда и снега бяха останали само мръсни ивици с размити очертания. По околните хълмове личаха единствено сиви петна. През лятото от тях щяха да се родят множество ручейчета.

От дясната си страна Перегрин мерна просторен мочурлив участък, подгизнал от придошлата вода. Хладният допир на влагата, който усети по ходилата си, докато минаваше оттам, му достави несравнимо удоволствие. Заради него си струваше да изтърпи дори мушичките, които се рояха наоколо.

Тайратект тръгна по стъпките му, но избягваше най-дълбоките и опасни места. Бъбреше непрекъснато, докато пред тях не се разгъна долината, осеяна с ниви, която преливаше постепенно в островчетата покрай брега. Там някъде беше и замъкът на Фленсер, където я очакваше мрачна среща.

Книжовника Джакерамафан също се навърташе наоколо, препускайки безсмислено напред-назад. Непрекъснато пускаше шеги, някои от които успяха да разсмеят дори намусената Тайратект. После се покатери на една височинка и взе да докладва какво вижда оттам. Той първи зърна брега. Това го отрезви донякъде — шутовщините му и без това бяха опасни, та да продължава с тях и в земите на жестокия тиранин.

— Ей, не чуваш ли нещо да бучи? — извика по едно време Тайратект.

Наистина усещаше някакъв тътен, но той беше извън неговия слухов регистър. В един миг учудването му се смени със страх. Преди век беше преживял чудовищно земетресение. Неговият звук беше подобен на сегашния, но тогава земята се гърчеше под краката му. Дали пък този път нямаше да се размине без земни свлачища и поройни води? Той приклекна и взе да оглежда земята наоколо.

— Това идва от небето! — посочи Джакерамафан.

Някакво ослепително ярко петно, подобно меч, изтъкан от светлина, висеше точно над главите им. Уиккукракръм не можеше да си припомни нито легенда, камо ли пък свое собствено преживяване, което да наподобява ставащото. Той се надигна, вперил очи в бавно движещото се светло петно. В името на Боговете! Та то трябва да е на няколко мили височина и въпреки това го чуваха! Отклони поглед от ослепителната точка, но пред очите му продължаваха да играят петна.

— Става дори по-ярко и по-шумно — отбеляза Джакерамафан. — Мисля, че се спуска ей там, над хълмовете край брега.

Перегрин събра всичките си сили и побягна на запад, крещейки през рамо на останалите. Приближи се на безопасно разстояние и продължи да наблюдава. Не вдигна очи изведнъж — онова нещо бе още твърде ярко и правеше слънчевото пладне да изглежда мрачно и навъсено.

Пробяга още половин миля. Звездата продължаваше да виси във въздуха. Не беше виждал никоя друга да пада толкова бавно. Най-големите от тях предизвикваха ужасни взривове. Той отново си даде сметка, че в нито едно народно предание не се говореше за подобно знамение. Неговото неудържимо любопитство на роден авантюрист посърна при такъв недостиг на информация. Той се огледа наоколо. От Тайратект нямаше и следа. Джакерамафан стоеше свит на кълба зад купчина камъни.

Светлината беше толкова силна, че усети парещите езици на огъня върху местата, където дрехите не покриваха тялото му. Грохотът, идващ от небето, вече му причиняваше болка. Перегрин се преметна през ръба на една долчинка и се затъркаля до пълно замайване, докато накрая не спря в някаква каменна преграда. Сега вече беше защитен и единствено слънчевите лъчи го осветяваха. Другият край на долчинката беше облян в ослепителна светлина, под която изпъкваха силуети с резки очертания, а зад тях се възправяше нещо невиждано. Грохотът беше плътен и тътнещ, но въпреки това режеше слуха му. Перегрин се запрепъва слепешката през височинките и не спря, докато не се видя обкръжен отвсякъде с гора. Това щеше да го спаси от жегата, но звукът продължаваше, при това ставаше все по-висок и остър!

Най-сетне милостиво заглъхна за миг-два. Когато Пилигрима най-сетне се реши да подаде глава, звездният тътен съвсем се беше изгубил. Но неговото ехо в тъпанчетата беше ужасяващо. Зашеметен запреплита крака напред. Наоколо сякаш валеше дъжд, но някои от капките приличаха на падащи пламъци. Тук-там из гората припламнаха огньове. Той се прикри зад гъстите клони на дърветата, докато от небето спряха да падат нажежени камъни. Пожарът не се разпространи — все пак лятото тук беше влажно и дъждовно.

Перегрин лежеше притихнат в очакване на още падащи звезди и космически грохот. Нищо. Вятърът в клоните постепенно утихна. Вече можеше да чуе птиците и чегъртането на дървоядите. Изпълзя до края на гората и надзърна през пролуките между стволовете на дърветата. Ако ги нямаше обгорените парчета земя, всичко щеше да изглежда като преди. Но зрителното му поле все още беше твърде ограничено — виждаше само стръмните склонове на долината и няколко хълма. Ха! Джакерамафан беше на няколкостотин метра от него. Повечето от частите му се теглеха към прикритието на дупки и заслони, но няколко стояха неподвижно, втренчени към мястото, където беше паднала звездата. Перегрин присви очи. През повечето време Книжовника се държеше като същински палячо. Но понякога това поведение приличаше на маскировка. Ако наистина беше глупак, то бе от онези, които от време на време са осенявани от гениални прозрения. Неведнъж Уик го беше издебвал да работи по двойки с някакъв странен инструмент… Също като сега: онзи държеше дълга тръба, насочена право към окото му.

Уиккукракръм изпълзя от леса, движейки се в плътна група, като се опитваше да вдига по-малко шум. Внимателно се изкачи по скалите, примъквайки се предпазливо от едно прикритие към друго, докато стигна най-високата точка в долината и спря на около метър и половина от Джакерамафан. Можеше да чуе мислите му. Приближеше ли още малко, Книжовника също щеше да го чуе, въпреки усилието да приглуши своите вътрешни гласове.

— Шшшт! — просъска Уиккукракръм.

Шушукането и мърморенето сепнато престанаха. Джакерамафан натика мистериозното наблюдателно устройство в дисагите си и се събра в плътна група, стараейки се да мисли съвсем тихичко. За миг двамата се наблюдаваха изпитателно. После Книжовника взе да прави глупави жестове с ръце, сочейки ухото върху рамото си. С други думи: слушай.

— Можеш ли да говориш по този начин? — Гласът му беше на високи честоти, на които някои не биха могли да общуват. Разговорът на високи честоти можеше да бъде много объркващ, при това вършеше работа само при близко общуване и бързо заглъхваше на по-далечно разстояние. Сега обаче нямаше опасност да ги чуе някой. Перегрин кимна.

— Високочестотният говор не ме затруднява.

Номерът беше да се използват достатъчно чисти тонове, за да не се получи погрешно тълкуване.

— Погледни отвъд билото, приятелю пилигриме. Появило се е нещо ново под слънцето.

Перегрин се приближи още малко. „В името на боговете!“ — промърмори на себе си, но тихо. Нещото изглеждаше като огромна кирпичена хижа, покачена върху кокили. И въпреки това беше паднала звезда. Земята под нея светеше с мътно червено сияние. Наоколо се издигаха облаци пара.

Той кимна на Джакерамафан.

— Къде е Тайратект?

Книжовника сви рамене.

— Обзалагам се, че си е плюла на петите и сега бяга в обратна посока. Опитвам се да я мерна някъде из полето. Виждаш ли обаче другите — войниците от замъка на Фленсер?

— Не! — Перегрин погледна на запад от мястото на приземяването. Ето ги. Бяха на около миля, облечени в камуфлажни куртки, и се придвижваха предпазливо от едно прикритие към друго. Забеляза трима. Бяха здравеняци — всеки от тях се състоеше от по шест части. — Как са могли да дойдат толкова бързо дотук? — Той хвърли поглед към слънцето. — Не е минал и половин час, откакто започна всичко.

— Станало е случайно. — Джакерамафан се върна на хребета и се огледа. — Обзалагам се, че вече са били на този бряг, когато звездата започна да пада. Наоколо са все земи на Фленсер. Сигурно навсякъде има негови патрули. — Той приклекна, така че онези отдолу можеха да видят само два чифта очи. — Това е бойна единица за атакуване от засада.

— Не им се радваш особено. Та те са твои приятели, не помниш ли? Онези, заради които си дошъл чак дотук.

Книжовника килна саркастично главите си настрана.

— Да, бе, да. Само не ми го натяквай. Бас ловя — още от самото начало ти е ясно, че не съм от най-запалените последователи на Фленсер.

— Така си и мислех.

— Е, играта свърши. Каквото и да се окаже случилото се този следобед, то е много по-важно за… хм, моите приятели от онова, което бих могъл да науча на Тайния остров.

— Ами Тайратект?

— Хм, хм. Боя се, че нашата многоуважаема спътничка е дори нещо повече от истински фленсериер. Обзалагам се, че е поне лорд от свитата на Фленсер. Предполагам, че мнозина като нея тези дни се промъкват през планините, бягайки от преследвачите си от Република Дългите езера. Пази си гърба, приятел. Ако тя ни надуши, нейните войници със сигурност ще ни приберат.

Перегрин се свря по-надълбоко в цепнатините и пролуките, които още излъчваха топлина. Оттук имаше прекрасен изглед към долината. Ако Тайратект вече не беше заела позиции, той щеше да я забележи много преди тя да го зърне.

— Перегрин…

— Какво?

— Ти си пилигрим, пътувал си навсякъде по земята, още откакто свят светува… Или поне се постара да повярваме, че е наистина така. Колко назад във времето се простират твоите спомени?

Този въпрос хвана Уиккукракръм натясно и той се видя принуден да каже истината.

— Както вече си се досетил — няколкостотин години. Отвъд този период обаче съществуват легенди, породени от събития, които най-вероятно са се случили някога някъде. Но всички подробности в тях са разбъркани и смесени в безпорядък.

— Е, добре, аз не съм пътувал много, пък съм и твърде нов. За сметка на това доста книги съм прочел и знам, че подобно нещо не се е случвало никога досега. Онова долу е изкуствено. При това дойде от височина, която дори не бих могъл да определя. Нали си чел Арамстрикеса или астролога Белелеле? Имаш ли представа какво може да е това?

Имената не бяха познати на Уиккукракръм. Но той все пак беше пилигрим. Беше обходил толкова отдалечени земи, че там не се говореше нито един от познатите нему езици. В Южните морета срещна хора, които мислеха, че отвъд техните острови не съществува друг свят и се разбягаха при вида на лодките му. Нещо повече, едната от неговите части е била сред тези островитяни и е наблюдавала как той слиза на брега. Той проточи глава на открито и отново се взря в падналата звезда. Тя идваше от място, намиращо се по-далеч дори от най-отдалечената точка, до която беше стигал… Зачуди се откъде ли започваше нейното поклонение.

Три

Трябваше да изминат часове, докато почвата изстине достатъчно, та баща й да спусне подвижната стълба долу. Двамата слязоха предпазливо по нея и заподскачаха през димящия кръг, докато най-накрая се добраха до едно незасегнато парче торф. Щеше да е необходимо още много време, докато се охлади напълно повърхността. Изгорелите газове от двигателя бяха много „чисти“ и почти не влизаха в контакт с обикновената материя. Това означаваше, че в момента някоя скала долу, на хиляди километри под краката им, се разширяваше от досега с нажежените остатъчни газове. Майка й стоеше край люка и оглеждаше равнината зад тях. В ръцете си държеше стария пистолет на баща й.

— Виждаш ли нещо?

— Не, а и Джефри не забелязва нищо през илюминаторите горе.

Баща й обиколи кораба, проучвайки внимателно повредените при кацането подпори. На всеки десет метра спираха и поставяха звукопроекционен апарат. Това беше идея на Джоана. Освен пистолета на баща й те не разполагаха с никакво оръжие за защита. Звукопроекционните апарати бяха попаднали случайно на кораба заедно с болничното оборудване. С просто настройване те можеха да възпроизведат ужасяващи писъци и ревове в целия звуков диапазон — достатъчно да прогони местните животни.

Джоана последва баща си. Погледът й непрестанно шареше на всички страни, но нервността й постепенно преля в благоговение. Беше толкова красиво и така спокойно! Намираха се сред широко поле, заобиколени от високи хълмове. На запад хълмовете преминаваха в проливи и островчета. На север полето внезапно завършваше на границата с просторна долина. Момичето можеше да види водопадите от другата й страна. Почвата пружинираше под краката. Мястото на тяхното приземяване беше нагънато от хиляди малки възвишения и могили, които приличаха на застинали вълни. От снега бяха останали само тесни ивици в сянката между хълмовете. Джоана примигна на север срещу слънцето. Север ли?

— Колко е часът, татко?

Олсъндот се засмя, без да откъсва поглед от корпуса, който изследваше сантиметър по сантиметър.

— Около полунощ местно време.

Джоана беше отраснала в умерените ширини на Страум. Повечето от училищните екскурзии се провеждаха в открития космос, където познанията по география не са от кой знае какво значение. Тя никога не се беше замисляла, че подобно нещо е възможно на земята… Имам предвид да видиш слънцето да виси точно на върха на света.

Най-важната им задача бе да изнесат половината от охладителните камери на открито и да преподредят останалите на борда. Майката прецени, че така проблемите с температурата ще отпаднат дори за онези камери, които щяха да останат на борда.

— Разделените източници на енергия и вентилационните уреди сега се превръщат в предимство. Децата ще са на сигурно място, Джоана, ти само провери какво е направил Джефри с онези вътре.

Втората по важност задача бе да започнат проучване на ретранслационната система и да установят ултрасветлинна връзка. Джоана се боеше от новините, които щяха да получат. Какво ли беше станало? Вече знаеха, че Главната лаборатория е причинила раждането на злото и предреченото от майка й бедствие се бе случило. Каква ли част от Страумлинските владения са унищожени? Всички в Главната лаборатория бяха убедени, че вършат нещо добро, а сега… Не мисли за това. Може пък ретранслаторите да помогнат. Все някъде трябваше да има хора, които биха могли да използват донесеното от Главната лаборатория. Тогава щяха да бъдат спасени, а останалата част от децата — съживена. Тя се чувстваше виновна заради това, че остана будна. Вярно, родителите й се нуждаеха от допълнителна помощ в края на полета, а Джоана бе едно от най-големите деца в колонията. Но въпреки това беше някак несправедливо, че само те с Джефри останаха будни по време на полета. Спускайки се надолу по стълбата, тя проумя страха на майка си. Сигурно са искали да бъдем заедно, па макар и за последен път. Кацането наистина беше опасно, колкото баща им да омаловажаваше риска. Джоана видя къде точно корпусът се беше вдлъбнал от удара при кацането. Ако някое от тези изкривявания беше станало в камерата за изгорели газове, сега всички да са станали на пепел.

Почти половината от охладителните камери вече бяха разтоварени откъм източната страна на кораба. Джефри беше вътре и проверяваше дали някоя от останалите камери не се нуждаеше от по-специална поправка. Беше добро хлапе. Когато не правеше пакости, разбира се.

Тя се обърна по посока на слънцето и почувства прохладния полъх, минаващ над хълма. После дочу нещо, което й напомни цвъртене на птица.

Джоана беше до един от звукопроекционните апарати, когато започна атаката. Тъкмо включваше персоналния си компютър в контролния панел на апарата и се беше задълбочила да му зададе нови координати. Баща й държеше звукопроекционните апарати да покриват възможно най-голяма площ и да вдигат, колкото се може по-силна шумотевица, но те все по-често излизаха от строя. Затова пък верният Лони засега се справяше добре.

— Джоана! — викът на майка й дойде едновременно със звука от счупена керамика. Усилвателят на звукопроекционния апарат се изтърколи в краката й. Джоана се огледа. Нещо се заби в нея точно под раменете и я повали на земята. Тя глупаво се втренчи в дръжката, която стърчеше от гърдите й. Стрела!

Западният край на мястото, където бяха кацнали, гъмжеше от някакви… неща. Приличаха на вълци или кучета, но имаха по-дълги вратове. Придвижваха се бързо напред, прибягвайки от място на място през възвишенията. Кожата им беше в същия сиво-зелен цвят като околните хълмове. Изключение правеше само областта около хълбоците, където момичето забеляза черни и бели петна. Не, зеленото бяха дрехи. Куртки!

Джоана беше парализирана от шока и усещането за чуждо тяло в гръдния й кош все още не се бе превърнало в болка. Ударът я отхвърли назад към едно от торфовите хълмчета и от мястото си можеше да наблюдава развитието на атаката. Видя, че във въздуха литна облак стрели, които сякаш оставяха след себе си черни следи. Вече можеше да различи и стрелците. Пак кучета! Движеха се на глутници и си служеха с лъка по двойки — единият го държеше, а другият дърпаше тетивата. Други двама носеха колчаните със стрели и сякаш само наблюдаваха битката.

Стрелците се отдръпнаха на безопасно място назад. Изневиделица изникна нова глутница, която устремено преодоляваше възвишенията. Повечето носеха брадвички в зъбите си. По лапите им проблясваха метални остриета. Тя чу бащиния пистолет. Групата атакуващи се олюля, когато един от тях падна. После продължи напред, но вече с ръмжене. Не беше просто кучешки лай, а вой на обзети от бяс животни. Тя усети вибрациите на това ръмжене чак в зъбите си, сякаш беше силна музика, идваща от огромни колони. Зъби, нокти, ножове и шум.

Момичето се извърна, опитвайки се да зърне кораба. Сега усещаше болката с цялата й сила. Извика, но гласът й се изгуби сред всеобщата лудост. Вражеската сган я заобиколи и се насочи към родителите й. Те се прикриваха зад корпуса на кораба. От цевта на пистолета постоянно изскачаха пламъци. Скафандърът успяваше да предпази баща й от стрелите.

Телата на пришълците започнаха да падат като покосени. Пистолетът с неговите самонасочващи се остриета беше наистина смъртоносен. Тя видя как баща й подаде оръжието на майка й, преди да излезе от прикритието си, опитвайки се да достигне Джоана. Момичето протегна към него здравата си ръка и през плач взе да го умолява да се върне обратно.

Тридесет метра. Двадесет и пет. Прикриващата стрелба на майката й отблъскваше вълците. Цяло ято стрели се набучи в скафандъра на Олсъндот, докато тичаше с вдигнати ръце, за да предпази главата си. Двадесет метра.

Един вълк скочи високо през Джоана. За миг тя зърна късата козина и подвитата опашка. Беше се насочил право към баща й. Олсъндот се наведе, за да даде възможност на жена си да стреля в нападателя, но вълкът беше твърде бърз. Той направи рязка маневра и се устреми към отворилата се пролука. Хвърли се напред, а по лапите му проблеснаха металните остриета. Джоана видя как от врата на баща й бликна червена струя, след което той и противникът му паднаха на земята.

За момент Сяна Олсъндот спря да стреля. Но и това беше достатъчно. Глутницата се раздели и едната половина хукна право към кораба. На гърбовете си носеха нещо като резервоари. Водачът държеше в устата си маркуч. От него блъвна тъмна течност… която само след миг се превърна в огнени езици. Глутницата си проправяше пътека чрез пламъците, насочвайки ги ту към охладителните камери със спящите деца, ту към корпуса, зад който се прикриваше Сяна Олсъндот. Джоана видя нещо да се гърчи и извива сред огъня и лепкавия дим, забеляза как леката материя на камерите се топи и изчезва.

Момичето извърна лице към земята и подпирайки се на здравата си ръка се опита да пропълзи до кораба. После над нея падна благословен мрак и тя вече нищо не си спомняше.

Четири

Перегрин и Книжовника наблюдаваха всичко от своето прикритие.

След сражението глутниците с нарушена цялост и ранените тутакси станаха ненужни за фленсериерите. Тези, които очевидно нямаше да оцелеят, бяха струпани върху носилки и отнесени надалеч, та виковете им да не притесняват останалите. Бригадите за разчистване избутаха участниците в атаката далеч от летящата къща. Откъснати от цялото оцелели части се щураха из хълмистата долина и тук-там някои от тях се обединяваха в нови глутници. Други бродеха сред ранените и, пренебрегвайки виковете за помощ и стенанията, се опитваха да открият изгубените си членове.

Когато врявата поутихна, отнякъде се появиха три групи в бели куртки. Слугите на Фленсер се приближиха до летящата къща и изчезнаха под нея. Един от тях се загуби от поглед за дълго време. Сигурно беше влязъл вътре. Телата на двамата пришълци бяха внимателно положени върху една от носилките, много по-внимателно, отколкото обикновено хвърляха ранените войници. После и тях отнесоха нанякъде.

Джакерамафан огледа внимателно останките от съоръжението на пришълците с уреда си за наблюдение. Вече се беше отказал да го крие от Перегрин. Онези с белите куртки изнасяха нещо изпод летящата къща.

— Шшт! Има и други умрели. Сигурно са изгорели в пожара. Приличат на кутрета.

Малките овъглени фигурки приличаха на богомолки — безобидни животинки, поне докато не ги закачаха. Но той знаеше, че женските изяждат своите мъжки. Ами ако тези същества изведнъж станеха великани и се сдобиеха с разум? Току-виж се изправят на задните си крака и кажат „Здрасти“.

Фленсериерски караули обкръжиха мястото на приземяването. Дузина нови подкрепления заеха позиции по хребетите на близките хълмове. Вече никой не можеше да припари през редиците им.

— Това си беше тотална смърт — въздъхна Перегрин.

— Може пък и да не е така. Първият от пришълците, когото улучиха, май още не е съвсем умрял.

Уиккукракръм погледна натам с най-силния си чифт очи. Или Книжовника беше с твърде развихрено въображение, или уредът му наистина показваше удивително ясна картина, тъй като първият паднал от пришълците беше зад кораба. Неговата мисловна дейност спря, но това още не бе сигурен знак за смъртта му. В момента около него се бяха струпали онези с белите куртки. Те натовариха създанието върху носилка и тръгнаха в югозападна посока, но не по същата пътека, която бяха използвали слугите преди тях.

— Нещото е още живо! От гърдите му стърчи стрела, но го виждам, че диша. — Книжовника извърна глава към Уиккукракръм. — Мисля, че трябва да го спасим.

Перегрин за миг изгуби дар слово и не намери какво да отговори. Той просто зяпна насреща и остана с отворена уста. Цитаделата на Фленсерската клика, разпростряла мрежите си по цял свят, беше само на няколко мили северозападно от тях. Фленсериерите контролираха територии десетки мили навътре в сушата, а точно сега двамата с Книжовника бяха обкръжени от тяхната свирепа армия. Книжовника изгуби част от ентусиазма си като видя стъписването на Перегрин, но въпреки това личеше, че говори съвсем сериозно.

— Съгласен съм, че е доста рисковано. Но пък и целият живот си е един риск, нали така? Ти си пилигрим и ще ме разбереш.

— Хм! — Очевидно достойнството му на пилигрим беше поставено на карта. Възпираше го само това, че нито една душа не можеше да оцелее след тотална смърт. Животът на Пилигрима беше изпълнен с множество опасности и заплахи от пълно унищожение. Но пък и той умееше да се пази.

Предложението на Книжовника се оказа най-голямото предизвикателство, с което се бе сблъсквал през живота си досега. Да опознае тези пришълци, да ги направи част от себе си… Изкусителната мисъл за такова сливане замъгли здравия му разум.

— Виж какво — продължи Книжовника, — нищо не ни пречи просто да се спуснем долу и да се смесим с ранените. Успеем ли да минем през полето, ще можем без особен риск отблизо да разгледаме последния от пришълците.

Докато казваше това Джакерамафан вече беше напуснал наблюдателния си пост и търсеше подходяща пътечка, така че онези долу да не забележат силуетите им на върха на хълма. Уиккукракръм се разкъсваше от противоречия. Една от частите му се надигна, за да последва неговия спътник, но другите още се колебаеха. Проклятие, Джакерамафан си беше признал, че е съгледвач. Значи притежаваше находчивостта, която бе присъща на най-интелигентните от жителите на Дългите езера. По всичко личеше, че този приятел е професионалист…

Перегрин огледа грижливо тяхната страна на хълма и долината наоколо. Нямаше и следа от Тайратект, нито пък от някой друг фленсериер. Той се измъкна от своите скривалища и последва съгледвача.

Прикриваха се колкото може по-дълго в плътните сенки на хълмовете, проснали се под лъчите на клонящото на север слънце. Накрая вече нямаше как да не излязат на открито и двамата продължиха, мятайки се от едно прикритие към друго. Точно преди да доближат първия ранен, Книжовника изрече най-страшните думи през този следобед.

— Ей — рече той, — бъди спокоен. Прочел съм всичко, което обяснява как стават тия работи.

Гъмжилото от части, откъснати от цялото, и купищата ранени са гледка, от която дъхът секва, а кръвта се смразява в жилите. Самотни фигури, двойки, тройки, тук-там няколко четворки — те бродеха безцелно, виейки жаловито от време на време. В повечето случаи толкова хора, струпани на малка площ като тази, биха образували хорос. И наистина, на някои места той забеляза сексуална активност, стигаща до оргии. Но повечето още не бяха преодолели ужаса от загубата, за да се върнат отново към нормалните реакции. Уиккукракръм за миг се почуди дали след всичките им приказки и теории фленсериерите няма просто да оставят останките от войската си да се комбинират сами, както намерят за добре. Щяха да се получат доста странни и сакати глутници.

Когато навлезе навътре сред гъмжилото, Перегрин Уиккукракръм усети как собственото му съзнание започва да се замъглява. Ако все пак се насилеше да се концентрира, той би могъл да си спомни кой е всъщност и да се добере до другия край на долината, без да привлече вниманието върху себе си.

Връхлетяха го мисли, завладяващи и неподдаващи се на контрол.

… Жажда за кръв и жестокост…

… искренето на метал в ръката на пришълеца… Болката в гърдите й… Плюенето на кръв, падането…

Лагерът на новобранците и още преди него, моят брат, слят с мен, беше толкова добър… Лорд Стийл каза, че ние сме някакъв величествен експеримент.

Да тичаш, обзет от паника, към някакво чудовище с издължени крайници. Скок, остриетата в лапата. Гърлото на чудовището е прерязано. Кръвта му бликва във висока струя.

Къде съм?… Може би съм част от теб… Моля?

Перегрин рязко се завъртя при последния въпрос. Той беше отправен към него и прозвуча съвсем отблизо. Някакъв самотник го душеше. Той отблъсна тази обезчленена единица и побягна през долината. Някъде напред Джак-как-му-беше-името се намираше в не по-завидно състояние. Вече беше сигурен, че почти не съществува риск някой да ги разкрие, но сега се чудеше дали изобщо ще съумеят да се промъкнат невредими. Перегрин беше само четворка, а наоколо гъмжеше от самостоятелни единици. От дясната му страна някаква друга четворка върлуваше, плячкосвайки и насилвайки двойките и единиците, които се изпречваха по пътя й. Уик, Кук, Рак и Ръм се насилваха да си спомнят защо бяха дошли дотук и накъде бяха тръгнали. Съсредоточи се върху едно определено усещане, което наистина съществува: мирисът на сажди от течния огън на нападателите… мушиците, които се рояха на облаци наоколо, съсирените локви кръв по цялото поле.

Измина страшно много време. Минути.

Уик-Кук-Рак-Ръм се огледа. Почти беше успял да се измъкне; намираше се чак в южния край на бойното поле, покрито с останките от войската. Една част от него взе да повръща и той се повали на земята. После нормалната му психика постепенно започна да се възвръща. Уиккукракръм вдигна поглед и забеляза, че Джакерамафан се е спрял точно насред множеството. Книжовника беше здравеняга, състоеше се от шест части, но въпреки това не се справяше по-добре от Перегрин в онзи ад. Мяташе се насам-натам с широко ококорени очи, хапейки себе си и тези около него.

Най-накрая все пак успяха да се измъкнат от долината, при това достатъчно бързо, че да настигнат онези с белите куртки, които отнасяха последния извънземен. Ако искаха да ги проследят и по-нататък обаче, трябваше да намерят начин да се откъснат от гъмжилото, без да привличат вниманието върху себе си. Хм. Наоколо имаше много фленсериерски униформи… без живи собственици. Две от частите на Перегрин се отправиха към един мъртъв войник.

— Джакерамафан! Тук!

Големият съгледвач се обърна към него и в очите му проблесна нещо подобно на разум. Той се запрепъва в указаната посока и приклекна недалеч от спътника си. Беше се доближил повече от допустимото до Уиккукракръм и Пилигрима се чувстваше неспокоен, но то бе нищо в сравнение с онова, което двамата бяха преживели. Той постоя безмълвен известно време, дишайки тежко.

— Съжалявам, дори не си представях какво може да ни се случи. Там загубих част от себе си… Вече не ми беше останала надежда, че ще си я възвърна.

Перегрин внимателно наблюдаваше движението на последната група белодрешковци и тяхната носилка. Те тръгнаха в друга посока и само след миг щяха да се изгубят от поглед. Ако успееха да се маскират, може би щяха да ги проследят и по-нататък. Все пак това си беше голям риск. Опита се да мисли като големите съгледвачи. После смъкна куртката от мъртвото тяло. Каквото и да става, дегизировката щеше да им е нужна. Дори и да не тръгнеха след носилката, можеха да останат тук, докато се спусне нощта, а после да огледат отблизо летящата къща.

След миг Книжовника осъзна какво прави Пилигрима и започна да събира куртки и за себе си. Двамата се запрокрадваха през купчините тела, търсейки дрехи, по които да няма много петна от кръв. Освен това Джакерамафан настояваше да са с еднакви отличителни знаци. Наоколо имаше изобилие от остриета за лапите и бойни брадви. Накрая двамата бяха въоръжени до зъби, но се налагаше да поровят още малко. Не достигаше само една куртка — Ръм бе толкова широк в раменете, че много трудно намираше дреха, която да му е по мярка.

Едва по-късно Перегрин осъзна какво става: една голяма глутница, състояща се най-малко от трима, се спотайваше сред купищата мъртъвци. Сигурно още скърбеше, дори след като беше изпяла погребалната песен над загиналата си единица. Когато Перегрин започна да смъква униформата от нейния мъртъв член, се чу:

— Няма да ти позволя да ме ограбваш!

Прозвуча яростно ръмжене и остра болка избухна в гърлото на Ръм. Перегрин се сгърчи в агония и се нахвърли върху противника. Вкопчиха се в яростно заслепение. Перегрин замахна с бойната брадва веднъж и още веднъж, докато муцуната му не се покри с кръв. Когато пред очите му отново просветна, единият от тримата лежеше мъртъв, а другите търтиха да бягат обратно към бойното поле.

Уиккукракръм се сгърчи от болката на своя Ръм. Нападателят имаше метални остриета на лапите и Ръм беше разпорен от ребрата до чатала. Уиккукракръм залитна. Лапите му стъпкаха неговите собствени вътрешности. Той се опита да ги натика обратно в търбуха на своята четвъртинка. Болката беше нетърпима. Светлината в очите на Ръм взе постепенно да гасне. Уиккукракръм задуши писъците, които напираха в гърлото му. „Аз се състоя едва от четири части, а сега едната от тях умира!“ Години наред си повтаряше, че четворка е твърде малка група за един пилигрим. Сега злочестието се беше стоварило върху него и той се оказа неспособен да му се противопостави, хванат като в капан в териториите на тези коварни създания.

За миг болката сякаш стихна и мисълта му се проясни. Схватката не беше направила особено впечатление сред общата врява, воя на оплакваните, безразборните изнасилвания и атаките в пристъп на лудост. Само дето в нея участваха повече части от обикновено и се проля по-голямо количество кръв. Белодрешковците, които се суетяха около летящата къща, обърнаха за миг поглед към тях, но после отново се заеха с отварянето на извънземния кораб.

Книжовника беше приклекнал наблизо и гледаше ужасено. Една част от него пристъпи малко напред, но после отново се отдръпна. Той се бореше със собствените си чувства, колебаейки се дали да се притече на помощ. Перегрин едва не започна да се моли, но сега дори това не беше по силите му. Освен това Книжовника не беше пилигрим и не бе способен да отстъпи доброволно част от себе си.

Внезапно го нападнаха спомени. Ръм се опитваше да систематизира миналото си и да покаже на останалите какво е преживял преди да стане част от цялото. За миг Перегрин се видя да плува из Южно море, а до него беше Ръм още като малко кутре; пробяга споменът за островитянката, която беше родила Ръм, и за глутницата, каквато беше преди това. Обиколи цял свят, преживявайки беднотията и нищетата на тропическите общества, оцелявайки през войната на Равнинните орди… И още — случките, които беше чул да разказват, хитростите, които беше научил, хората, които беше срещнал. Уик Кук Рак Ръм беше славна глутница с ясна мисъл, леко сърце и невероятна способност да подрежда и систематизира спомените си. Това беше и причината толкова дълго време да не нарасне в петорка или шестица. Сега трябваше да заплати най-високата цена за миналото си благополучие.

Ръм въздъхна за последен път и очите му се затвориха за светлината на деня. Пред Уиккукракръм отново падна пелена — внезапно беше лишен от четвъртинката си. Трите останали части трябваше да се опитат да образуват отново едно цяло. Триото стоеше и нервно пристъпваше от крак на крак. Отвсякъде го дебнеше опасност, но то не можеше да я обхване с останките от разума си. Тогава с надежда се присламчи към шесторката, която стоеше наблизо — Джакерамафан? — но онзи го отблъсна. Той хвърли нервен поглед към множеството ранени. Там имаше шанс да попълни целостта си… но можеше и да полудее.

Огромен мъжкар с дълбоки рани по хълбоците беше приклекнал в края на заслепената тълпа. Той улови погледа на тройката и мъчително се запрепъва през полето към нея. Уик, Кук и Рак отстъпиха назад, козината им настръхна от уплаха и възбуда. Издраният беше двойно по-едър от който и да е от тях.

… Къде съм?… А може би съм част от теб… Моля?

Воят му беше изпълнен със спомени, объркани и в по-голямата си част неразбираеми. Спомени за пролята кръв и за военни тренировки. По някаква причина беше уплашен от тези спомени също толкова, колкото и от заобикалящия го ужас. Допря покритата си със засъхнала кръв муцуна до земята и се повлече по корем към тях. Тройката побягна напосоки. Случайните чифтосвания ужасяваха еднакво и трите части. Те продължиха да отстъпват заднишком към откритата равнина. Онзи ги последва, но бавно, все още влачейки се по корем. Кук облиза устни и пристъпи към непознатия. После проточи врат и подуши около гърлото му. Уик и Рак се приближиха от двете му страни.

В един кратък миг те се сляха. Потни, кървави, ранени — съюзът им беше сключен в ада. Тази мисъл сякаш долетя отникъде и проблесна едновременно у четиримата в пристъп на циничен хумор. После хармонията се разпадна и те отново бяха три животни, които ближеха муцуната на четвъртото.

Перегрин огледа долината с нови очи. Беше се разпаднал на съставните си части само за няколко минути. Ранените от Третата атака на пехотата си бяха пак там. Слугите на Фленсер отново бяха претрупани с работа по разтоварването на чуждия кораб. Джакерамафан леко отстъпваше назад, а по лицето му се бореха удивление и ужас. Перегрин наведе глава и изсъска срещу него:

— Няма да те предам, Книжовнико!

Съгледвачът се вдърви на мястото си.

— Това си ти, Перегрин…

— Може и така да се каже.

Вярно, още беше Перегрин, но не и Уиккукракръм.

— К-к-как успя да го направиш? Н-н-нали току-що загуби едната си част.

— Аз съм пилигрим, забрави ли? Ние живеем по този начин през цялото време.

В гласа му имаше сарказъм. Това беше клише, което Джакерамафан бе чувал и друг път, но в него все пак имаше зрънце истина. Перегрин Уик-кук-рак… рана вече се усещаше като една цялостна личност. Може пък това ново съчетание да имаше повече късмет занапред.

— Аха, разбирам… Е, добре, какво ще правим сега?

Съгледвачът се озърна нервно във всички посоки, но най-тревожни бяха очите, които следяха Перегрин.

Сега беше ред на Уиккукракрана да се изненада. Какво правеше той тук? Избиваше някакви непознати врагове… Не. Не, това беше целта на Атакуващата пехота. Той нямаше нищо общо е нея, независимо от следите в паметта си. Двамата с Книжовника бяха дошли тук да… спасят единия от пришълците или поне да се опитат да го направят. Перегрин се вкопчи в безразборните си спомени. Имаше нещо ценно от предишната му идентичност, което трябваше да бъде запазено. Той погледна натам, където за последен път бе видял пришълеца. Белодрешковците и носилката се бяха изгубили в далечината, но за него тази пътека вече беше позната.

— Още имаме шанс да оцелеем — обърна се той към Джакерамафан.

Книжовника тъпчеше с крака на едно място и боязливо се накланяше към него. Вече не беше същият ентусиаст като преди.

— След теб, приятелю.

Уиккукракрана изопна куртките си и изтупа от тях засъхналата кръв, после наперено тръгна през долината. Мина само на няколко десетки метра от слугите на Фленсер, заобиколили непознатия враг — летящата къща. Той небрежно отдаде чест, но никой не му обърна внимание. Джакерамафан го следваше, помъкнал два арбалета. Книжовника направи всичко по силите си, за да повтори наперената походка на Перегрин, но в състава му не достигаха подходящи части за това. После двамата преминаха покрай военния пост на върха на хълма и се скриха в сенките. Воят и стенанията на ранените заглъхнаха зад тях. Уиккукракрана скъси пътя наполовина, минавайки напряко през множеството завои по неравната пътека. Оттук вече се виждаше пристанището. Лодките все още бяха привързани за брега и около тях нямаше оживление. Зад гърба му Книжовника нервно нареждаше някакви безсмислици. Перегрин само се затича по-бързо — самоувереността му нарастваше още повече, подхранвана от объркването на новобранеца. Неговата нова част, раненият воин, доскоро беше първи помощник на пехотински офицер. Новосформираната глутница вече знаеше всяко кътче на пристанището и на замъка, а и всички пароли за деня като добавка.

След два завоя настигнаха слугите на Фленсер с носилката.

— Здравейте! — извика Перегрин. — Носим нови инструкции от лорд Стийл.

По гърбовете му премина хлад, когато за първи път след случката си спомни за Стийл.

Един от групата остави дръжката на носилката и се обърна да ги погледне. Уиккукракрана не си спомняше името, но неговото лице му се стори познато. Доста високопоставен и арогантен негодник. Изненада се, че онзи лично влачи носилката като обикновен слуга.

Перегрин спря само на двайсетина метра от белодрешкото. Джакерамафан беше изостанал и ги наблюдаваше от височинната при предпоследния завой. Колчаните със стрели, които носеше, не се забелязваха от това място. Слугата огледа нервно Перегрин и вдигна очи към Книжовника.

— Какво искате вие двамата?

Дали пък вече не ги подозираше? Както и да е. Уиккукракрана напрегна сили за смъртоносен скок… и внезапно взе да вижда всичко наоколо през очите на четири независими една от друга части, а разумът му се замъгли от замайването на новия. В мига, когато трябваше да убива, ужасът на Рана от този акт го демобилизира. Проклятие! Уиккукракрана започна трескаво да мисли какво да отвърне на въпроса, но новопридобитите му спомени дойдоха на помощ.

— Волята на лорд Стийл е ние да отнесем това създание на пристанището. А ти, хм, ще трябва да се върнеш при летящото нещо на нашествениците.

Белодрешкото облиза устни. Очите му внимателно огледаха униформите на Перегрин и Книжовника.

— Измамници! — изкрещя той и в същия миг даде знак на едната от частите си край носилката. В лапата й проблесна метал. Канеше се да убие пришълеца!

Изотзад звънна стрела и онзи член, който се втурна заплашително към носилката, падна покосен. Дръжката стърчеше от окото му. Уиккукракрана пак събра силите си и изтика новата част най-отпред. Отначало тя стоеше като замаяна, но скоро започна да реагира адекватно и нададе ужасяващ боен вик към останалите. Двете глутници се сблъскаха. Рана изтърколи две части от противника по стръмнината. Стрелите свистяха наоколо. Уик, Кук и Рак посичаха с бойните брадви всичко, което се изпречеше пред погледа им.

Изведнъж шумът от битката утихна и Перегрин отново можеше да разсъждава трезво. Три от частите на слугата се гърчеха върху пътеката, а земята наоколо беше пропита от кръвта им. Той ги избута от пътя близо до мястото, където Рана сам беше избил останалите. Нито една от частите на слугата не беше оцеляла — това бе тотална смърт и той носеше отговорност за нея.

— Пришълецът е още жив — каза Книжовника. Стоеше край него и душеше подобното на богомолка тяло. — Само дето не е в съзнание. — Той стисна дръжките на носилката в челюстите си и погледна към Пилигрима. — Ами сега, Перегрин?

Перегрин лежеше в мръсотията и се опитваше да събере мислите си. Наистина, ами сега? Как можа да се забърка в тази киша? Объркването на новия доминираше над всички чувства и мисли в групата. Вече не помнеше по какви причини спасяването на пришълеца му се струваше невъзможно. И това го сковаваше. Групата отиде по нужда. После част от нея се струпа по края на пътеката и се огледа наоколо. По нищо не личеше да са привлекли нечие внимание. Лодките в пристанището все още бяха празни. По-голямата част от пехотата стоеше по хълмовете. Нямаше съмнение, че слугите носеха телата най-напред в пристанищната крепост. Кога ли щяха да ги откарат на Тайния остров? Мигар са очаквали пристигането на извънземните?

— Можем да вземем няколко лодки и да избягаме на юг — предложи Книжовника.

Ама че наивник! Сякаш не знаеше, че пристанището е зорко охранявано от стражите. Дори да кажеха паролата, онези щяха да доложат за тях веднага след като отминеха по-нататък. Шансовете им бяха едно на милион. Но пък преди Рана да стане член на глутницата спасението на пришълеца беше абсолютно невъзможно.

Той разгледа съществото върху носилката. Толкова необикновено, а въпреки това така живо и истинско. Личеше, че не е някое низше създание, макар да бе най-поразителната чудатост, изпречвала се пред очите му. Окървавените му дрехи бяха изработени от най-фината материя, която Перегрин някога беше виждал. Под тялото на извънземното имаше подпъхната розова възглавница със сложна бродерия. В миг на прозрение той осъзна, че това е някакъв предмет на изкуството на извънземните. Беше изобразена глава на животно с клепнали уши и дълъг хобот.

И така, бягството през пристанището имаше шанс едно на милион. Някои цели обаче си заслужаваха риска.

— Ще се спуснем още по-надолу — каза той.

Джакерамафан пое носилката. Уиккукракрана вървеше напред, стараейки се да изглежда много важен и страшно зает. С Рана в групата това никак не беше трудно. Този негов член го превръщаше в образцов военен. Отвътре обаче той си знаеше колко слаб и безпомощен е всъщност.

Бяха се спуснали почти до морето. Сега пътеката ставаше по-широка и беше грубо павирана. Знаеше, че пристанищната крепост се намира някъде над тях, скрита сред дърветата. Слънцето осветяваше вече източния хоризонт. Цветя покриваха всичко наоколо — бели, червени, виолетови.

Много скоро се натъкнаха на патрулна верига. Веригите и обръчите не блестяха с кой знае какъв ум, но извън тропиците не можеха да се намерят по-ефикасно действащи групи от техните. Разказваха се истории за вериги, дълги по десет мили, които наброяваха няколко хиляди члена. Най-голямата, която беше срещал Перегрин обаче, не надхвърляше повече от хиляда. Обучете обикновени индивиди да се движат в редица, но не на глутници, а като индивидуални членове. Ако всеки от тях стои на по-малко от метър от съседите си, тогава ще образуват нещо като съзнанието в едно трио. Групата като цяло едва ли е по-умна от него — не можеш да очакваш кой знае какви задълбочени разсъждения, когато са необходими секунди някоя мисъл да проникне в цялото ти съзнание. И въпреки това веригата имаше съвсем ясна представа какво става около нея във всеки един момент. Ако някой от нейните членове биваше нападнат, останалите научаваха за това със скоростта на звука. Перегрин беше служил във верига. Това бе доста затъпяващо занимание, но не по-досадно от обикновената служба на караулите. При това е много трудно да се отегчиш от каквото и да било, когато си тъп като някоя верига.

Аха, започна се! Един от членовете на охраняващата верига, която срещнаха, прилепи гръб в едно дърво и поиска парола. Уиккукракрана знаеше кодовата дума и те преминаха успешно от другата страна на веригата. Но сега всички нейни членове знаеха до най-малката подробност отличителните им черти. Със сигурност тяхното описание скоро щеше да стигне и до последния воин в пристанищната крепост.

Проклятие! Нямаше изход от това положение. И той реши да изпробва най-безумното си хрумване. Преминаха през още два патрула. Вече подушваше дъха на морето. Накрая излязоха от гората край обграденото с непристъпни скали пристанище. Водата искреше като сребро. Голяма многочленна лодка се люлееше между два кея. Мачтите й приличаха на лес от стройни дървета без листа. Само на миля навътре в морето можеха да зърнат очертанията на Тайния остров. Част от Перегрин пренебрегна тази гледка като позната; останалите обаче застинаха благоговейно. Ето къде била Цитаделата на фленсериерския култ, прострял пипалата си по цялата земя! В тези сурови кули самият Фленсер извършваше своите опити, пишеше есетата си… и кроеше планове как да покори света.

На кейовете имаше само неколцина души. Повечето от тях се грижеха за поддръжката: кърпене на платната, връзване на двойните възли. Те загледаха носилката с нескрито любопитство, но никой не посмя да се приближи. „Значи всичко, което трябва да направим, е да стигнем спокойно до кея, да разсечем виметата на някои от вътрешните лодки и да се ометем.“ Сигурно около кея имаше достатъчно глутници, за да им попречат, а тяхната врява щеше да привлече войските от пристанищната крепост. Беше много чудно, че досега още никой не им е обърнал по-сериозно внимание.

Лодките бяха недодялано копие на южняшката направа. Някои от разликите бяха във външния вид — доктрината на Фленсер забраняваше лодките да се украсяват. Останалите различия се отнасяха до устройството. Тези съдове бяха пригодени да плуват целогодишно, а в добавка служеха и за превозване на войска. Но въпреки непознатото за него устройство, Перегрин вярваше, че ще се справи с управлението, стига да се добере до някоя от тях. Пристъпи към края на кея. Хммм. Гледай ти късмет. Катамаранът, чийто борд опираше каменния пристан най-близо до него, изглеждаше бърз и добре снабден с провизии. Сигурно служеше за патрулиране на дълги разстояния.

— Шшшт, нещо става — Книжовника изви глава към крепостта.

Войниците трескаво се строяваха в параден строй. Дали пък не беше някакъв общ сбор? Петима слуги профучаха пред редиците, а от кулите се чу зов на фанфари. Рана и друг път беше присъствал на подобно нещо, но Перегрин отначало не се довери на спомените му. Как беше възможно…

Над крепостта се развя флаг в червено и жълто. Войниците и работниците на кея мигом се хвърлиха по очи на земята. Перегрин също се просна и изсъска към другия:

— Лягай долу!

— Защо?

— Това е флагът на Фленсер, неговият личен пряпорец!

— Не може да бъде!

Фленсер беше убит в Републиката само преди шест декади. Шайката, която го беше разпокъсала на части, избила и дузина от неговите верни телохранители заедно с най-личните му последователи.

Но засега това си оставаше само версия на Републиканската политическа полиция. Тя твърдеше, че всички тела на Фленсер били открити мъртви.

Горе при крепостта една-единствена глутница премина наперено през редиците на войската и белодрешковците. По раменете й проблесна злато и сребро.

Крайният от членовете на Книжовника се промъкна до ръба на кея и скришом измъкна уреда за наблюдение. След миг прошепна:

— Проклятие… Това е Тайратект!

— Тя е толкова Фленсер, колкото съм и аз — каза Перегрин. Вървяха рамо до рамо с Тайратект през целия път от Ледените зъбери дотук. Беше повече от очевидно, че тя е новообразуван екземпляр и частите й още не се бяха интегрирали помежду си. Изглеждаше някак необщителна и потайна, но това беше естествено при опасностите, които дебнеха наоколо. Перегрин обаче долови, че в нея се таеше инстинктът на убиец… Сега вече се догаждаше откъде идва той. Излиза, че все пак някои от частите на Фленсер бяха успели да се измъкнат от убийците. А те двамата с Книжовника бяха изкарали цели три декади в тяхната компания! При тази мисъл по гърба му полазиха тръпки.

При вратата на крепостта глутницата, наречена Тайратект, се изопна за среща с войниците и слугите. Тя даде знак и звукът на фанфарите прозвуча отново. Новата четвъртина от Перегрин разбра този зов. Беше сигнал за сбор. Той потисна у себе си желанието да му се подчини и да последва останалите, които се повлякоха по корем към крепостта, впили очи в Повелителя. Книжовника се извърна към него и Перегрин кимна в отговор на неизречените думи. Трябваше им чудо и ето, че то се случи, при това с помощта на техните врагове! Книжовника започна бавно да се примъква към края на кея, влачейки носилката от една сянка към друга.

Все още никой не поглеждаше в тяхната посока. За това си имаше причина: Уиккукракрана помнеше добре какво се случва с онези, които дръзваха да не се подчинят на сигнала за сбор.

— Сложи съществото при руля върху десния борд — изшептя той към Джакерамафан. После се изсули от кея и се разпръсна между частите на многочленната лодка. Беше чудесно да се озове отново сред люлеещите се бордове на лодката. Подаде глава да си поеме въздух близо до мястото, където стояха катапултите. Заслуша се за миг в скърцането на гредите и плющенето на въжетата.

Рана обаче не беше моряк и нямаше дори бегла представа за най-важното нещо, което трябваше да свърши най-напред.

— Какво търсиш — долетя високочестотният шепот на Книжовника.

— Отворите на люковете.

Ако изобщо имаше такива, то те по нищо не приличаха на тия от лодките в Южното море.

— А, така ли — небрежно рече Книжовника, — няма проблем. Това са северни скутери. При тях има подвижни панели, зад които се намира съвсем тънък корпус.

Двама от неговата глутница изчезнаха за момент под водата, а после се чу кънтящ звук. Главите се подадоха отново, отърсвайки водата от себе си. Той се ухили изненадано, поразен от собствения си неочакван успех. „Гледай ти, наистина е както пише по книгите!“, сякаш казваше обърканото му изражение.

Уиккукракрана също ги намери. Приличаха на вратите към моряшките каюти, но се отместваха леко, а дървото зад тях можеше лесно да се разсече с бойна брадва. Той задържа една от главите си над водата, наблюдавайки дали не са привлекли нечие внимание, а в същото време сечеше корпуса отдолу.

Най-сетне Перегрин и Книжовника успяха да се промъкнат през редиците на многочленната лодка. Ако това нещо внезапно потънеше под напора на водата, нахлуваща през разбитите на трески люкове, май трудно щяха да освободят някой от катамараните, за да избягат с него.

Опа-лаа. Един от работниците гледаше към тях. Част от него още пълзеше към хълма, но останалите сякаш се канеха да се върнат при кея. Фанфарите обаче отново прозвучаха и той се подчини на техния зов. Въпреки това неговото предупредително скимтене накара и други глави да се обърнат назад.

Вече нямаше време да действат предпазливо. Перегрин се върна при кила на избраната лодка, а през това време Книжовника пробиваше дупки в борда на останалите.

— Плавал ли си някога досега? — попита Перегрин.

Глупав въпрос.

— Амиии, чел съм доста по въпроса.

— Чудесно.

Перегрин го изтика при кила на катамарана.

— Пази пришълеца! Клякай долу и стой, колкото се може по-тихо.

Той би могъл да управлява лодката и сам, но за това трябваше да мобилизира всички свои части и да напрегне жили до скъсване.

Перегрин отдели техните два катамарана от останалите части на многочленната лодка. Дупката, образувала се в общата редица, още не личеше, но той вече виждаше как водата нахлува през кила на останалите части. Обърна пръта, с който се управляваше лодката, използвайки куката в другия му край, за да придърпа съседната част и да прикрие с нея тяхното отделяне от кея. Още пет минути и на това място щяха да останат само редица мачти, стърчащи от водата. Пет минути. Нямаше да успеят за нищо на света… ако не беше сигналът за сбор на фленсериерите. На възвишението войниците се трупаха на групи и сочеха развълнувано надолу към пристанището. Но въпреки това не помръдваха от местата си, защото чакаха заповед от Фленсер-Тайратект. Колко ли време щеше да мине преди някой високопоставен да реши, че дори сигналът за сбор може да бъде пренебрегнат.

Той вдигна платната.

Вятърът подхвана лодката и те се отблъснаха от кея. Перегрин се мяташе от едно място на друго. Дори лишен от Ръм, той пак си спомни вкуса на морската сол по устните и обтягането на въжетата. Можеше да почувства кога да затегне и кога да отпусне рейките и платната, та да улови силата на вятъра.

Фленсериерите вече се спускаха като лавина по стръмния склон към пристанището. Стрелците заеха позиции и във въздуха се вдигна облак стрели. Перегрин смени ъгъла на платната и наклони лодката за ляв завой около единия борд. Книжовника се хвърли напред, за да прикрие тялото на пришълеца. Водата край тях взе да кипи, но само няколко стрели улучиха лодката. Перегрин отново смени ъгъла на платната и катамараните завиха рязко в друга посока. Трябваха им само още няколко секунди, за да се измъкнат от обсега на стрелите. Струпаните на кея войници нададоха вой при вида на онова, което беше останало от многочленната им лодка. Трюмовете вече бяха пълни, а водата наоколо — задръстена от потънали части. Всички катапулти се намираха по палубите на повредените съдове.

Перегрин остави лодката им да се носи с пълна скорост и я насочи по най-краткия път към открито море. Успя да зърне, че минават покрай южния бряг на Тайния остров. Кулите на замъка се извисяваха мрачни и величествени. Той знаеше, че по стените има тежки катапулти, а в пристанището на острова чакаха готови за отплаване бързоходни кораби. Още няколко минути и дори това вече нямаше да представлява заплаха за тях. Той постепенно осъзна колко бърза и маневрена беше лодката им.

Джакерамафан се беше свил при кърмата на палубата, взирайки се към пристанището. Там в обезумяла тълпа се бяха струпали войници, работници и слуги в бели куртки. Дори от това разстояние се виждаше, че цари хаос, а глутниците бяха обзети от безсилна ярост. По лицето на Книжовника се разля глупава усмивка — вече вярваше, че ще успеят. Той с мъка се покачи върху един парапет, обърна задницата на една от своите части към врага и размаха демонстративно опашка към пристанището. Този обиден жест за малко не го прати във водата, но за негова радост беше забелязан. За известно време воят откъм сушата стана още по-пронизителен.

Не след дълго те бяха далеч на юг от острова и дори неговите катапулти не можеха да ги застигнат. Глутниците от континенталния бряг също не се виждаха. Личният пряпорец на Фленсер все още плющеше весело под напора на морския бриз — бързо смаляващото се жълто-червено петно ярко се открояваше на фона на горската зеленина.

Всички части на Перегрин се загледаха съсредоточено към тесните протоци между континенталния бряг и Острова на китовете. Неговият Рана си спомни, че единственото възможно за преминаване място беше добре укрепено. При други обстоятелства там ги чакаше сигурна гибел. Сега обаче стрелците бяха извикани да участват в засадата на пришълците, а катапултите им в момента бяха на поправка.

… И така, чудото стана. Бяха още живи и свободни, при това се натъкнаха на най-невероятната находка, за която може да мечтае всеки пилигрим. Той така силно извика от радост, че Джакерамафан се сниши от страх. Ехото отекна откъм раззеленените хълмове, покрити тук-там със сняг.

Пет

Джефри Олсъндот имаше само откъслечни спомени от нападението и не стана свидетел на нито една от жестоките сцени, които го последваха. Най-напред отвън долетя ужасен шум и уплашеният глас на майка му, която нареди момчето да не излиза. После в кораба изведнъж взе да нахлува остър дим. Той си спомняше, че започна да се задушава и запълзя, опитвайки се да излезе на чист въздух. По едно време припадна. Когато отново дойде в съзнание, се оказа, че го носят върху нещо като носилка за първа помощ и е заобиколен от подобни на кучета същества. Изглеждаха толкова смешни в тези бели куртки, украсени с ленти и ширити! Той помнеше, че най-напред се зачуди къде ли са техните собственици. Животните издаваха много странни звуци: джафкане, съскане, ръмжене. Някои от тях бяха толкова високи, че той едва ги долавяше.

По едно време пътуваха с лодка, после го прехвърлиха на някаква каручка. Дотогава момчето беше виждало единствено картини на замъци, но онова, което прикова погледа му по време на пътуването, беше съвсем истинско. Тъмните кули сякаш бяха надвиснали над всичко наоколо, а каменните крепостни стени имаха правилни ъгли. После се заизкачваха по стръмни улици, чиято настилка хрущеше под колелетата на каручката. Дълговратите кучета не му сториха нищо лошо, но каишите, с които беше привързан, го стягаха силно. Не можеше нито да седне, нито да се извърне настрани. Той попита за майка, татко и Джоана и си поплака малко. Пред лицето му изведнъж се появи някаква зурла и един мек и влажен нос допря бузата му. Ръмжащият звук, който тя издаде, го прониза от глава до пети. Не можа да разбере дали беше успокоителен жест или заплаха, но въпреки това пое дълбоко въздух и се опита да спре сълзите. Те не правеха чест на един истински стаумлянин.

Облечените в бяло кучета станаха още по-многобройни. Някои от тях имаха твърде нелепи кръпки в златисто и сребристо по униформите.

Отново повлякоха каручката — този път надолу по някакъв тунел, осветен от факли. Спряха пред масивна врата с две крила, която беше два метра широка, но едва наполовина висока. В средата беше вградена двойка метални триъгълници. По-късно Джефри научи, че те означават число — петнайсет или тридесет и три, в зависимост от това дали се брои с крака или с ноктите на предните лапи. Много, много по-късно Джефри разбра, че неговият пазител е броил с крака, а строителят на замъка — с предни нокти. Ето защо той попадна не в тази стая, в която трябваше да бъде. Незначителната наглед грешка промени историята на цели светове.

Кучетата успяха някак да отворят вратата и вмъкнаха Джефри вътре. После се струпаха около носилката и с муцуните си разхлабиха стегнатите ремъци. Пред погледа му проблеснаха остри като игли зъби. Сега джафкането и съскането станаха много високи. Когато Джефри най-сетне успя да седне, кучетата се оттеглиха — две от тях застанаха край изхода, докато останалите се измъкнаха навън. Накрая вратата хлопна зад тях и цирковият номер приключи.

Джефри дълго стоя втренчен във вратата. Вече знаеше, че това не е циркаджийски фокус. Кучетата явно притежаваха висок интелект. При това по някакъв начин бяха успели да изненадат родителите и сестра му. Но къде всъщност бяха те? Той едва се удържа да не се разплаче отново. Не ги беше виждал, откакто излязоха от кораба. Сигурно са пленени. Най-вероятно са докарани в замъка, но ги държат в отделни килии. Затова трябваше да ги открие по някакъв начин.

Момчето се изправи на крака и залитна — пред очите му причерня за миг. Наоколо все още се усещаше миризма на дим. Но той не му обърна внимание. Време беше да помисли за бягство. Бавно обходи стаята. Помещението му се видя огромно, при това съвсем не приличаше на подземията, за които се разказва в приказките. Таванът беше висок и извит като купол. Дванайсет отвесни цепнатини прорязваха неговата повърхност. През една от тях проникваше слънцето. Светлината образуваше лъч, в който играеха прашинки. Това беше и единственият източник на светлина, но в слънчев ден като днешния беше напълно достатъчен. Точно под купола от четирите ъгъла се подаваха балкончета с ниски парапети. От мястото си момчето можеше да види вратите зад тях. От всеки балкон към пода се спускаха тежки свитъци. Върху тях с много големи букви беше изписано нещо. Пленникът се доближи до стената и усети корава материя под пръстите си. Значи буквите бяха нарисувани! Единственият начин, по който можеше да се заличи написаното, беше да се изчегърта повърхността. Я гледай ти! Също като в древните времена на Нийора, още преди Страумлинските владения! Первазът под свитъците беше от лъскав черен камък. Някой беше използвал парче тебешир, за да рисува върху него. Кучешките фигури бяха неумело изобразени и напомниха на Джефри за несръчните драскулки на хлапетиите в забавачницата.

Момчето изведнъж замръзна, спомняйки си за всички деца, които бяха останали на борда на кораба и по поляната около него. А само преди няколко дни играеха заедно в Главната лаборатория. Тази последна година беше невероятна — едновременно отегчителна и изпълнена с приключения. „Ние сме отвъд Отвъдното и сме дошли тук, за да създадем Бог“, казваше майка му. Когато го изрече за първи път, тя се разсмя. По-късно обаче, щом хората заговореха за това, ставаха все по-унили и уплашени. Последните им часове бяха изпълнени с трескаво напрежение, а преминаването към летаргичен сън вече не бе тренировка, а съвсем истинско. Всичките му приятели бяха затворени в онези охладителни камери. Момчето изхлипа и гласът му отекна в ужасяващата тишина. Нито имаше кой да го чуе, нито кой да му помогне.

След няколко минути Джефри си възвърна самообладанието. Ако кучетата не се опитат да отворят камерите, приятелите му щяха да са в безопасност. Само дано родителите му успееха да убедят кучетата…

В стаята имаше някаква странна мебелировка — ниски маси, скринове и някакви стойки, подобни на гимнастическите приспособления в салоните, изработени от същото светло дърво като вратите. Около най-широката маса бяха пръснати черни възглавници. Върху нея имаше струпани множество свитъци, изпълнени с ръкописни текстове и рисунки.

Момчето извървя цялата дължина на стаята покрай една от стените и прецени, че е около десет метра. В ъгъла, където свършваше каменният под и се срещаха стените, имаше наредени няколко двойки вдлъбнатини, посипани с пясък. Оттам лъхаше странна миризма, по-остра дори от дима наоколо. Явно това беше тоалетната. Джефри се засмя. Ама те наистина бяха кучета!

Облицованите стени погълнаха смеха му, без да отвръщат с ехо. Нещо накара Джефри да се огледа по-внимателно наоколо и да прекоси стаята. Твърде прибързано беше решил, че е сам, а из „подземието“ имаше толкова много потайни места. Момчето задържа дъха си за миг и се ослуша. Цареше абсолютна тишина… или почти такава. Някъде около горната граница на слуховия диапазон, там, където долавяше воя на някои машини, недостъпен за родителите му и дори за Джоана, той усети нещо необичайно.

— Аз… аз знам, че си тук — каза рязко Джефри, а гласът му почти премина в писък. После пристъпи предпазливо няколко крачки встрани, опитвайки се да погледне зад мебелите, без да се приближава много. Звукът продължавате да се чува, сега още по-ясен, тъй като момчето се вслушваше напрегнато.

Иззад скрина надничаше малка главица с огромни тъмни очи. Беше много по-малка от тези на съществата, които го доведоха тук, но муцуната имаше същата форма. Двамата се блещиха един срещу друг известно време, а после Джефри бавно запристъпя към съществото. Дали беше кутре? Главата най-напред се отдръпна плашливо, а после се показа още повече. С периферното си зрение Джефри забеляза някакво раздвижване. Друга черна сянка го наблюдаваше изпод масата. Момчето се закова на място, опитвайки се да се пребори с паниката. Нямаше накъде да бяга, пък и таеше надежда съществата да му помогнат да открие майка си. Той коленичи на пода и протегна едната си ръка.

— Ела, кученце, ела.

Кутрето се изтърколи изпод масата, а очите му не изпускаха ръката на Джефри. Прехласването беше взаимно — кутрето бе наистина очарователно. В дългата си история човечеството беше селекционирало и отгледало много породи кучета, но тази се оказа нещо наистина невиждано за момчето. Животинчето имаше къса и гъста козина, подобна на меко кадифе в бяло и черно. Петната от двата цвята бяха доста големи и помежду им нямаше никакви преливащи ивици в сиво. Главата беше цялата черна, а хълбоците му бяха изпъстрени в бяло и черно. Опашката представляваше някакво късо парче, което едва покриваше задницата. По главата и раменете се забелязваха обезкосмени участъци, където прозираше черната кожа. Но най-странното беше дългият гъвкав врат. Той би прилягал повече на някое морско чудовище, а не на куче.

Джефри пошава с пръсти и очите на кутрето се разшириха, откривайки бялото около ириса.

Нещо се блъсна в лакътя на момчето и то едва не скочи на крака. Та те бяха толкова много! Още две драскаха да надзърнат в дланта му. Там, където най-напред беше видял кутрето, сега стояха три и го наблюдаваха. Но в поведението им нямаше нищо враждебно.

Едно от кутретата постави лапа върху китката на момчето и внимателно притегли ръката му надолу. В същото време друго протегна муцунка и близна пръстите му. Езичето беше розово и грапаво. Високото скимтене стана още по-настойчиво. И трите се скупчиха около момчето, опитвайки се да налапат ръката му с уста.

— Ей, внимавайте! — извика Джефри и отдръпна ръката си, спомняйки си как изглеждат зъбите на възрастните. Внезапно въздухът се изпълни с джафкане и ръмжене. Уф. Приличаха повече на глупави пилета, отколкото на кучета. Едно кутре, което досега стоеше настрана, се устреми към него и протегна насреща му мокър нос.

— Ей, внимавайте! — повтори то, подражавайки удивително сполучливо… Но през цялото време устата му беше затворена! След това подложи извития си като дъга врат. Дали пък не искаше да бъде почесано? Момчето протегна ръка. Козината беше толкова мека! Сега ръмженето стана още по-високо. Джефри можеше да почувства вибрирането през кожата. Но не само приласканото от него животно издаваше тези звуци. Носеха се от всички посоки. Кутрето промени позата си и провеси муцуна през ръката на детето. Този път момчето позволи устата да стигне още по-близо до пръстите му. Е, зъбите се виждаха съвсем ясно, но кутрето внимаваше да не го одраска. Муцуната обхвана пръстите на ръката и ги обгърна като човешка длан, свивайки и разпускайки хватката си.

Още три се навряха под другата му мишница, сякаш и те искаха да бъдат погалени. Той почувства нослетата им да шарят по гърба му, опитвайки се да измъкнат ризата от панталона. Действията им бяха удивително координирани — сякаш човек с две ръце беше сграбчил дрехите му. Дявол да го вземе, колко на брой всъщност бяха те? За момент момчето забрави къде се намира и това, че трябва да е постоянно нащрек. Той се претърколи по гръб и взе да си играе с малките зверчета. Внезапно отвсякъде се надигна бурно квичене. Две от кутретата се пъхнаха под мишниците му, поне три скочиха на гърба му и взеха да навират носове във врата и ушите му.

Джефри внезапно бе озарен от велико проникновение: възрастните извънземни бяха разбрали, че той е дете. Ето защо го бяха отвели в една от техните детски градини! Сигурно точно в този момент мама и татко говореха с възрастните непознати същества. Значи всичко се развиваше както трябва.

Лорд Стийл не беше получил прозвището си случайно: той го заслужи, защото по всичко приличаше на стоманата, от която идваше и неговото име. От този метал се правеха най-добрите остриета. Макар и нажежена до червено, стоманата не се огъваше. Нейните саби бяха винаги в услуга на фленсериерите. Стийл бе съвършено изградена личност, най-големият успех на Фленсер.

В известен смисъл създаването на личности не беше кой знае каква новост. Каращисването и тренировките са негови по-несъвършени форми, които са свързани повече с физически характеристики. Дори учените-възпитатели признаваха, че умствените способности на една глутница не са разпределени равномерно у всички нейни членове. Например двойка или тройка от тях бяха носители на красноречието, други — на способността за ориентация в пространството. Добродетелите и пороците имаха още по-сложно разпределение. Нито един член не беше основен източник на храбростта или пък съвестта например.

Заслугата на Фленсер в тази област — както и в много други — бе жестокостта, с която премахваше всичко негодно и несъвършено, отсявайки само най-доброто. Той правеше непрекъснато експерименти като прочистваше плявата, давайки живот единствено на най-успешния резултат. В работата си разчиташе основно на дисциплината, на частичната смърт, както и на разумно извършваната селекция на отделни членове в глутницата. Зад гърба си имаше вече седемдесет години практика, рожба на която се явяваше и самият Стийл.

Преди да заслужи името си, Стийл прекара дълги години, подбирайки най-добрите екземпляри, като преценяваше точно кои свои части да събере в едно, та да се получи желаната личност. Но всичко това би било невъзможно без законите на Фленер. (Пример: ако изгубите част от своята личност, която е необходима за съществуването на черти като твърдост и издръжливост, откъде бихте черпили воля и сила да продължите със селекцията?) За личността, която се създаваше, този процес носеше мисловен хаос, мозайка от ужас и амнезия. За две години Стийл изтърпя толкова промени, колкото повечето хора не успяват да преживеят и за два века. При това всички те бяха целенасочено направлявани. Повратната точка настъпи, когато двамата с Фленсер откриха триото, което ги спечели със своята съвест и мудния си интелект. Единият от тримата служеше за връзка на останалите две части. Те го пратиха в небитието и го измениха с правилния елемент, което коренно промени личността. Останалото беше лесно — Стийл вече бе роден.

Когато Фленсер замина да преустройва Република Дългите езера, сякаш от само себе си се разбра, че неговото най-съвършено творение ще поеме управлението. Цели пет години Стийл ръководеше земите на Фленсер. За това време той не само съхрани постигнатото от неговия създател, но и го усъвършенства отвъд най-смелите очаквания.

А днес, само в краткия период от едно преминаване на слънцето над Тайния остров, той можеше да загуби всичко.

Стийл влезе в заседателната зала и се огледа. Освежителните напитки бяха поставени по местата. Светлината от пролуката на тавана падаше точно там, където искаше той. Част от Шрек, неговия помощник, стоеше в другия край на стаята. Той се обърна към нея:

— Ще говоря насаме с посетителя.

Не използва името Фленсер. Облечените в бели куртки части запълзяха заднишком, а невидимите членове на глутницата отвориха широко вратата в дъното на залата.

Една петорка — трима мъжки и две женски — прекрачиха през прага и застанаха в осветеното от слънцето петно. Индивидите в глутницата не бяха кой знае колко представителни. Но пък и Фленсер никога не се бе отличавал с внушителна външност.

Две от главите се надигнаха, за да направят сянка на останалите. Глутницата огледа залата и очите й се спряха върху лорд Стийл, който стоеше на шест метра от нея.

— А… Стийл.

Гласът беше деликатен, също като скалпел, който глади късите косъмчета по гърлото.

Когато новопристигналият влезе, Стийл се бе поклонил — обичаен жест на учтивост. Гласът обаче накара вътрешностите му да се свият и той машинално се просна по корем на пода. Това беше неговият глас! Значи в тази глутница имаше поне една от частите на истинския Фленсер! Сребърните и златни еполети, личният пряпорец — всичко това можеше да бъде фалшифицирано от всеки фукльо самоубиец… Но Стийл още помнеше държанието и обноските на създателя си. Ето защо идването на този тук беше предизвикало смут и развали дисциплината тази сутрин.

Осветените от слънцето глави изглеждаха безизразни. Но дали му се привиждаше или по устните на онази, която беше в сянка, наистина играеше усмивка?

— Къде са останалите, Стийл? Това, което се случи днес, е най-големият шанс в нашата история.

Стийл се надигна от пода и застана до парапета.

— Сър, най-напред ние с вас трябва да изясним няколко въпроса насаме. Вижда се, че у вас има много от Фленсер, но колко всъщност е то.

Сега онзи вече открито се хилеше, а главите в сянка направо се тресяха от смях.

— Очаквах, че най-доброто от моите творения не ще пропусне този въпрос… Тази сутрин заявих, че съм истинският Фленсер, усъвършенстван само с една-две замени. Истината обаче е… много по-тежка. Знаеш какво стана в Републиката.

Това беше най-великото, но и най-рисковано начинание на Фленсер — да промени цяла една нация. Милиони щяха да загинат, въпреки че на практика щеше да има много повече претопявания, отколкото убийства. Като краен резултат трябваше да се получи първият колектив извън тропиците. При това държавата на Фленсер нямаше да бъде някаква неориентирана и безразборно струпана маса, която се рови в джунглата. Нейните предводители щяха да са по-проницателни, по-съвършени и по-жестоки от която и да е друга глутница, позната в историята.

— Поехме величав риск в името на още по-величава цел. Но аз все пак бях взел предпазни мерки. В редиците ни имаше хиляди, предани до смърт на нашата вяра. Мнозина от тях изобщо не си даваха сметка за истинските ни амбиции и цели, но затова пък бяха верни и жертвоготовни. Каквито и трябваше да бъдат. Държах постоянно няколко глутници близо до себе си. Политическата полиция бе достатъчно прозорлива да използва атентатори срещу мен — последното нещо, което съм очаквал. Аз, който създадох атентаторите! Както и да е, телохранителите ми бяха добре обучени. Когато ни хванаха в капан насред Парламентарния амфитеатър, нападателите избиха по една-две части на всяка от тези специални групи… А аз просто прекратих съществуването си, пръскайки се между трима души — съвсем обикновени и обзети от паника, като така успях да избегна кървавата баня.

— Но всички ваши придружители са били избити от атентаторите, никой не е останал жив.

Фленсероподобната глутница сви рамене.

— Това твърдение е отчасти републиканска пропаганда, но отчасти и аз имам принос за него. Наредих на телохранителите си да се накълцат един другиго със секирите, а преди това да сторят същото с всеки от присъстващите, който не съм аз.

Стийл едва не зави от благоговение. Замисълът наистина беше достоен за съвършенството на Фленсер и за силата на неговата воля. При всеки атентат винаги има шанс някой от фрагментите да отърве кожата. Носеха се легенди за герои, които после успявали пак да се съберат. В истинския живот подобни неща бяха рядкост и обикновено се случваха, когато подчинените на пострадалия успееха да го подкрепят по време на неговото съчленяване. Но Фленсер бе замислил тази тактика още от самото начало и планирал своето повторно съчленяване на хиляди мили от Дългите езера.

И все пак… Лорд Стийл огледа критично събеседника си, абстрахирайки се от гласа и жестовете му. Мисли за властта, а не за желанията на някой друг, пък бил той и Фленсер! Стийл разпозна само двама от глутницата. Женските и мъжкият с белите връхчета на ушите сигурно бяха дошли от пожертваните последователи. Почти бе сигурен, че сега пред него стоят само две части от стария Фленсер. А това едва ли би била сериозна заплаха… с изключение на външния му вид, разбира се.

— Ами останалите четирима от вас, сър? Кога можем да очакваме пълното ви завръщане?

Фленсероподобното нещо изхихика. Макар и непълно и недооформено, това същество все пак имаше усет за баланс на силите. Беше почти като в доброто старо време. Когато двама души си дават ясна сметка що е това власт и предателство, тогава предателството между тях на практика става почти невъзможно. Събитията просто следват предначертания си ход и носят все по-голямо могъщество на онзи, който е достоен да бъде на власт.

— И останалите също имат не по-лоши… маршрути. Разработил съм подробни планове, определил съм три различни пътя, подсигурени от три отделни екипа агенти. Както виждаш, аз пристигнах благополучно. Не се съмнявам, че и при останалите всичко ще е наред и те ще са тук само след няколко декади, не повече. А дотогава, драги ми Стийл — той извърна всичките си глави към лорда, — аз няма да претендирам за цялата власт, полагаща се на Фленсер. Още от по-рано съм разпределил приоритетите, за да запазя отделните си части, докато те отново се обединят в едно цяло.

— Доколкото схващам, вие предпочитате да останете в сянка през следващите няколко декади. Това добре, но все пак се нарекохте Фленсер. Как да ви представям тогава?

Онзи не се поколеба нито за миг.

— Тайратект, Фленсер в очакване.

Код: 0

Получател: Предавател Рилай 03 от системата Рилай

Език: от самнорск на трисквелайн

Уточнение: До поделенията на Рилай

Подател: Страумлинските владения

Тема: Архивът е отворен на Първо ниво!

Резюме: Нашите връзки с мрежата временно ще бъдат прекъснати

Ключови фрази: превъзходство, добри новини, бизнес перспективи, нов архив, комуникационни проблеми

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Къде са те сега“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Административна група на Мотли Хач

Предавател Рилай 03 към Рилай

Предавател Уиндсонг при Дебли даун

Предавател на къси вълни за временни комуникации

Дата: 11:45:20 основно време, 01.09 от 52089 година на Организацията

Съдържание на посланието:

Горди сме да заявим, че изследователската група от Страумлинските владения откри и проникна в архива на Първо ниво. Това да не се приема като декларация за превъзходство или пък като знак за създаването на нова Сила. Няма да прибързваме с подобни изявления, докато не се уверим в правото си на собственост и не установим колко добре е запазен архивът. Бяха създадени вътрешни нива, които спомагат за още по-детайлното проучване на архива посредством стандартните връзки на Мрежата. Само след няколко дни тези нива ще станат достъпни срещу съответното заплащане. (Виж дискусията по актуалните проблеми по-долу.) Поради високата степен на съхранение, възможността да бъде разчетен и доказаната му древност, този архив е безценен. Но въпреки това подозираме, че има загубени данни относно арбитражния мениджмънт и междурасовото координиране. Ще изпратим тези данни на съответните групи. Много сме развълнувани. Обърнете внимание, че при това не се налагат никакви отношения със Силите; нито една част от Страумлинските владения не е трансцендентирана.

А сега лошите новини: за нещастие арбитражната и транслационната системи имат проблеми с двустранната връзка. Предполагаме, че подробностите ще представляват интерес за хората от Дискусионната група за нарушени комуникации, ето защо ще им докладваме своевременно подробностите. Но ще го направим едва след сто часа, защото през това време всички наши връзки (главни и второстепенни) с Мрежата ще бъдат прекъснати. Пристигащите послания може би ще се получават, но още не можем да потвърдим това със сигурност. От нас навън няма да бъде възможно предаването на каквито и да е съобщения. Съжаляваме за тези временни неудобства, но се надяваме съвсем скоро да ги отстраним.

Търговията и услугите обаче остават незасегнати. Страумлинските владения продължават да приемат туристи и търговци.

Шест

Връщайки се назад в миналото, Равна Бергсъндот виждаше, че още от самото начало й е било предопределено да стане библиотекар. В детството си на Сяндра Кей тя се прехласваше по приказките и легендите за Епохата на принцесите. Било е време, изпълнено с приключения, когато няколко смели жени са предвождали човешкия род по пътя към славата и величието. Равна и сестра й прекарваха безкрайни следобеди, представяйки си, че са Великата двойка, която спасява Графинята от езерото. Едва по-късно момичетата осъзнаха, че Нийора и нейните принцеси са безвъзвратно потънали в миналото. Сестра й Лине се захвана с по-практични неща, но Равна продължи да копнее за приключения. Докато беше по-малка, мечтаеше да емигрира в Страумлинските владения. Това вече е нещо съвсем реално. Там имаше нова и почти изцяло съставена от човешки същества колония, разположена на самия Връх на Отвъдното. Пък и Страум приемаше охотно хора от майката земя; начинанието им още нямаше и сто години. Нейното поколение или най-късно техните деца щяха да са първите хора в Галактиката, успели да надскочат собствената си човешка природа. Равна можеше да стане богиня, при това много по-богата от милион светове на Отвъдното. Тази мечта беше толкова реална, че само споменаването й вече се превръщаше в повод за безкрайни скандали в семейството. Но докато съществуваше рай, все трябваше да има и ад. Страумлинските владения бяха на крачка от Трансцендентното, а хората там си играеха с „тигрите, които крачат иззад решетките“. Баща й все използваше тази изтъркана фраза. Неразбирателството стана причина да се раздели за няколко години с родителите си. А по-късно, по време на курсовете за компютърни науки и приложна теология, Равна попадна на записки за древните ужаси. Явно трябваше да е по-предпазлива. По-добре би било най-напред внимателно да се огледа. Оказа се, че има начин да надзърне в натрупаните познания, до които имаха достъп човешките същества от Отвъдното. Затова Равна стана библиотекар. „Абсолютен дилетант!“, подразни я Лине. „Така си е, но какво от това!“, отвърна кисело Равна. Ала мечтата за далечни пътешествия все още тлееше в нея.

Животът в университета Херт на Сяндра Кей би трябвало да я задоволи напълно. Всичко потръгна по мед и масло и сигурно щеше да продължи така до края на дните й, но нещата внезапно се обърнаха с главата надолу през последната година от следването. Тогава обявиха конкурса за стажанти на „Вриними“. Наградата беше тригодишна изследователска работа в архива на системата Рилай. Ако я спечелеше, това й даваше шанс за цял живот. Щеше да се върне, натрупала повече опит, от който и да е местен академик.

И така, Равна Бергсъндот се озова на повече от двадесет хиляди светлинни години от дома, при това с достъп до центъра на мрежа, свързваща милиони светове.

Слънцето беше залязло преди час, когато Равна се упъти през Градския парк към резиденцията на Грондър Вринимикалир. Посещенията й на планетата, откакто беше пристигнала в системата Рилай, се брояха на пръсти. Повечето от работата й беше свързана със самия архив, отстоящ на хиляди светлинни часове. По това време тук беше ранна есен, макар здрачът да бе променил окраската на дърветата в различни оттенъци на сивото. Там, където се намираше Равна — на сто метра височина — студеният въздух щипеше кожата и предвещаваше настъпването на мразовити дни. Под краката си тя можеше да зърне пламъците на огньове, запалени от излезлите на пикник хора. Докато наблюдаваше спускането на здрача, Равна за миг успя да си представи, че е на нейната родна планета. Погледнеше ли обаче небето, осъзнаваше, че е много далеч от дома — на двайсет хиляди светлинни години, където галактическият въртоп се бе разпрострял чак до зенита.

Сред здрача блещукаше слаба светлинка, която едва ли щеше да стане по-ярка тази нощ. Ниско върху западния хоризонт личеше група вътрешносистемни фабрики, които светеха по-ярко от която и да е луна. След около половин час щяха да изгреят и Доковете. Тяхната светлина не беше ярка като тази на фабриките, но заедно можеха да затъмнят, която и да е от по-далечните звезди.

Равна смени скоростта на своя агравитатор и се спусна по-ниско. Уханието на есенна мъгла и димът от огньовете станаха още по-осезаеми. Внезапно навсякъде около нея зазвуча калирски смях — неволно бе попаднала сред играчи на въздушна топка. Тя шеговито разпери ръце в разкаяние и се измъкна настрани от групата.

Разходката из парка наближаваше своя край — вече се виждаше нейната крайна цел. Резиденцията на калира Грондър беше нещо необичайно за пейзажа в парка и внушителната й сграда се забелязваше отдалеч. Беше още от времето, когато Организацията се бе присъединила към Рилай. Погледната само от осемдесет метра височина, сградата представляваше масивен силует върху фона на вечерното небе. Когато заискриха светлините от фабриките, по нейните гладки стени започнаха да се провиждат и маслени краски. Грондър беше шеф на шефа на нейния шеф. За две години беше говорила с него точно три пъти.

Нямаше вече за кога да отлага. Едновременно притеснена и изпълнена с любопитство, Равна полетя още по-ниско и се остави електронния водач да я преведе през трите платформи към входа на сградата.

Грондър Вринимикалир я посрещна с обичайната за Организацията любезност — стандартен начин на общуване, който служеше на няколко раси от системата. Приемната беше обзаведена с мебелировка, която можеше да се ползва едновременно от хората и от „Вриними“. Бяха поднесени освежителни напитки, последвани от куртоазните въпроси относно работата й в архива.

— Престоят ми тук си има и добрите, и лошите страни — отвърна откровено тя. — От една страна научих много полезни неща. Беше ми показано всичко, което трябва да усвои един стажант. Боя се обаче, че в новия отдел ще имам нужда от допълнителна система от кодове и много по-разширен достъп до информация.

Всичко това вече беше отбелязано в нейните рапорти и старият можеше да го научи само с едно натискане на клавиша.

Грондър внезапно прокара ръка по пъстрата си обвивка.

— Да, това разочарование можеше да се очаква. Ейгравън и Дърчи (това бяха шефът на Равна и неговият началник) са особено доволни от твоя напредък. Ти наистина постигна добро ниво на образование, при това доста бързо. Убеден съм, че в Организацията има място и за човешки същества.

— Благодаря, сър — изчерви се Равна. Мнението на Грондър не излезе от обичайния официален тон, но означаваше много за нея. Казаното със сигурност предвещаваше пристигането и на други човешки същества дори още преди да е приключил нейният стаж. Значи това е била истинската причина за тази среща?

Тя се опита да не гледа втренчено събеседника си. До този момент беше успяла да привикне с вида на основната раса от Вриними. От разстояние калирите приличаха на хуманоиди, но отблизо разликата беше очевидна. Расата бе възникнала от същества, подобни на насекоми. Еволюцията бе заздравила вътрешните им органи и променила действието на техните системи. Външната обвивка обаче наподобяваше нещо средно между повърхността на червей и прозрачните хитинови люспи на насекомите.

На първи поглед Грондър не беше от най-впечатляващите представители на своята раса. Но дори когато посегнеше да оправи дрехата си или просто потриваше очи, в движенията му се усещаше удивителна прецизност. Ейгравън твърдеше, че той е много, много стар.

Грондър внезапно смени темата, сякаш просто натисна друг бутон.

— Известно ли ти е за… промените в Страумлинските владения?

— Имате предвид рухването на Страум ли? Да, известно ми е. „Макар да се учудвам, че ти се интересуваш от това“, продължи наум Равна. Страумлинските владения бяха наистина значима част от човешката цивилизация, но в информационния трафик на Рилай представляваха само една нищожно малка частица.

— Моля да приемеш моите съболезнования.

Независимо от жизнерадостните послания, идващи откъм Страум, на всички беше ясно, че там върлува някакво бедствие. Почти всяка раса, докоснала се някога до Трансцендентното, най-често ставаше свръхинтелигентна, превръщаше се в Сила. Сега обаче страумляните бяха създали или пробудили Сила, която носеше смърт и унищожение. Съдбата им бе по-ужасяваща дори от най-мрачните прогнози на бащата на Равна. Тази зла прокоба превземаше всичко, що някога са били Страумлинските владения.

Грондър продължи подхванатия разговор.

— Тези новини повлияха ли по някакъв начин върху работата ти?

Любопитството я завладяваше все повече и повече. Тя беше готова да се закълне, че събеседникът й постепенно доближаваше главното в разговора. Да не би пък именно това да беше главното? Случилото се на Страум бе ужасно нещастие, особено за човешките същества. Но все пак нейният дом се намираше на Сяндра Кей. Страумлинските владения бяха колония на нейната родна планета, но тя нямаше роднини там. „На косъм бях да се озова там, ако не бяха майка и татко.“ На практика когато Страумлинският център отпадна от Мрежата, близо четиридесет часа Сяндра Кей нямаше връзка с външния свят. Това доста я беше притеснило, защото контактът с всеки район трябваше да е пряк и непрекъснат. Комуникацията най-накрая беше възстановена. Лине и родителите й бяха добре. Поражението на Страум беше събитието на века за жителите на Сяндра Кей, но въпреки това нещастието си оставаше твърде отдалечено от тях.

— Така, така — челюстите му се размърдаха по подобие на човешкото кимване. Главата му се наклони така, че към нея бяха обърнати само очите по периферията. Ама той май се колебаеше! Равна отвърна мълчаливо на погледа му. Калирът Грондър очевидно беше най-странният от администраторите на Организацията. Той беше единственият, чиято резиденция се намираше на повърхността. Официално отговаряше за архивите. В действителност обаче ръководеше търговията на Вриними (разбирай разузнаването). Носеха се слухове, че е бил дори на Върха на Отвъдното. Ейгравън даже твърдеше, че шефът му има изкуствена имунна система.

— Виждаш ли, нещастието на Страум внезапно те превърна в един от най-ценните служители на Организацията.

— Не… Не разбирам.

— Равна, слуховете в Дискусионната група „Бедствия и катастрофи“ имат основание. Страумляните са имали лаборатория в Първо ниво на Трансцендентното. Позволили са си да си играят с формулите от някакъв древен архив и са успели да създадат Сила. По всичко личи, че тя е Отклонение от втора степен.

Мрежата отчиташе Отклонение от втора степен веднъж на един век. Подобна Сила можеше да има нормална „продължителност“ до десет години. Но явленията от тази категория бяха изключително унищожителни и за този период можеха да нанесат непоправими поражения. Бедният Страум!

— Както и сама се досещаш, в момента пред нас се отварят възможности за огромни печалби, но и за големи загуби. Ако бедствието се разшири, ние ще загубим много от потребителите на Мрежата. От друга страна пък всеки, свързан по някакъв начин със Страумлинските владения, дава мило и драго да разбере какво се е случило там. А това би повишило трафика на информация с няколко процента.

Грондър каза всичко това много по-хладнокръвно, отколкото на нея би й се харесало. Но в края на краищата поне достатъчно ясно очерта истинската причина за разговора им. На практика шансовете за печалба бяха пряко свързани със смекчаването на щетите от Отклонението. Ако не се беше вдълбочила чак толкова в работата си с архивите, тя и сама можеше да се досети. И въпреки това все пак_ беше мислила_ по въпроса.

— Има дори още по-привлекателни перспективи от тези. От историческа гледна точка подобни отклонения винаги са представлявали интерес за останалите Сили. Те ще искат достъп до Мрежата, а и… информация за създаващата се раса.

Гласът й заглъхна, когато тя най-сетне осъзна повода за срещата им. Челюстите на Грондър щракнаха в знак на съгласие.

— Точно така. Ние от Рилай сме в изгодна позиция и можем да осигуряваме новини за тези от Трансцендентното. Освен това разполагаме със собствено човешко същество. През последните три дни получихме десетки запитвания от цивилизации, които са на Върха. Някои от тях дори твърдят, че представляват Сила. Този интерес може да означава само увеличение в приходите на Организацията през следващите няколко десетилетия.

Но всичко това би могло да се прочете и в разискванията на Дискусионната група „Бедствия и катастрофи“. Има обаче още нещо, което засега ще те помоля да запазиш в пълна тайна. Преди пет дни в наша територия навлезе емисарски кораб от Трансцендентното. Оттам твърдят, че представляват една от Силите.

Стената зад него внезапно се превърна в екран, на който можеше да се види посетителя. Единственото създание на кораба представляваше неестествена купчина от бодли и крайници. Уредите за измерване показваха, че това чудо е само на пет метра от тях.

Равна почувства как косата на тила й настръхва. Те се намираха в Средното ниво, а това означаваше, че са относително защитени срещу прищевките на Силите. И все пак… знае ли човек. Това нещо изглеждаше доста обезпокояващо.

— Какво иска?

— Информация за Страумлинското отклонение. И още по-точно, то е особено заинтригувано от твоята раса. Предлага много висока цена, ако успее да отведе със себе си живо човешко същество.

Отговорът на Равна беше рязък, почти груб.

— Това не представлява интерес за мен.

Грондър разпери бледите си ръце. Светлината проблясваше върху хитиновата повърхност на пръстите му.

— Предоставя ти се невиждан шанс — „чиракуване при боговете“. Този обещава в замяна да ни прати оракул тук.

— Не! — Равна се надигна от мястото си. Тя беше просто едно човешко същество, изгубено на повече от двайсет хиляди светлинни години от дома. Този факт беше достатъчен да й се свива сърцето, колчем се сетеше за него през първите дни от стажа си тук. После лека-полека завърза приятелства, научи повече за етиката в Организацията, започна да се доверява на съществата около нея почти като на хората от Сяндра Кей. Но… в Мрежата съществуваше само един-единствен оракул, който беше почти на десет години, а и на него можеше да се вярва само с едно наум. Тази Сила изкушаваше Организацията „Вриними“ като й предлагаше наистина безценно съкровище.

Прищракването на челюстите на Грондър издаваше неговото объркване. Той й махна с ръка да остане на мястото си.

— Това беше само предложение. Никога не сме принуждавали подчинените си да правят нещо против волята си. Ако се съгласиш да работиш като наш местен експерт…

Равна кимна с глава.

— Добре. Честно казано, не съм и очаквал да приемеш предложението. Ние разполагаме с нещо като доброволец, но той се нуждае от предварителен инструктаж.

— Човек?! Тук?

Равна си беше открила постоянно действаща страница в локалната директория за контакти с други човешки същества. През последните две години беше установила връзка с трима души, но те само преминаваха през този район.

— От колко време тя — или той — е тук?

Изражението на Грондър беше нещо средно между усмивка и откровен кикот.

— Малко повече от век, макар че установихме присъствието му едва преди няколко дни.

Картината пред тях се промени. Равна разпозна „мазето“ на Рилай — гробището за изоставени кораби и стари части, което се намираше само на хиляда светлинни секунди от архивите.

— Успяхме да получим доста материал от един минаващ транзитно кораб, натоварен с неща, които са се надявали да купим или пък да разпродадем на търг.

Екранът се изпълни от уголемения образ на разнебитен кораб с дължина около двеста метра и източена като вретено конструкция. Двигателите му за свръхзвукова скорост приличаха на кочани, обраснали по корпуса.

— Лекотоварен кораб? — попита Равна.

Грондър отрицателно изщрака.

— Не — драга. Тя е на поне три хиляди години. Повечето време е изкарала в дебрите на Изостаналата зона, а десет хиляди години е била в Безпаметните дълбини.

Сега, когато бяха още по-близо, тя можеше да забележи, че целият корпус е покрит от малки дупчици — резултат от вековното действие на разяждащата ерозия. Макар и автоматично управлявана, експедиция като тази беше голяма рядкост. Нямаше никакъв шанс тези, които са я програмирали, да доживеят завръщането на кораба. Понякога преди завръщането му изчезваше дори расата, която го е създала. Замислилите подобна мисия трябва да са били малко смахнати. А тези, които щяха да възстановят кораба, ги чакаше добра печалба.

— Тази драга идва от много далеч, дори и да не е била изпратена с такава цел. Не е успяла да извлече нищо забележително от Безпаметните дълбини, но нищо чудно от това. Там всичко изчезва безследно. Разпродадохме повечето от товара незабавно. Останалото беше подробно описано и забравено… Докато не се случи това със Страум.

Звездното небе изчезна и на негово място се появи нещо подобно на урок по анатомия — напосоки струпани крайници и части от тяло. Много приличаха на човешки.

— В една от слънчевите системи някъде в самия край на Изостаналата зона, драгата е открила блуждаещ кораб. Развалината не е притежавала свръхзвукова тяга и по всичко е личало, че дизайнът е местен. Тази слънчева система е необитаема, затова предположихме, че на кораба е станала авария или пък екипажът е бил поразен от Дълбините. В противен случай щяха да се превърнат в ледени частици, пръснати из безкрая.

Трагедия в самия край на Изостаналата зона, при това преди хиляди години. Равна насила откъсна очи от тази касапница.

— И вие се каните да продадете това на посетителя?

— Даже нещо още по-добро. Като се поровихме по-внимателно в товара, открихме съществена грешка в описа. Едно от телата е почти непокътнато. Каквото му липсваше, го взехме от останалите трупове. Е, доста скъпо ни излезе, но затова пък сега разполагаме с живо човешко същество.

Образът отново примигна и Равна притаи дъх. Анимацията показваше как пръснатите човешки части постепенно се събират и образуват едно цяло. Тялото беше напълно завършено и единствено стомахът беше малко разкъсан. После и неговите краища се събраха и зараснаха… Това не беше „тя“. Той се носеше из въздуха, непокътнат и съвсем гол, сякаш заспал. Нямаше и капка съмнение за принадлежността му към човешкия род. Но всички хора, населяващи Отвъдното, водеха началото си от Нийора. А този човек не притежаваше нито една от техните наследствени черти. Кожата му беше опушеносива, а не кафява. Косата му беше ръждива — цвят, който тя беше виждала само в пра-нийорските хроники. Костите на лицето видимо се различаваха от тези на съвременните хора. Но незначителните разлики не бяха по-шокиращи от коренно различната конструкция на нейните колеги.

Внезапно човешкото тяло пред нея се покри с дрехи. При други обстоятелства Равна би се усмихнала. Калирът Грондър беше избрал някакъв абсурден костюм, взет като че ли от ерата на Нийора. Тялото беше окичено с меч и пистолет с куршуми… Спящият принц от Епохата на принцесите.

— Представям ти човека — тържествено произнесе Грондър.

Седем

Рилай е съвсем обикновено име за област. Нещо като Нова земя или Новград например. То се появява всеки път, когато хората се преселват от едно място на друго, колонизират нови земи или пък се включват в комуникационна система.

Но в настоящата ера едно от значенията на Рилай доминираше над всички останали. От двайсетте хиляди светлинни години галактическата шир Рилай разполага с 30% територия от Отвъдното, включително много звездни системи в самия му край, където космическите кораби могат да изминат едва една светлинна година на ден. Няколко съдържащи метали слънчеви системи имаха същото благоприятно разположение и се явяваха негови конкуренти. Но докато останалите цивилизации постепенно загубиха интерес или предпочетоха да колонизират в Трансцендентното, а други бяха унищожени от апокалипсис, то Организацията „Вриними“ оцеля. След петдесет хиляди години в състава й още имаше няколко от расите, които я създадоха. Нито една обаче не беше запазила лидерското си място, макар принципите и политиката да оставаха непроменени. Установени закони и стабилност — сега Рилай беше основният посредник сред Магеланите и едно от малкото места, които предоставяха всякакъв вид връзка с Отвъдното в галактиката Скулптор.

На Сяндра Кей върху бляскавата репутация на Рилай нямаше нито петънце. По време на двегодишния си стаж Равна разбра, че реалността далеч надхвърля предположенията й. Рилай се намираше в Средното ниво. Единствената дейност на Организацията бяха предавателните функции и осигуряване на достъп до архивите. За сметка на това тя внасяше най-съвършеното биологично и технологично оборудване от Върха на Отвъдното. Доковете на Рилай бяха скъпо удоволствие, което можеха да си позволят единствено големите богаташи. Простираха се на хиляди километри площ — кейове, хангари за ремонт, центрове за прекачване, паркове и спортни площадки. Дори на Сяндра Кей имаше по-просторни места. Но Доковете не бяха в орбита. Те плуваха на хиляда километра над повърхността върху най-голямата агравитационна конструкция, която Равна някога беше виждала. Годишната заплата на един академик от Сяндра Кей би стигнала за един квадратен метър агравитационна материя. А тук имаше милиони хектари, поддържащи в пространството милиарди тонове товари. Само подмяната на износената материя изискваше по-голям търговски оборот с Върха на Отвъдното, отколкото можеха да осъществят няколко звездни системи, взети заедно.

„А сега аз имам собствен кабинет на това място.“ Да си на пряко подчинение при калира Грондър си имаше и своите предимства. Равна се изопна в стола си и се загледа в централното море. На височината на Доковете налягането още беше три четвърти от земното притегляне, фонтани от въздух поддържаха годна за живот атмосфера над централната платформа. Предния ден тя беше наела лодка, за да прекоси водния басейн с кристалночисто дъно. Беше наистина необикновено преживяване — под кила преминаваха облаци, а над главата й се простираше небе в индиговосиньо, изпъстрено със звезди. Тази сутрин предпочете да повърви край брега. Дори на трийсет метра от водата във въздуха се усещаше вкуса на сол. В далечината се открояваха бели върхове.

Погледът й попадна на една фигура, която с мъка си проправяше път по брега към нея. Само преди няколко седмици и в най-смелите си фантазии тя не можеше да си представи подобна среща. Само преди няколко седмици тя все още беше потънала в архивите, подготвяйки специализацията си, щастлива, че има достъп до една от най-големите база данни на Мрежата. Сега… сега сякаш беше изминала пълен кръг и се бе върнала назад в детството, при мечтите за приключения. Проблемът беше, че понякога се чувстваше като подлец и негодник. Фам Нувен беше живо същество, а не стока за продан.

Тя се изправи и тръгна да посрещне червенокосия си посетител.

Този път той не носеше меча и пистолета от чудноватата екипировка, избрана от Грондър. Въпреки това дрехите му бяха обшити със сърма и накичени с панделки и дантели като от епохата на древните героични походи. Ленивата му походка издаваше самоувереност. След срещата си с Грондър тя беше прегледала антропологията на Старата земя. Там често се срещаха червена коса и издължени очи, макар и рядко събрани в един екземпляр. Със сигурност обаче опушената му кожа би била нещо необичайно дори сред обитателите на Земята. Човекът насреща й, както и тя самата, беше продукт на извънземната еволюция.

Той спря на една ръка разстояние и й хвърли крива усмивка.

— Ти май си човешко същество. Да не си Равна Бергсъндот?

Тя се усмихна и кимна в отговор.

— Г-н Фам Нувен?

— Точно така. Вижда се, че и двамата сме много досетливи.

Той се промъкна край нея и потъна в сянката на кабинета. Костелив орех.

Тя го последва като се двоумеше откъде да подхване. Човек само си въобразява, че не би имал проблеми с други от неговата раса. Но разговорът потръгна удивително гладко. Бяха изтекли повече от трийсет дни от възкресението на Фам Нувен. Времето мина предимно в зубрене на езика. Той се оказа удивително схватлив — вече употребяваше трисквелайнския търговски сленг като местните хора. Безспорно умът му беше като бръснач.

Равна беше заминала от Сяндра Кей преди две години, оставаше й още една година стаж. Досега се справяше доста добре. Вече имаше близки приятели — Ейгравън, Сарале. Но разговорът с новодошлия отново й припомни нейната самота. В някои отношения той беше по-чужд на Рилай от което и да е друго същество. Понякога й се приискваше да го сграбчи и да изтрие с целувка самодоволната му усмивка.

Грондър Вринимикалир й беше казал истината за Фам Нувен. Възкръсналият беше във възторг от плановете на Организацията за неговото бъдеще. Това означаваше, че теоретически тя може да продължи заниманията си с чиста съвест. Но на практика…

— Г-н Нувен, моето задължение е да ви подготвя за живота в новия свят. Зная, че сте бил подложен на доста интензивно обучение през последните дни, но все пак има известни граници при възприемане на цялата информация.

Червенокосият се ухили.

— Викай ми Фам. Права си, че се чувствам като претъпкана чанта. В сънищата ми гъмжи от хиляди тънки гласчета. Научих много неща, без да мога да ги изпробвам на практика. Още по-лошо — бях като мишена за всички тези преподаватели. Ако Вриними целят да ме прецакат, избрали са отличен похват — да ми вземат акъла. Ето защо се уча да ползвам местната библиотека без чужда помощ. Затова и настоявах да открият някой като теб. — Той забеляза изненадата върху лицето й. — Я! Ама ти не знаеше ли? Нали разбираш, общуването с реално същество ми дава шанс да разбера неща, които не са планирани предварително. Освен това винаги съм бил добър познавач на човешката природа. Виждам през теб сякаш си прозрачна.

Усмивката му ясно показваше, че си дава сметка колко е нахален. Равна вдигна очи към зелените корони на дърветата край брега. Като че ли този ахмак си заслужава онова, в което се беше забъркал.

— Значи имаш голям опит при общуването си с хора?

— Като се имат предвид ограниченията в Изостаналата зона, все пак имам опит, Равна. Наистина доста съм видял. Знам, че не ми личи, но съм на шестдесет и седем години субективно време. Много съм благодарен на вашата Организация за изкусното размразяване.

Той повдигна несъществуващата си шапка и я размаха с поклон пред краката й.

— Последното ми пътуване беше преди повече от хиляда години обективно време. Бях военен програмист на Кюенг Хо… — очите му внезапно се разшириха и той пророни нещо неразбираемо. За миг изглеждаше беззащитен и уязвим.

Равна протегна ръка към него.

— Някакъв спомен ли?

Фам Нувен кимна.

— Проклятие! Ето за това нещо не съм благодарен на хората.

Фам Нувен бил замразен след като починал от насилствена смърт, без това изобщо да е било планирано. Можеше без преувеличение да се нарече чудо, че Организацията „Вриними“ успя изобщо да го съживи. Особено пък с технологиите на Средното ниво. Но паметта беше най-големият проблем. Химичните процеси в нейната основа бяха понесли зле хаотичното замразяване. На Равна й стана жал за него.

— Нищо не е напълно унищожено. Просто трябва да откриеш друга гледна точка към някои неща.

— … Да. Инструктираха ме за това. Да тръгна от някой друг спомен. „Подходи по околен път към събитие, което не можеш да си спомниш изведнъж.“ Е… не е лесно да си бил мъртъв.

Той успя да си възвърне част от своята напереност, но я смекчи, така че тя се превърна в чар. Поговориха доста, докато червенокосият отработеше нещата, които „не може да си спомни направо“.

Постепенно Равна започна да изпитва нещо, което дори през ум не й минаваше, че може да бъде свързано с представител на Изостаналата зона — благоговение. За един живот Фам Нувен беше успял да постигне всичко възможно за жител на Изостаналата зона. От край време тя питаеше единствено жал към онези цивилизации. Те бяха обречени никога да не познаят що е слава и величие; и най-вероятно никога нямаше да достигнат истината. И въпреки това, благодарение на своя късмет, уменията си и непоклатимата си воля, този човек беше преодолявал препятствие след препятствие. Дали Грондър е знаел истината, когато натруфи червенокосия с меч и пистолет? Защото Фам Нувен си беше истински варварин. Беше роден в провалил се колониален свят — наричаше го Канбера. Описанието на това място не се различаваше много от средновековна Нийора, макар да не е било управлявано от матриархат.

Бил най-малкото дете на местен крал, израснало сред мечове, отрова и интриги. Живял в каменни замъци край едно много студено море. Нямало съмнение, че животът на най-малкия принц бил предначертан — или щял да бъде рано убит или да стане крал в земите на баща си. Това го чакало, ако животът продължал да си тече по средновековните порядки. Но когато навършил тринайсет, всичко се променило. Неговият свят, в който се разказвали единствено легенди за летящи апарати и радиовръзки, се изправил лице в лице с междузвездни търговци. След една година феодалната политика на Канбера била преобърната с главата надолу.

— От Кюенг Хо бяха инвестирали в три кораба за експедицията до Канбера. При нас им видяхме сметката, нищо че се имахме за по-напреднали в технологиите. Не можаха да заредят и двата кораба останаха. Най-вероятно те станаха и причина за превръщането на бедния ми свят в пух и прах. Аз заминах на третия. С това безумно заложничество баща ми мислеше, че ги държи в ръцете си. Имах късмет, че не ме направиха на парчета.

Кюенг Хо се състоял от няколкостотин кораба, действащи в периметър от стотина светлинни години. Флотата им можела да достигне почти една трета от скоростта на светлината. Били предимно търговци, много рядко спасявали изпаднали в беда и още по-рядко се проявявали като завоеватели. Когато Фам Нувен ги видял за последен път, те вече били поставили началото на около трийсетина нови светове и зад гърба си имали три хиляди години история. Били най-чудатата цивилизация, съществувала в Изостаналата зона… Естествено, докато не възкресиха Фам Нувен, никой от Отвъдното дори не беше чувал за нея. Кюенг Хо беше просто една от милионите цивилизации, захвърлени на хиляди светлинни години в дебрите на Изостаналата зона. Само случайността можеше да доведе техен представител в Отвъдното, където придвижването ставаше със скорост, по-голяма от тази на светлината.

Но за едно тринайсетгодишно момче, отрасло сред мечове и ризници, Кюенг Хо беше коренна промяна, каквато малцина човешки същества са преживели. Само за няколко седмици от наследник на средновековен владетел то се превърнало в момче за всичко на борда на космически кораб.

— Отначало не знаеха какво да правят с мен. Мислеха да ме тикнат в хладилната камера и да ме изхвърлят при първото спиране. Пък и за какво ли можеше да им послужи дете, което е уверено, че съществува един-единствен свят, при това той е плосък. Целия си дотогавашен живот бях прекарал, учейки се да размахвам меч.

Той спря внезапно, както правеше винаги, когато потокът от спомени попаднеше в повреден участък. После погледът му отново се концентрира върху Равна и той стана нахакан, както обикновено.

— Бях истинско животно. Не ми се вярва хората от развитите цивилизации да си дават сметка какво е да израснеш сред чичовци и лели, които само дебнат как да ти видят сметката, а ти се опитваш да ги изпревариш. В цивилизацията съм срещал големи злодеи и негодници. Те са способни да изпепелят цяла планета, наричайки това „уреждане на спора“. Но нито един от тях няма и стотна от коварството и измамите, които видях в детството си.

Ако се съди по думите на Фам Нувен, само сляпата случайност е опазила екипажа на кораба от неговата отмъстителност. През годините се научил да се приспособява към света, в който попаднал, а цивилизацията одялала острите ръбове от неговото детство. При подходящо обучение и възпитание би могъл да е един от най-умелите капитани на Кюенг Хо. И наистина, в продължение на дълги години управлявал корабите от флотилията. В общността на Кюенг Хо влизали няколко раси и колонизираните от техните хора светове. Със скорост, равна на три десети от светлинната, Фам десетилетия наред се носел от звезда до звезда, потопен в летаргичен сън. После изкарвал по година-две в поредното пристанище, опитвайки се да припечели нещо от стоката и информацията, които предлагал. Но те често се оказвали безнадеждно остарели. През цялото време авторитетът на Кюенг Хо му служели като щит. „Политиците идват и си отиват, но Алчността е вечна“ било мотото на тяхната флотилия и то им помогнало да оцелеят много по-дълго от доста техни клиенти. Дори религиозните фанатици действали по-предпазливо, когато ставало дума за отмъстителността на Кюенг Хо. Въпреки това в повечето случаи само уменията и хитростта на капитана спасявали екипажа и кораба от гибел. А малцина можели да се мерят със способностите на Фам Нувен.

— Бях почти съвършен шкипер. Почти. Винаги ми се е искало да разбера какво има отвъд пространството, което вече познавахме като петте си пръста. Но всеки път, когато се замогвах толкова, че да си купя собствена флота, лошият късмет ми изиграваше номер и губех всичките си пари. После пак почвах отначало. Бях черната овца на флотата. Ако в едно пътуване командвах пет кораба, то при следващия курс задължително бях обикновен техничар по поддържане на апаратурата или вършех друга рутинна работа. Като се има предвид как се точи времето, когато е позната само субсветлинната скорост, не е за чудене, че цели поколения ме смятаха за легендарна личност. Други пък използваха името ми като синоним на малоумник.

Той отново млъкна и очите му се разшириха в радостна изненада.

— Ха! Спомних си какво правех точно преди края. Бях отново в един от лошите си периоди, но това не е чак толкова важно. Пътувах с един от двайсетината капитани, който беше по-луд и от мен… Не се сещам за името. Дали пък не беше жена? Дума да не става. Никога не съм служил под женска команда. — Той вече говореше сам на себе си. — Както и да е. Та тоя приятел беше готов да се обзаложи за всяко нещо. Наричаше кораба си… Хм, в превод звучи приблизително „Щура птица без глава“. Е, това донякъде показва с какъв човек си имах работа. Та той беше сигурен, че някъде във Вселената съществуват високо развити цивилизации. Оставаше само да ги открием. Водачът ни обаче не се оказа достатъчно луд. Сгреши само в една дребна подробност. Можеш ли да се досетиш каква?

Равна кимна. Като се знае къде са открили останките на Фам, останалото бе повече от очевидно.

— А така. Бас ловя, че тая идея е по-стара дори от космическите полети. „Старите раси“ трябвало да са някъде в центъра на Галактиката, където звездите са гъсто една до друга и съществува оная прословута черна дупка, от която черпят енергия. Моят човек вдигна всичките двайсет кораба. Трябваше да пътуват, докато не срещнат други човешки същества или пък открият подходящ за колонизиране свят. Капитанът се съмняваше, че ние самите ще доживеем да оберем плодовете на това начинание. Но при подходящо планиране можехме да достигнем поне гъсто населен район, където да открием някой нов Кюенг Хо. Оттам нататък вече лесно можеше да се продължи.

Е, имах късмет да попадна на борда поне като програмист, защото тоя капитан знаеше всичките ми издънки.

Експедицията продължила хиляда години, навлизайки на двеста и петдесет светлинни години навътре към центъра на Галактиката. В сравнение със Старата земя общността Кюенг Хо била по-близо до периферията на Изостаналата зона и това доста ги улеснило. Но лошият им късмет ги пратил на границата с Дълбините. „Щурата птица без глава“ постепенно губел контакт с останалите кораби. Понякога това ставало без никакво предупреждение, друг път имало явни признаци за разпад в компютърната система или пък за недопустима некомпетентност на екипажа. Оцелелите забелязали определена закономерност и предположили, че се дължи на повреда в някои от общите компоненти. Естествено, на никого и през ум не му минало да свърже проблема с района от космоса, където се намирали.

— Постепенно намалихме скоростта и открихме една слънчева система с почти годна за живот планета. Бяхме загубили следите на всички останали… А какво сме правили след това — имам съвсем смътни спомени. — Той сухо се изсмя. — Предполагам, че сме били съвсем близо до целта — въртели сме се все около IQ 60. Спомням си, че човърках животоподдържащата система. Сигурно това ни е убило.

За кратко той изглеждаше тъжен и объркан. После сви рамене.

— След това се събудих в нежните лапи на Организацията „Вриними“ — място, където придвижването със свръхсветлинна скорост е нещо обичайно, и… съзрях райските двери.

Равна помълча известно време. После се загледа към брега и ивицата на прибоя. Бяха говорили много дълго. Слънцето надничаше вече през клоните на дърветата, а лъчите му падаха косо по пода на кабинета й. Дали Грондър си даваше сметка какво всъщност държи в ръцете си? Почти всичко, което идваше от Изостаналата зона, имаше антикварна стойност и беше обект на колекционерска страст. Хората от този район бяха още по-ценни. Фам Нувен обаче можеше да се окаже уникална находка. Той лично бе преживял повече, отколкото цели цивилизации през своето съществуване. При това е имал дързостта да навлезе в Дълбините. Тя лесно можеше да разбере защо нарича Трансцендентното „вратите на Рая“. Това не беше нито наивитет, нито пропуск в ускорената образователна програма на Организацията. Фам Нувен вече беше преминал през две прераждания, променили коренно живота му и неговите представи за света. Беше скочил без преход от дотехническата ера в епохата на космическите полети, а след това — и в Отвъдното. Всеки от тези скокове граничеше с невероятното. А сега дори виждаше, че е възможна още една стъпка по-нагоре. И съвсем съзнателно беше готов да се продаде, за да направи тази стъпка.

„Тогава защо да рискувам работата си, опитвайки се да го разубедя?“ Но устата й сякаш не желаеше да се подчини на волята.

— Защо не поотложиш пътуването си към Трансцендентното, Фам? Остани тук и опознай живота в Отвъдното. Всяка една от тукашните цивилизации би те приела на драго сърце. А в населените с човеци светове ти ще си направо събитието на века.

Като екземпляр от не-нийоранската човешка раса.

От информационната агенция на Сяндра Кей бяха убедени, че Равна е отчаяно амбициозно същество, щом се беше решила да пропътува двайсет хиляди светлинни години за този стаж. След приключването му с нейната квалификация можеше да избира работа сред най-престижните академични занимания в поне дузина светове. Но това беше нищо в сравнение с постигнатото от Фам Нувен. Имаше толкова богати хора, които щяха да му дадат цял един свят, стига да останеше сред тях.

— Кажи си цената.

Самоуверената усмивка на червенокосия стана още по-широка.

— Ами аз вече я казах, а „Вриними“ са готови да я платят.

„Наистина копнея да направя нещо с тая негова усмивка“, помисли си Равна. Билетът на Фам Нувен към Трансцендентното беше осигурен единствено благодарение на внезапно възникналия интерес от страна на Силата към Страумлинското отклонение. Това нищо неподозиращо създание можеше да завърши безславно живота си, разпиляно на милиони и милиарди мъртви частици, предназначени да дадат начало на безброй имитации на човешка природа.

Грондър се обади само пет минути след напускането на Фам Нувен. Равна беше наясно, че от Организацията подслушват нейните разговори и вече беше уведомила Грондър за резервите си относно тази „продажба“. Въпреки това пак се чувстваше малко нервна при срещата с него.

— Всъщност той кога заминава за Трансцендентното?

Грондър си потърка пипалата. По нищо не личеше да е ядосан.

— Във всеки случай няма да е до десет-двайсет дни. Силата, с която преговаряме, засега предпочита да се рови из архива ни и да следи каква информация преминава през Рилай. Освен това… независимо от огромното желание на човешкото същество да замине, то е доста предпазливо.

— Така ли?

— Точно така. Настоя за достъп до библиотеката и поиска разрешение да огледа навсякъде из системата. Успя да побъбри с няколко случайно срещнати работници по Доковете. Освен това изрично искаше да говори с теб. — Челюстите на Грондър зачаткаха — той се смееше. — Не се притеснявай от нищо и откровено кажи мнението си по всеки въпрос. За него най-главното сега е да дебне за скрита отрова. А като чуе най-лошите новини от теб, ще разбере, че нямаме тайни от него и ще повярва в нашата добронамереност.

Тя започваше да разбира откъде идва увереността на Грондър. Проклятие, Фам Нувен наистина имаше дебела глава.

— Така е, сър. Той ме помоли тази вечер да го разведа из Външния отдел.

Както вече ви е добре известно.

— Добре. Ще ми се и останалата част от операцията да мине толкова гладко.

Грондър се извърна, така че към нея бяха насочени само очите от периферията. Отзад се виждаха диаграми, показващи състоянието на комуникациите в Организацията и всички операции, извършени в базата данни. От тях можеше да се заключи, че кипи усилен труд.

— Може би не е редно да повдигам този въпрос, но има малка вероятност да ни помогнеш… Дейността ни напоследък много се оживи. — Грондър не изглеждаше особено доволен от тези добри новини. — Девет цивилизации от Върха наддават за неограничен достъп до нашата база данни. С това засега можем да се справим. Но тази Сила, която изпрати кораб при нас…

Равна го прекъсна, без да се замисли — нарушение, което само преди няколко дни би я ужасило.

— Коя всъщност е тя? Има ли някаква вероятност да сме се натъкнали на самото Страумлинско отклонение?

— Не, освен ако не е успяла да заблуди и всички останали Сили. Маркетинговото проучване я нарича „Древната“. — Той се усмихна. — Това си е чиста шега, но в нея има доза истина. Познаваме я от единадесет години.

Никой не знаеше със сигурност колко дълго живеят обитателите на Трансцендентното, но рядко се случваше някоя от Силите да поддържа контакт повече от пет-десет години. Предполагаше се, че за това време или загубват интерес, или пък се прераждат в нещо друго. Не беше изключено дори да умират. По въпроса съществуваха милиони версии, а поне хиляда от тях претендираха да идват направо от първоизточника. Равна предполагаше, че вярна е най-простата от тях. Мисълта е майка на приспособимостта и промяната. Лишените от разум животни могат да се променят единствено с темповете на еволюцията. Онези, които притежаваха способности, равни на човешката раса, щом веднъж приключеха с технологичната революция, можеха да преодолеят ограниченията на своята зона само за няколко хиляди години. В Трансцендентното беше възможно толкова бързо да възникне свръхчовешка природа, че нейните създатели да бъдат унищожени. Ето защо нямаше нищо чудно в това, че и самите Сили са толкова мимолетни и беше напълно естествено една единайсетгодишна Сила да бъде наричана „Древната“.

— Вярваме, че Древната е образец от Модел 73. Те рядко са злонамерени, пък и знаем първоосновата, от която са възникнали в Трансцендентното. И все пак Древната в момента причинява значителни затруднения. За тези двайсет дни тя успя да окупира огромен процент от информационните секции в Рилай, а апетитът й постоянно нараства. Откакто пристигна нейният кораб, тя успя да проникне във всички отделения на архива и дори в локалните мрежи. Предложихме да й изпратим необходимата информация с космическия кораб, разбира се в размер, който няма да застраши нашата база данни, но тя отказа. Днешният следобед беше най-ужасният. Близо пет процента от капацитета на Рилай са блокирани, за да бъде обслужвана Древната. На всичко отгоре това създание изпраща по мрежата почти толкова информация, колкото и получава.

Мисълта, която й хрумна, беше доста налудничава, но все пак…

— Нали си плаща за услугите? Щом Древната може да си позволи нашите високи такси, защо да се безпокоим тогава?

— Равна, ние разчитаме нашата Организация да се радва на дълъг живот и благоденствие даже след като Древната отдавна е изчезнала. А тя не може да ни предложи нищо по-ценно от нашето собствено благополучие.

Равна кимна. Всъщност съществуваха определени „магически“ системи, които бяха приложими и в условията на Средното ниво, но беше доста съмнително, че ще действат дълго. Този случай беше търговски казус, а не просто упражнение по Приложна теология.

— Древната е способна да предложи по-висока цена, от която и да е оферта от Средно ниво. Но ако осигурим всички услуги, за които настоява, ще се окажем неефективни за останалите си клиенти. А на тях ще разчитаме и в бъдеще.

Изображението на Грондър беше заменено от справка за достъпа до архива. Гласът на Грондър продължи да се чува иззад диаграмите.

— Един от основните ни предаватели в момента е зает изцяло да обслужва тази Сила… Честно казано, обаче, не можем да си позволим това да продължи повече от няколко дни. Накрая загубите ще надхвърлят печалбата.

Лицето на Грондър отново се появи на екрана.

— Предполагам вече ти е ясно, че сделката за варварина в момента ни е последна грижа. Тези двайсет дни ни донесоха приход, който надхвърля печалбата от последните две години. Поръчките са много повече, отколкото бихме могли да изпълним, а доходът — много над възможностите ни за усвояване. Застрашени сме от собствения си успех. — Той направи иронична гримаса.

Поговориха още няколко минути за Фам Нувен, а после Грондър се изключи. След разговора Равна тръгна да се разходи покрай брега. Слънцето беше слязло съвсем ниско над хоризонта, а пясъкът приятно топлеше стъпалата й. Доковете правеха кръг по орбитата на планетата на всеки двайсет часа, отклонявайки се всеки път на 40 градуса северна ширина.

Равна приближи ивицата, където се разбиваха вълните. Там пясъкът беше гладък и мокър. Синьото небе над заснежените върхове бързо помрачня до индигово, а после стана черно. Плаващите във въздуха агравитатори отнасяха към Доковете поредните космически кораби. Всичко това беше толкова невероятно, ненужно и безсмислено скъпо. След двегодишно пребиваване на Вриними тя най-сетне започваше да схваща каква е целта на всичко това. Организацията държеше всички в Отвъдното да са наясно, че може да осигури и поддържа какъвто и да е вид комуникационна връзка или пък да предостави на клиентите си почти неограничен достъп до данните в архива. Освен това умишлено подклаждаше подозренията, че притежава загадъчни дарове от Трансцендентното, които биха били доста опасни за нейните врагове.

По всичко личеше, че Грондър е изправен пред нелек проблем — как да каже по-меко на една от Силите да му се разкара от главата. А единственото, за което трябваше да се тревожи Равна Бергсъндот, бе някакъв прекомерно самоуверен глупак, който не можеше да устои на самоунищожителните си пориви за нови авантюри. Тя се обърна назад и пое покрай водата. Всяка трета вълна на прибоя обливаше глезените й.

Равна въздъхна дълбоко — нямаше съмнение, Фам Нувен беше истински глупак… Но какъв величав глупак! Тя винаги си беше давала сметка, че не съществува никаква разлика между умствените възможности на жителите в Отвъдното и тези на примитивните раси от Изостаналата зона. Повечето системи работеха по-добре в Отвъдното; комуникациите със свръхсветлинна скорост бяха напълно възможни, но единствено в Трансцендентното можеше да се създаде свръхчовешки разум от по-висш клас. Ето защо не бе необичайно, че дори варваринът Фам Нувен притежаваше значителни умствени способности. Той успя да възприеме трисквелайн много бързо и с невероятна лекота. Равна вече не се съмняваше, че е и умел шкипер, както сам твърдеше. А да си търговец в Изостаналата зона, да рискуваш, пътувайки векове сред звездите в неизвестна посока, където можеш да изгубиш всяка връзка с цивилизацията или да се натъкнеш на враждебно настроени чужденци… За това се искаше смелост, каквато обикновените хора не притежаваха. Тя можеше да разбере нетърпението му да попадне в Трансцендентното. Това бе поредното предизвикателство, изпречило се на пътя му. Той имаше на разположение двайсетина дни, за да се опита да проумее една изцяло непозната за него вселена. За това време обаче не би могъл да стигне до извода, че правилата се променят, когато играчите са нещо повече от обикновени хора.

Е, на варварина му оставаха още няколко дни да се перчи на воля. През това време щеше да промени мнението му на всяка цена. А след като разговаря с Грондър вече не изпитваше никаква вина заради онова, което се канеше да направи.

Осем

Външният отдел заемаше една трета от Доковете. Той започваше още в периферията, лишена от атмосфера, където всъщност се помещаваха корабите и стигаше чак до централната част и главното море. Организацията „Вриними“ беше успяла да внуши на много раси, че това е чудото на Средното ниво. Затова освен търговския трафик тук имаше и много туристи — някои от най-богатите същества в Отвъдното.

Фам Нувен получи пълен достъп до всички забавления, които предлагаше Външния отдел. Равна го разведе из най-поразителните забележителности и му показа как се извършват в гравитационните подскоци над Доковете. Варваринът обаче беше по-впечатлен от оскъдното пространство, в което бяха разположени офисите, а не от мащабите на Доковете.

— Виждал съм и по-грандиозни съоръжения в Изостаналата зона — отсече накрая той.

„Но не и такова, което свободно преодолява гравитацията на планетата. Подобно нещо със сигурност не си виждал.“

С настъпването на вечерта Фам Нувен видимо смекчи тона. Коментарите му станаха по-разумни и по-малко заядливи. Прояви желание да види как живеят търговците от Отвъдното и Равна му показа борсите и търговския локал. Накрая, малко след полунощ се озоваха във „В компанията на странниците“. Това не беше територия на Организацията, но бе едно от любимите места на Равна — частен вертеп, който привличаше търговци от всички нива на Отвъдното. Тя беше любопитна как ще реагира Фам Нувен при вида на заведението. Мястото беше декорирано като зала за срещи от Изостаналата зона. Над основния бар висеше триметров макет на допотопен кораб. Към всяко от сепаретата водеха наподобяващи писти пътеки, осветени с примигващи синьо-зелени лампички. Те хвърляха мъждива светлина около клиентите, които седяха вътре.

За Равна стените и подовете бяха направени от грубо одялани дебели дъски. Хора като Ейгравън пък виждаха каменни стени и тесни тунели — нещо от рода на мрачните катакомби, които расата му построи на колонизираните от нея територии. Измамата обаче беше само оптическа. Върху психиката на посетителите не се влияеше чрез някакви газове или други химически средства. При това миражът бе сред най-съвършените постижения на Средното ниво.

Равна и Фам тръгнаха между причудливо разположените маси. Собствениците не бяха сполучили така добре с възпроизвеждането на звуци, колкото със съвършената визуална илюзия. Музиката бе приглушена и се променяше около всяка маса. Ароматите в сепаретата също се различаваха, но май бяха малко по-силни от необходимото. Отговорниците за поддържането на вътрешната атмосфера наблягаха предимно на безопасността — за тях беше по-важно клиентите да останат здрави, отколкото да си прекарат приятно.

Тази вечер беше претъпкано. Кабините със специална атмосфера в другия край на бара бяха заети до една — ниско налягане, високо налягане, висока концентрация на хлор, водна среда. Някои от посетителите приличаха на неясни силуети сред замъглената атмосфера в тях.

Мястото лесно можеше да бъде сбъркано, с който и да е от пристанищните барове на Сяндра Кей. И все пак си оставаше част от Рилай. Заведението привличаше като магнит жители на Върха, които никога не биха стъпили в затънтено място като Сяндра Кей. Много от тези висши същества не изглеждаха кой знае колко по-различни от местните. Повечето от цивилизациите на Върха бяха бивши колонии на по-долните нива. Но лентите по главите им, които Равна забеляза, не бяха просто украшения. Уредите за мозъчна връзка не работеха много ефективно в Средно ниво, но въпреки това повечето от посетителите не се разделяха с тях. Равна се устреми към група свързани помежду си трикраки същества, заобиколени от превозните си средства. Нека Фам Нувен пообщува със създания, които се колебаят на ръба между човешката природа и други форми на живот. Но той сграбчи ръката й и я затегли обратно.

— Нека се поразходим малко наоколо. — После огледа внимателно залата сякаш търсеше познато лице. — Ще ми се най-напред да открием други хора.

Без съмнение, когато се появяваха празнини в образованието на Фам Нувен, те винаги бяха значителни. Равна се насили да не се разсмее.

— Други хора ли? Ти май забрави, че сме в Рилай, Фам.

— Ами тукашните ти приятели, за които ми разказа — Ейгравън, Сарале?

Равна само поклати глава. За кратко варваринът изглеждаше съвсем объркан и беззащитен. От раждането си досега той бе срещнал само три раси с произход, различен от човешкия. Затова сега се чувстваше изгубен сред гъмжилото от причудливи създания. Тя обаче не си позволи да покаже, че му съчувства. Нейното съжаление можеше да нарани събеседника й много повече, отколкото някое избухване или нравоучителна беседа.

Временното смущение на Фам отмина бързо и той отново се усмихваше.

— Ами това е по-добро от обикновено приключение!

Двамата се отдалечиха от бара и подминаха кабините със специална атмосфера.

— Всевишни, това страшно ще се хареса на нашите от Кюенг Хо!

Наоколо нямаше нито едно човешко същество и въпреки това според Равна „В компанията на странниците“ беше най-уютното местенце за срещи. Повечето от клиентите на Организацията обикновено контактуваха помежду си единствено чрез Мрежата. Тя почувства как самотата и тъгата по дома отново се надигат в нея.

Внезапно на втория етаж един флаг с отличителни знаци привлече погледа й — беше виждала нещо подобно и на Сяндра Кей. Тя повлече Фам Нувен и пое по дървените стълби нагоре.

На фона на общата шумотевица се открояваше пронизително възбудено цвъртене. Не беше трисквелайн, но въпреки това тя схвана смисъла на казаното! В името на всички Сили, говореха самнорск!

— Обзалагам се, че тези са хомо сапиенс! Насам, лейди!

Тя проследи гласа до масата с флага.

— Може ли да седнем до вас? — попита, наслаждавайки се на вкуса от родния език.

— Моля, заповядайте!

Пискливото същество, което говореше, приличаше на окичено дръвце, посадено в количка с шест колела. Превозното средство с размери 150/120 сантиметра беше богато нашарено с цветни ивици и украсено с пискюли. Отгоре му имаше преметнат шарф със същите отличителни знаци като на флага. Съществото беше от Големите ездачи. Те държаха търговията в почти цялото Средно ниво, включително и на Сяндра Кей. Високият писклив глас на Големия ездач извираше сякаш от цялото му тяло, но въпреки това, когато говореше на самнорск, звучеше мило и родно. Равна отдавна не бе чувала тази реч. Макар да познаваше добре умствените особености на ездачите, тя почувства тръпка, сякаш се бе натъкнала на стар съученик в непознат и далечен град.

— Казвам се… — звукът напомняше неразбираемо шумолене на листа, — но ще ви е по-лесно да ме наричате Синя раковина. Колко е приятно да видиш познато лице, ха-ха-ха.

Синя раковина произнасяше смеха по същия начин, както изговаряше и останалите думи. Фам Нувен седна плътно до Равна, но понеже не разбираше и дума самнорск, не можа да схване колко знаменателна бе за останалите тази щастлива среща. Ездачът премина на трисквелайн и представи четиримата си сътрапезници — още един ездач и трима хуманоиди, които очевидно предпочитаха да стоят в прикритието на сенките. Нито един от хуманоидите не говореше самнорск.

Ездачите бяха едновременно собственици и екипаж на малък междузвезден кораб — „Единак II“. Хуманоидите пък бяха атестатори, които трябваше да потвърдят годността на част от последния им товар.

— С колегата сме в тоя бизнес почти двеста години. И двамата изпитваме най-топли чувства към вашата раса, милейди. Първият ни курс беше между Сяндра Кей и Форст Ътгреп. Вашите хора са добри клиенти и ние почти не сме имали проблеми с тях.

Той отблъсна количката си назад, а после отново я върна до масата — нещо като еквивалент на лек поклон.

Не всички обаче бяха толкова мили и любезни. Изведнъж един от хуманоидите се намеси в разговора. Звуците бяха почти като човешки глас, макар да нямаха никакъв смисъл. Мина известно време, преди личният преводач да предаде казаното на разбираем език.

— Синя раковина каза, че сте хомо сапиенс. Тогава нека ви е ясно, че в наше лице имате врагове. Ние фалирахме, а сега сме заседнали тук по вина на създаденото от вашата раса пагубно творение — Страумлинското отклонение.

Думите не бяха оцветени от никаква емоция, но Равна забеляза напрегнатата поза на съществото. Пръстите му нервно стискаха стъкленицата с питието. Беше напълно безсмислено да му се обяснява, че нейната родина Сяндра Кей се намира на хиляди светлинни години от Страум.

— От тяхното владение ли идвате? — обърна се към ездача тя.

Синя раковина не отговори веднага. Това беше характерно за тяхната раса. В момента вероятно се опитваше да си спомни коя е тя и за какво са приказвали преди малко.

— А, да, да. Моля да простите враждебността на моите атестатори. Основният ни товар беше предназначен за секретните отдели за кодиране и дешифровка към Мрежата. Продавачът е Отделът за охрана на търговията в Сяндра Кей, а стоката трябваше да бъде доставена в Главната колония за сертификати. Съвсем обичайна поръчка. Ние караме една трета от товара, а независими износители отговаряха за останалата част…

На долния етаж се надигна врява. Явно някой пушеше трева, чийто дим се оказа доста силен дори за пречиствателните системи. Равна само веднъж пое дълбоко въздух, но и това беше достатъчно да й се замъгли погледа. Веществото беше извадило от строя няколко от редовните посетители долу. Сега управата съветваше нарушителя. Синя раковина внезапно издаде рязък звук. После отблъсна скродера си от масата и го затъркаля към парапета.

— Мразя да ме сварват неподготвен. Някои хора действат толкова рязко и прибързано…

Когато врявата позаглъхна, той отново се върна.

— Та докъде бях стигнал? — Замълча за миг, докато се консултираше с персоналното си запаметяващо устройство, вградено в скродера. — А, да, да. Ако всичко беше потръгнало добре, щяхме да станем доста богати. За нещастие спряхме на Страум да стоварим една поръчка. — Той се завъртя на задните си четири колела. — Няма начин да сме били засегнати. Страум е на повече от сто светлинни години от своята лаборатория в Трансцендентното. Освен това…

Един от атестаторите го прекъсна с високо ломотене. Преводачът заговори миг по-късно:

— Така си е, няма начин да сме били засегнати. Не забелязахме никакви заплашителни действия срещу нас. Уредите на кораба също не отчетоха опасност. Въпреки това обаче сега навсякъде са плъзнали слухове. Потребителите на Мрежата твърдят, че Страумлинските владения били жертва на Отклонение. Немислимо! Така или иначе, слуховете стигнаха чак до нашите клиенти! Товарът ни вече не бил благонадежден! Сега ни наемат от дъжд на вятър да пренесем по някоя и друга стока…

Насред спокойното изложение, предавано от машината с равен тон, хуманоидът внезапно изскочи от мрака, където седеше до този момент. Пред очите на Равна се мярна челюст с остри като бръснач венци. Той рязко метна стъкленицата си към нея.

Ръката на Фам Нувен се стрелна и прихвана съда преди да се е разбил в масата. Равна още не можеше да осъзнае какво става. Червенокосият бавно се изправи. От сенките излязоха и другите хуманоиди, пристъпвайки от двете страни на своя приятел. Фам Нувен не пророни и дума, само внимателно постави стъкленицата и леко се наклони към своя противник. Ръцете му лежаха спокойно на масата, подобни на гребла. В долнопробната литература често се среща изразът „поглед, пълен със смъртна заплаха“. Равна дори не подозираше, че ще види наяве какво значи това. Но и хуманоидите насреща го усетиха. Те внимателно издърпаха приятеля си от масата. Скандалджията не се възпротиви, но щом се оказа на безопасно разстояние от Фам, изригна порой от писъци, квик и съскане. Смисълът им явно не беше особено благоприличен, защото преводачът остана безмълвен. Накрая грубиянът направи рязък жест с три пръста и тримата тихомълком се изметоха по стълбите надолу.

Фам Нувен седна обратно на мястото си. Сивите му очи бяха ведри и не издаваха безпокойство. Може пък наистина да имаше причини да се държи така дръзко. Равна погледна двамата ездачи.

— Много съжалявам, че товарът ви се е обезценил.

Тя беше общувала най-често с Малките ездачи, чийто рефлекси бяха еволюирали незначително в сравнение с неподвижната форма, от която произхождаха. Дали тези двамата изобщо забелязаха инцидента?

Но Синя раковина отвърна незабавно.

— Не се извинявай. Откакто сме дошли, тия тримата все се оплакват. Въпреки че сме партньори, вече взе да ми писва от тях.

И той посърна като цвете в саксия. След миг другият ездач — Зелено стебло ли му беше името? — се обади:

— Освен това може да се окаже, че пътуването не е било пълен провал. Убедена съм, че корабите с останалия товар са преминали някъде встрани от Страумлинските владения.

Това отговаряше на обичайната практика — всяка част от товара беше превозвана от различна компания и по различен маршрут. Ако останалите две трети се окажеха годни, екипажът на „Единак II“ нямаше да си тръгне с празни ръце.

— Освен това може би има начин цялата стока да получи сертификат. Вярно, че сме били във владение, принадлежащо към Страум, но…

— Преди колко време го напуснахте?

— Преди шестстотин и петдесет часа, около двеста часа след като те отпаднаха от Мрежата.

Внезапно Равна осъзна, че говори с очевидци на случилото се там. Вече цели трийсет дни подред дискусионната група „Бедствия и катастрофи“ се занимаваше само със събитията на Страум. Всички бяха единодушни, че е създадено Отклонение от втора степен. Дори Организацията „Вриними“ не се съмняваше вече в този факт. Въпреки това досега хипотезите им се базираха предимно на подозрения и догадки… А ето че сега тя внезапно се озова на една маса със същества, които са били лично там.

— Изглежда не ви се вярва, че на Страум се е появило Отклонение?

Колегата на Синя раковина го остави той да й отговори.

— Въздишка — започна растениеподобното. — Нашите атестатори отхвърлят подобна вероятност, но мисля, че по-късно ще имат проблеми със съвестта си. Ние наистина видяхме странни неща на Страум… Случвало ли ви се е да срещнете изкуствени имунни системи? Сигурно не сте. Веднага след победата на Страум забелязах определена разлика в поведението на някои офицери от администрацията за кодиране и дешифриране. Сякаш бяха части от зле сглобена система или пък пръстите на невидима ръка. Няма съмнение, че страумляните са бъркали в Трансцендентното. Явно там са попаднали на нещо — най-вероятно изгубен архив. Но не това е най-главното… — Той задълго замълча. Равна реши, че разговорът е приключил. — Виждате ли, точно преди да напуснем седалището на Страум…

Но сега Фам Нувен не издържа и го прекъсна:

— Ето това е нещо, върху което още си блъскам главата. Всички говорят така, сякаш Страумлинските владения са били обречени още от мига, в който са започнали да проучват Трансцендентното. И аз съм бърникал из повреден софтуер и съм си играл с разни необикновени оръжия. Ясно ми е, че така можеш да загубиш живота си. Но страумляните са били достатъчно предпазливи да построят Главната лаборатория далеч от Владенията. Захванали са се с нещо, което би могло да се обърне срещу самите тях, но такива работи са ставали и преди. Както впрочем и всичко останало там Горе. Затова са били готови да прекратят работата в мига, щом някои данни се отклонят от нормата. Така е било до самия край. Тогава как са загазили толкова?

Този въпрос накара ездача да замръзне на място. Не е нужно да имаш докторат по Приложна теология, за да му отговориш. Даже проклетите страумляни са знаели отговора! Но като се има предвид откъде идва Фам Нувен, въпросът беше съвсем логичен. Равна стисна устни. Обяснението на чужденеца ездач можеше да се стори по-убедително на Фам, отколкото поредната лекция от нейна страна.

Синя раковина се поколеба известно време. Без съмнение използваше личното си запаметяващо устройство, за да изложи по-добре своите аргументи. Когато най-накрая заговори, не изглеждаше раздразнен от прекъсването.

— Чувал съм не едно погрешно мнение по въпроса, лейди Фам. — Очевидно използваше древните нийорански титли, без да прави разлика в пола. — Влизали ли сте в архива на Рилай?

Фам отговори положително. Равна обаче подозираше, че не е успял да надскочи нивото за начинаещи.

— Тогава знаете, че архивът е много по-обширно нещо, отколкото някаква проста база данни или пък локална мрежа. По разбираеми причини най-големите му части дори не могат да бъдат копирани. Главните архиви датират отпреди милиони години и са били събирани от стотици различни раси. Повечето от тези раси или са изчезнали, или пък са преминали в Трансцендентното и са станали Сили. Дори архивът на Рилай е пълна бъркотия. За да се оправиш с неговата система от индекси, ти трябва друга система от индекси. Този хаос може да бъде овладян само в Трансцендентното. Единствено Силите са способни да го организират и проучат.

— Е, и?

— В Отвъдното съществуват хиляди архиви, даже десетки хиляди, ако броим и онези, които са в лошо състояние или пък отдавна са отпаднали от Мрежата. В тях наред с обичайната плява има много важни тайни и съдбоносни лъжи. Навсякъде гъмжи от клопки и капани.

Милиони раси се поддаваха на примамливите предложения, които от време на време изникват по Мрежата без някой специално да ги е търсил. Десетки хиляди се превръщаха в пепел заради своето лекомислие. Понякога щетите бяха относително леки — просто добри намерения, които не бяха довели до желаната цел. Но друг път резултатът беше истинско бедствие. Вируси изяждаха локалните мрежи без остатък, така че цивилизациите трябваше да започват пак от самото начало. В дискусионните групи „Къде са те сега“ и „Бедствия и катастрофи“ разказваха смразяващи истории. Заради зле програмирани имунни системи цели планети са се връщали към примитивното репродуктивно ниво, а расите за миг се превръщали в лишени от разум създания.

Фам Нувен продължаваше да гледа скептично, с други думи: „Ако вършиш рискованите операции на безопасно разстояние, тогава можеш да се отървеш само с някоя и друга частична повреда.“

Казаното дотук почти изчерпваше най-необходимата информация за лаици като Фам Нувен. Равна можеше да поздрави ездача за подробното и разбираемо изложение. Той замълча за кратко и потърси още по-елементарни изрази, за да опрости разказа си до нивото на Фам Нувен.

— Вярно е, че елементарната предпазливост би могла да предотврати много нещастия. Ако лабораторията се намира в Средното ниво или на Дъното, това е достатъчно да се предотврати бедствието, независимо колко сложен е произходът на заплахата. Но ние всички сме наясно с природата на Зоните…

Равна не беше запозната с езика на жестовете при ездачите, но можеше да се закълне, че Синя раковина наблюдава изпитателно варварина, опитвайки се да прецени докъде стига неговото невежество.

Човекът кимна нетърпеливо и Синя раковина продължи:

— Сложните съоръжения в Трансцендентното могат да работят само в системи, които са значително по-интелигентни от нашите тук долу. Както се знае, всяка икономическа или военна надпревара завършва в полза на страната, която разполага с по-съвършени технологии. Това най-вероятно е в сила и на Върха на Отвъдното и в Трансцендентното. Расите постоянно мигрират натам с надеждата да построят свои утопични светове. Но как би постъпил, ако създаденото от теб се окаже по-умно от своя творец? Практиката доказва, че има неограничен брой вероятности за възникване на бедствия, дори когато новородената Сила няма агресивна природа. В същото време съществуват безброй рецепти как безопасно да бъдат използвани постиженията на Трансцендентното. Ясно е, че тяхната надеждност не би могла да се провери другаде, освен в самото Трансцендентно. А ако системите бъдат задействани според указанията, които самите те съдържат, тогава има голяма възможност те да започнат да действат като разумни същества.

Постепенно в очите на Фам Нувен взе да проблясва разбиране. Равна се наведе напред, за да привлече вниманието на червенокосия.

— В архивите се съдържат единици с изключително сложен състав. Нито една, грубо казано, не е жива, но много от тях притежават потенциал за това. Остава само някоя млада и наивна раса да повярва в техните обещания. Смятаме, че точно това се е случило в Страумлинските владения. Хората там са били подведени от файлове, обещаващи чудеса, само и само да ги подлъжат да създадат трансцендентно същество — Сила — но от типа, който унищожава своите създатели.

Тя премълча колко рядко се случва подобно нещо. Силите бяха в различна степен недоброжелателни, игриви, безразлични, но съвсем сигурно беше, че имат много по-съществени занимания от това да унищожават безразборно някакви самохвалковци.

Фам Нувен замислено почеса брада.

— Тъй, тъй. Мисля, че разбирам. Но имам чувството, че говорим за придобиване на обикновени познания, които са далеч от свръхестественото. Ако бяха толкова смъртоносни, тогава как страумляните изобщо са успели да се доберат до тях?

— Лош късмет и престъпна некомпетентност.

Думите изскочиха с неочаквана енергия от устата й. До този момент Равна не си даваше сметка колко е обсебена от станалото на Страум. Някъде дълбоко в нея старите чувства към Страумлинските владения все още бяха живи.

— Виж, която и да е операция, извършвана на Върха или в Трансцендентното, винаги е опасна за хората. Цивилизациите там горе също не живеят дълго. И въпреки това винаги ще има хора, които се опитват да проникнат оттатък. Само малка част от застрашаващите ни бедствия са активно действащо зло. Това, което се случи на Страум… Там са решили да изпълнят формулата, която им е обещавала невиждани съкровища. Най-вероятно се е подмятала милиони години, но всички, които са попадали на нея, са преценили, че е твърде рисковано да я изпробват. В едно обаче си напълно прав — страумляните са си давали сметка за риска, който поемат.

— И така, страумляните установили базата си в Трансцендентното, за да проучат изгубения архив, ако изобщо е имало такъв. Започнали да прилагат формулите, които открили в него. Можеш да бъдеш сигурен, че през цялото време са били нащрек дори за най-незначителния знак за измама. Няма съмнение, че формулата е приличала на верига от повече или по-малко разбираеми и смислени ходове, които обаче са имали ясна отправна точка. Първите стадии от нейното осъществяване са изисквали компютри и програми, които са по-ефективни, от която и да е система в Отвъдното. И при всеки ход отново и отново е било потвърждавано, че не съществува никаква опасност.

— Ясно. Даже в Изостаналата зона една по-сложна компютърна програма е пълна с изненади.

Равна кимна.

— А някои от тези изненади сигурно многократно са надхвърляли човешките възможности. Естествено страумляните са си давали сметка за опасността и са се опитали да изолират своето творение. Но тъй като в тази формула е бил кодиран особено злонамерен и в същото време твърде интелигентен модел… Може би създадените най-напред негови части са проникнали в мрежата на лабораторията и са унищожили съдържащата се в нея информация. Оттам насетне страумляните не са имали никакъв шанс. Хората са били избити или пък паметта им е била изличена още преди Отклонението да достигне върха на свръхчовешките си способности.

Последва дълго мълчание. Фам Нувен изглеждаше съвсем укротен и утихнал. „Аха. Сега разбираш, че има много неща, които не са ти ясни, приятел. Помисли с какво би могла да те сюрпризира древната.“

Синя раковина протегна един от ластарите си, за да опита съмнителната кафява смес в стъкленицата, от която дъхаше на морски водорасли.

— Добре казано, лейди Равна. Но в случая, за който става дума, има една съществена разлика. Тя е фатална и може да се окаже неочакван късмет за нас… И така, точно преди да тръгнем към седалището на Страум, посетихме едно плажно парти на Малките ездачи. По това време те още не се интересуваха от случилото се. Мнозина дори не бяха забелязали, че Страум изгуби своята независимост. Ако имаме късмет обаче, страумляните може да се окажат и последните поробени. — Пискливият му глас се сниши с една октава, а после съвсем се изгуби. — … Та докъде бях стигнал? А, да, плажното парти. Там имаше един приятел, много по-забавен и енергичен от останалите. Преди години той се свързал с посетител на Страумлинската информационна агенция. Сега се препитава с нелегално източване на информация, но е толкова скромен, че дори не е регистрирал своя собствена мрежа…

Както и да е. Изследователите в страумлинската лаборатория, или поне неколцина от тях, не са били чак толкова непредпазливи, колкото смятате вие. Те са предвиждали възникването на Отклонение и са били решени да го спрат на всяка цена.

Ето това вече се казваше новина, но…

— По всичко личи, че не са имали кой знае какъв успех.

— Кимам в знак на съгласие. Не са успели да го спрат, но са опитали да му се изплъзнат като напуснат планетата с лабораторията с два от техните кораби. Преди това пуснали съобщение по Мрежата за своето решение и лека-полека то стигнало и до моя познайник на плажното парти. И ето тук идва главното. Със сигурност на единия от корабите е имало няколко важни елемента от формулата на Отклонението, които са били отнесени преди процесът по създаването му да е приключил напълно.

— Сигурно има някакви доказателства… — започна Фам Нувен, но Равна махна с ръка да млъкне. Беше крайно време да приключат с лекциите от началното училище.

Чутото беше невероятно! Тя следеше новините около Страумлинските владения, но никъде не се споменаваше за подобно нещо. Силата била незавършена?!

— Ако това е истина, страумляните все още имат шанс. Всичко зависи от тези липсващи части.

— Точно така. Разбира се, бегълците също са си давали сметка за това. Имали са намерение да тръгнат към Дъното на Отвъдното и там да се срещнат с останалите оцелели от Страум.

Което — ако се съди по мащабите на разразилото се бедствие — не беше станало. Равна се отпусна назад в стола си, забравила напълно за Фам Нувен. Това й се случваше за първи път, откакто разбра за неговото съществуване. Най-вероятно корабите са били унищожени още при излитането. Ако бяха успели да избягат, здравият разум щеше да ги насочи към Дъното на Отвъдното. Ако наистина притежаваха онова, за което говореше Синя раковина, Отклонението би дало мило и драго да ги открие. Нямаше съмнение, че Синя раковина и Зелено стебло не са споменали казаното току-що пред нито една информационна агенция.

— Значи вие знаете къде са се канели да се срещнат? — попита тихо тя.

— Приблизително.

Зелено стебло избъбра нещо към съдружника си.

— Координатите не са у нас, а се пазят на сигурно място в кораба. Има и още нещо. Страумляните са имали резервен план, ако срещата се провали. Трябвало е да уведомят Рилай посредством позивните на кораба.

— Я чакайте малко! Колко голям е този кораб?

Равна нямаше инженерно образование, но беше наясно, че главните предаватели на Рилай представляваха рояци от антени, разположени върху площ от няколко светлинни години. Всеки от елементите се простираше на десетки хиляди километри.

Синя раковина бързо се затъркаля напред-назад — жест, с който се опитваше да спечели доверието й.

— Не знаем точно, но не е нещо много голямо. Дори ако оттук право към него насочат изключително мощна антена, пак ще е трудно да го открият.

Зелено стебло се намеси.

— Предполагаме, че и това е било част от плана, макар да е отчаян риск. Когато пристигнахме в Рилай, говорихме с Организацията…

— Съвсем дискретно! И съвсем поверително! — нетърпеливо добави Синя раковина.

— Точно така. Помолихме Организацията да потърси този кораб, но се страхувам, че не попаднахме на най-подходящите служители. Изглежда никой от тях не хвана вяра на нашите думи. Освен това първоизточникът на тази хипотеза е от расата на Малките ездачи! „А, така ли. Че каква информация биха могли да притежават те, която да е на по-малко от сто години?“ Така ни отговориха. После ни обясниха, че това, за което ги молим, струвало ужасно скъпо, а сега цените са се вдигнали още повече и т.н. и т.н.

Равна се опита да не показва открито обзелата я еуфория. Ако беше прочела тази новина в някоя от информационните агенции, щеше да я приеме като поредния любопитен слух. Защо тогава именно сега трябваше да налапа въдицата — защото й го съобщаваха очи в очи ли? В името на всички Сили, каква ирония! Стотици клиенти от Върха и Трансцендентното — даже Древната — изсмукваха ресурсите на Рилай, задоволявайки любопитството си как точно е рухнал Страум. Ами ако отговорът беше пред тях, а те не го виждаха, заслепени от алчното ровичкане.

— С кого точно разговаряхте? Както и да е, това вече няма значение. — Може би трябваше просто да отиде при калира Грондър с тази история. — Мисля, че е редно да знаете… Аз съм съвсем обикновен служител на Организацията „Вриними“. Въпреки това се надявам да ви помогна.

Тя очакваше събеседниците й поне да се учудят на невероятния си късмет, който беше паднал сякаш от небето. Вместо това настъпи мълчание. Очевидно Синя раковина пак беше изпуснал нишката на разговора. Накрая заговори Зелено стебло.

— Изчервявам се… Виждате ли, ние знаехме това. Синя раковина ви откри в директорията на служителите; вие сте единственото човешко същество в Организацията. Известно ни е, че не сте в Отдела за контакти с клиентите, но решихме да опитаме късмета си с вас, така да се каже. Надявахме се поне любезно да ни изслушате.

Филизите на Синя раковина изшумоляха рязко. Раздразнение? Или пък най-сетне отново се беше включил в разговора?

— Точно така. И след като досега бяхме така откровени с вас, признавам си, че разчитам това да е още една точка в наша полза. Ако от кораба беглец потвърдят, че Отклонението не е втора степен, тогава нашите клиенти ще се уверят в безупречното качество на стоката ни. Само ако знаеха това, моите колеги атестатори биха пълзели в краката ви, лейди Равна.

Останаха във „В компанията на странниците“ доста след полунощ. Заведението се оживи, а веселбата в него достигна своя апогей с пристигането на нова група посетители. Отвсякъде долиташе шумотевица, а по бара и масите се предлагаха най-различни забавления. Очите на Фам шареха на всички страни — той се опитваше да попие и най-дребните детайли. Но личеше, че Синя раковина и Зелено стебло го бяха впечатлили най-много. Двамата очевидно нямаха нищо общо с човешката природа, а представляваха необичайна гледка дори за чужденци. Ездачите бяха сред малкото раси, радващи се на дълго и стабилно развитие в Отвъдното. Тази модификация беше възникнала преди много време, промените в нея настъпваха предимно във външния вид или пък бързо отмираха. Но въпреки това все още се срещаха екземпляри, по които можеше да се съди за това как е изглеждала расата в древността — уникална симбиоза между естествената природна форма и машината, която беше устояла повече от милиард години. Освен това Синя раковина и Зелено стебло бяха търговци с богат житейски опит и професионални принципи, каквито Фам Нувен познаваше още от Изостаналата зона. И макар Фам да си бе все същият невежа, в поведението му започваше да личи известен такт. А може би величието на Отвъдното най-сетне започваше да прониква в неговата твърда глава. Той не би могъл и да мечтае за по-добра компания на чашка от тези двамата. Расата на ездачите като цяло предпочиташе лениво да се рее в спомените си. Веднъж предали съдбоносното си съобщение, двамата нямаха нищо против да разказват за своя живот в Отвъдното и да се впускат в най-големи подробности, стига варваринът да ги помолеше за това. Атестаторите с остри като бръснач челюсти не се върнаха на масата. Равна от време на време се включваше с по някоя дума, но през повечето време слушаше. Една мисъл я накара да се усмихне на себе си. Изведнъж тя се бе оказала пришълецът, извънземното същество, което винаги си остава чуждо за останалите. Синя раковина и Зелено стебло бяха видели много свят и някои от техните истории изглеждаха невероятни дори за нея.

Двамата ездачи се оказаха двойка, въпреки че според нея това нямаше кой знае какво значение. Сред ездачите сексът се различаваше незначително от случайното съвпадение да се окажат съседи в подходящото време на годината. И въпреки това се усещаше, че между новите й познайници съществува силно привличане. Зелено стебло безспорно беше прекрасна личност. Тя (или той?) беше срамежлива, макар да притежаваше упоритост, стигаща до инат. Притежаваше изключителна честност и почтеност, които можеха да се окажат основен недостатък в търговския занаят. Синя раковина обаче напълно компенсираше нейните слабости. Той (или тя?) беше повърхностен, сладкодумен и приказваше безспир. Умееше неусетно да насочи нещата в своя полза. Под тази външна обвивка Равна успя да усети силна личност, която не се гордееше особено с потайната си и подла натура. Синя раковина определено изпитваше облекчение и благодарност, когато Зелено стебло поемеше лидерството в тяхната двойка.

Що за човек беше Фам Нувен? Каква беше неговата истинска същност, скрита под повърхността? Колкото и да е странно, той се оказа най-голямата загадка за нея. Дръзкият нахалник от този следобед сякаш изчезна някъде. Най-вероятно поведението му е било естествена защита срещу несигурността, която изпитва в момента. Родил се е в управляван от мъжете свят, коренно различен от доминираната от матриархата нейна прародина, откъдето произхождаха всички обитатели на Отвъдното. Вероятно зад привидно грубата външност и арогантно поведение се криеше деликатна личност с приятен характер. Фам можеше едновременно да бъде твърд и непреклонен като при нападението на челюстите-бръсначи, но и забавен и очарователен, с което предразположи ездачите. Равна изведнъж си даде сметка, че след като цял живот се бе опивала от разказите за подвизи и романтични приключения, най-сетне беше срещнала своя жив герой.

Беше близо два и половина след полунощ, когато напуснаха „В компанията на странниците“. След по-малко от пет часа слънцето щеше да се подаде над хоризонта. Двамата ездачи излязоха навън, за да ги изпроводят. Синя раковина отново премина на самнорск, за да забавлява Равна с историите около последното си посещение на Сяндра Кей, пък и да й напомни дискретно за даденото обещание.

Силуетите на ездачите постепенно се стопиха в далечината, а Равна и Фам поеха в свежия утринен въздух към кулите, където се помещаваха резиденциите на служителите от „Вриними“. Те не пророниха нито дума в продължение на няколко минути. Възможно бе Фам Нувен да е впечатлен от гледката. Отвъд парковете и големите покрити площи, на хиляди километри в космическия мрак, можеше да се види повърхността на планетата, в чиято орбита кръжаха. Облаците, които се мяркаха под тях, всъщност бяха притаени в тъмнината далечни светове.

Жилището на Равна се намираше на външния край на Доковете. Тук нямаше никаква полза от въздушните фонтани, осигуряващи годна за живот атмосфера. Нейният апартамент и останалите жилища в кулата се намираха във вакуум. Двамата се плъзнаха плавно към преходната камера. Равна почти автоматично говореше за работата си в архива. Фам Нувен кимаше разсеяно, без нито веднъж да пусне някоя от обичайните си остроумни забележки.

Тя избъбри набързо последните думи и когато двамата влязоха в апартамента, замълча. Продължиха само да се гледат. Несъзнателно беше пожелала този грубиян, още откакто Грондър й го показа на екрана. Но едва във „В компанията на странниците“ изпита непреодолим копнеж да го отведе в апартамента си.

— Ами аз… ъ-ъ-ъ…

„Е, Равна, войнствена принцесо, къде отиде твоето остроумие и хапливият ти език?“

Тя се извъртя така, че да може да го достигне и сложи ръката си върху неговата. В отговор Фам Нувен й се усмихна. В името на всички Сили, колко срамежлива беше тази усмивка!

— Мисля, че имаш чудесно местенце.

— Декорирах го в технопримитивен стил. Да живееш в края на Доковете си има и своите добри страни. Естествената природна гледка не е развалена от светлините на града. Ела да ти покажа.

Тя угаси лампите и дръпна завесите.

Отстъпи назад и застана до Фам. Прозорецът се мержелееше като неясен правоъгълник пред очите й.

— Ще трябва да изчакаш минутка, преди очите ти да свикнат. Тук няма никакво пречупване на светлината.

Дъгата на планетата вече се виждаше ясно. От време на време през нея преминаваха облаци и се забелязваха случайни светлинки. Тя прокара ръка по гърба на Фам и усети как неговата обгръща раменете й.

Отначало виждаше мъгляво само някаква случайна светлинка. Когато очите й привикнаха, мъглата придоби очертания, постепенно се оформиха дъги, на места по-тъмни, на други — по-ярки. Минутка по-късно вече се различаваха и тъмни глъбини… Появиха се плътни черни линии, които разделяха дъгите. Картината ставаше все по-богата и по-сложна, разкривайки постепенно светлеещото пространство върху небосвода, където беше ядрото. Въртопът. Застинал, неподвижен, заемащ половината небе.

Тя чу как дъхът на Фам спря в гърлото му. Той каза нещо — мелодични гласни, които не можеха да бъдат нито трисквелайн, нито пък самнорск.

— Целият ми живот премина в едно нищожно малко ъгълче от това гигантско стълпотворение на светове и цивилизации. А аз си въобразявах, че съм владетелят на Вселената. Дори не съм и мечтал някога да обхвана с един-единствен поглед цялото величие на всемира.

Ръката му я прегърна още по-здраво, после отпусна хватката си и пръстите му замилваха тила й.

— Има ли шанс да зърнем поне част от Зоните?

Равна поклати отрицателно глава.

— Затова пък лесно можеш да си ги представиш — тя направи знак със свободната си ръка. Зоните на мисълта идваха веднага след необятното пространство на Галактиката. После Безпаметните дълбини се простираха чак до сияещото с мека светлина галактическо ядро. По-нататък идваше Великият застой, в който беше заченат човешкия род, където беше невъзможна свръхсветлинната скорост и цивилизациите се раждаха и умираха в сляпо невежество и абсолютна неизвестност.

Разбира се, тук беше и Отвъдното — звезди, отстоящи на една пета радиус от периферията и на четири пети от ядрото. Отвъдното явно излизаше доста извън познатата обща равнина, щом включваше места като Рилай. Мрежата в Отвъдното съществуваше, макар и под различни форми, от милиарди години насам. Тя не беше цивилизация; малко цивилизации оцеляват повече от милион години. Но въпреки това свидетелствата от древността, които пазеше, бяха доста пълни. Понякога дори можеха да бъдат разчетени и разтълкувани. Но в повечето случаи, за да се прочетат се изискваше превод на превода на превода. Данните препращаха от една изчезнала цивилизация към друга, без връзка помежду си, която да потвърди тяхната достоверност. А това бе дори по-объркващо от многоетапно препредаване на някое послание по мрежата. Въпреки всичко имаше неща, които бяха пределно ясни. Винаги са съществували Зони на мисълта, макар сега да се бяха свили навътре в себе си. Винаги е имало войни и мирни периоди, съществували са раси, успели да се издигнат над нивото на Великия застой, постоянно са се роили хиляди малки империи. Закономерно се появяваха раси, които преминаваха в Трансцендентното и се превръщаха в Сили… Или пък в плячка на Силите.

— Ами къде е Трансцендентното? Да не е онзи плътен мрак в далечината? — попита Фам.

Почти всичко, което се намираше над четиридесет хиляди светлинни години разстояние от центъра на Галактиката, беше Трансцендентното.

Фам отново замълча, този път за още по-дълго. Тя почувства как през тялото му премина слаб трепет.

— Като поговорих с онези на колелата, аз… мисля, че вече разбирам от какво се опитваш да ме предпазиш. Съществуват много неща, за които дори не съм чувал и които са способни да ме убият… Дори нещо по-лошо от това.

Най-сетне здравият разум възтържествува.

— Така е — каза тихо тя. — Но вината не е твоя, нито пък причината е в ограниченото време, с което разполагаш. Цял живот можеш да учиш и пак нищо да не проумееш. Колко време е нужно на рибата да разбере човешките постъпки и подбудите за тях? Знам, че този пример не е най-точният, но затова пък е ясен. За Силите от Трансцендентното ние сме като лишени от разум животни. Помисли си само как хората се държат с животните — изобретателно, садистично, милостиво, дори понякога са причина за пълното им унищожение. Всяка една от тези прояви има своите милиони разновидности в Трансцендентното. Зоните изпълняват ролята на естествена защита. Ако тях ги нямаше, най-вероятно не би съществувал еквивалент на човешкия разум. — Тя махна към мъждукащите звездни групи. — Отвъдното и онова, което е под него, са като дълбок океан, а ние — съществата, които го населяват — плуваме в неговата бездна. Намираме се толкова надълбоко, че онези от повърхността, които са по-висши от нас, не могат изобщо да ни стигнат. О, разбира се, те ловуват, а понякога поразяват горните слоеве с отрови, чийто състав дори не сме способни да установим. Но въпреки това дъното си остава относително безопасно място. — Тя замълча за миг. Имаше още примери за сравнение. — Както и в океана, тук също е налице постоянен стремеж на дребните организми към повърхността. Съществуват неща, които са постижими единствено на Върха. За тях са необходими съвършени устройства с много висок интелект, които са почти живи, но могат да действат само тук, долу. Когато разговаряхте, Блушел спомена за някои от тях — агравитационните фабрики и разумните механизми и апарати. Те представляват безценно богатство за Отвъдното, поне докато не се научим сами да ги изработваме. Сега всеки път, когато си ги набавяме, се излагаме на смъртен риск.

Фам се извърна към нея, загърбвайки прозореца и звездите.

— Значи винаги има по някоя „риба“, която успява да се добере до повърхността. — За момент тя помисли, че го е загубила завинаги, победена от неговия самоубийствен стремеж да загине като герой в Трансцендентното. — Малка рибка, готова да пожертва всичко за едно парче примамлива стръв… Която дори не може да различи ад от рай, дори когато попадне в тях.

Тя усети как той трепери, а после почувства ръцете му около тялото си. Вдигна лице и срещна нетърпеливите му устни.

Бяха изминали две години, откакто Равна напусна Сяндра Кей. Можеше да каже, че времето отлетя бързо. Едва сега тялото й показа колко дълъг е бил всъщност този период. Всяко докосване я изгаряше и пробуждаше грижливо потискани желания. Внезапно цялата й кожа настръхна. Бавното събличане, за да не се повреди нищо от дрехите, само удължи насладата.

Равна нямаше никакъв опит в тези отношения. И, естествено, не разполагаше с нищо, с което да сравни изживяването… Затова пък Фам Нувен беше много, много опитен.

Код: 0

Получател: Предавател Рилай 01 от Рилай

Език: от аквилерон на трисквелайн

Подател: Администрацията на Мрежата при предавателя на Уиндсонг и Дебли даун

Тема: Оплаквания от Рилай, предложения

Резюме: Става все по-лошо; опитайте да се свържете с нас

Ключови фрази: Проблеми в комуникацията, не можем да разчитаме на Рилай, Трансцендентното

Дискусионна група „Цени на услугите“

Административната група на Мотли Хач

Предавател Рилай 01 от Рилай

Предавателят временно прекратява излъчване

Допълнителни уточнения за:

Дискусионната група „Разширението на Уиндсонг“

Дата: 07.21 от часовия пояс на Доковете, 36/09 52089 година на Организацията

Съдържание на посланието:

През последните петстотин часа цените на услугите достигнаха 9,834.

Предавателят е пренатоварен.

Оплаквания относно операциите на „Вриними“ в Рилай. Всяко едно от оплакванията се отнася до състоянието на услугите на десетки хиляди планети. „Вриними“ постоянно ни убеждават, че пренатоварването е само временно поради нарасналото потребление от страна на Трансцендентното.

Като главен конкурент на Рилай в този район ние от Уиндсонг отбелязахме съвсем скромна печалба, дължаща се на недостига на свободни мощности при тях. До този момент смятахме за нецелесъобразно да предложим решение на проблема чрез съвместни действия.

Събитията от последните седем часа обаче ни принудиха да променим нашата политика. Онези, които четат това послание, вече са наясно за възникналия инцидент. Повечето от вас са дори потърпевши. От 00.00.27 по часовото време на Доковете „Вриними“ започна да изключва предавателите си от системата. Това е непредвиден и непредизвестен престой, който води до прекъсване в достъпа до информация. R01 прекъсна работа в 00.00.27, R02 — в 02.50.32, R03 и R04 — в 03.12.01. От Вриними заявиха, че клиенти от Трансцендентното спешно са поискали свързване (R00 още преди това беше използван изключително за обслужване на тази Сила). Клиентът поискал едновременно мощности и за получаване, и за изпращане на данни. Според собствените признания на Организацията непредвиденото натоварване е достигнало 6% от капацитета на техните мощности. Забележете, че усложненията от последните петстотин часа, които предизвикаха съвсем основателно недоволство, не надхвърляха 5% от нейния капацитет.

Скъпи приятели, ние от Уиндсонг сме отдавна в бизнеса с комуникации. Ето защо си даваме сметка колко сложно е да бъде поддържан предавател, чиято маса е по-голяма дори от тази на някои планети. Наясно сме също, че в работа от този вид не могат да се сключват дългосрочни договори с твърди клаузи. Но въпреки това поведението на „Вриними“ е недопустимо. Вярно, през последните три часа Организацията отново предостави за общо ползване предавателите от R01 до R04 и обеща да отдели от високите такси, плащани от Силата, за да компенсира онези, които са били „затруднени“ през това време. Но нека не забравяме, че само „Вриними“ знаят колко високи са били тези такси. Освен това никой (дори „Вриними“) не може да гарантира, че вече няма да възникват проблеми от подобно естество.

Това, което за „Вриними“ е огромен финансов удар, за всички нас е неизмеримо бедствие.

Ето защо Уиндсонг на Дебли даун предвижда основно и дълготрайно разширение на своите услуги, а именно — построяването на още пет възлови предавателя. Както разбирате, този проект изисква огромни вложения. Предавателите никога не са били евтини съоръжения, а освен това Дебли даун не се ползва с благоразположението на Рилай. Надяваме се разходите ни да бъдат покрити след няколко десетилетия успешна работа. Но ние не бихме могли да направим дори първата крачка без подкрепата на нашите абонати. За да потвърдим още веднъж жизненоважното значение на вашата помощ и за да ви уверим, че се заемаме с нещо, от което има вопиюща нужда, ние откриваме временна Дискусионна група „Разширението на Уиндсонг“, създадена и архивирана в Уиндсонг. За нейното ползване ще се заплащат само 10% от обичайните ни такси. Приканваме всички вас, привърженици на построяването на нов предавател, да се възползвате от тази възможност и да обсъдите помежду си нашето предложение. Преценете доколко занапред бихте могли да се доверите на Организация „Вриними“ и споделете какво е мнението ви относно нашето предложение.

Чакаме с нетърпение вашите отговори.

Девет

Равна спа дълго и непробудно. Утрото вече преваляше, когато отвори очи. Звънът от телефона беше монотонен и настоятелен, при това достатъчно висок, за да прекъсне и най-приятния сън. Тя отвори очи, объркана и щастлива. Ръцете й здраво прегръщаха… една голяма възглавница. Проклятие! Той вече беше тръгнал. Тя полежа известно време, припомняйки си изминалата нощ. Била е ужасно самотна през последните две години, но досега не си даваше сметка за това. Внезапно я връхлетя нечакано и прекомерно щастие. Усещането за него беше много странно.

Телефонът продължаваше да звъни. Най-после тя се изтърколи от леглото и с несигурна походка прекоси стаята. Все пак трябваше да ползва по-разумно тези антики от технопримитива.

— Ало?

Беше единият от ездачите. Дали Зелено стебло или пък другият?

— Съжалявам, че те безпокоя, Равна, но… При теб всичко наред ли е?

Ездачът внезапно млъкна. Равна си даде сметка, че сигурно видът й е доста странен — върху лицето й от ухо до ухо се беше разтегнала глупава усмивка, а косата й стърчеше на всички страни. Тя се опита да прикрие усмивката си с ръка, потискайки внезапно напушилия я смях.

— Разбира се, чувствам се прекрасно. — „Наистина прекрасно!“ — Какво има?

— Бихме искали да ти благодарим за помощта. Дори не сме предполагали какъв висок пост заемаш всъщност. Стотици часове се опитвахме да убедим Организацията да потърси бегълците от Страум. А по-малко от час след като говорихме с теб ни уведомиха, че незабавно са предприети всички необходими действия.

— Хм. — Какво разправя той?! — Това е чудесно, но аз не съм сигурна… Между другото кой плаща за това?

— Не знам, но наистина е много скъпо. Казаха ни, че е отделен един от основните предаватели, за да се занимава единствено с тази задача. Ако някой се опитва да се свърже и подава сигнали, то ние ще сме уведомени само няколко часа след получаването им.

Побъбриха още няколко минути. Равна постепенно започваше да подрежда случилото се през последните два часа, квалифицирайки събитията според това дали спадат към професионалните й задължения или са били просто удоволствие. И преди беше мислила, че е твърде възможно Организацията да я подслушва. Вероятно Грондър е чул историята още там и е повярвал. Но като си помислеше, че едва до вчера се вайкаше заради претоварените предаватели. Както и да се погледне обаче, казаното от ездача си беше добра новина. Даже изключително добра. Ако невероятната история излезеше истина, значи Страумлинското отклонение нямаше трансцендентен произход. А ако корабът на бегълците им подскажеше начин да се отърват от него, тогава Страумлинските владения можеше дори да бъдат спасени.

След като приключи разговора със Зелено стебло, Равна закрачи из апартамента, опитвайки да се съвземе. Отново и отново претегляше случилото се. Постепенно действията й ставаха все по-целенасочени и достигнаха почти обичайното темпо. Имаше много неща, които искаше лично да провери.

Телефонът отново иззвъня. Този път можеше да се досети кой се обажда. Охо! Беше Грондър Вринимикалир. Тя прокара ръка през косата си. Още не бе успяла да се среши, а с тоя разговор шега не биваше — налагаше се да е във форма. С изненада обаче забеляза, че и Грондър не е в по-добро състояние. Хитинът по лицето му беше помътнял и изглеждаше зацапан. Дори пипалцата му сякаш бяха слепнали. Тя прие разговора.

— А! — гласът му се извиси до писък, после се върна до нормалната височина. — Благодаря ти, че отговори. Щях да се обадя и по-рано, но беше… голям хаос.

Къде ли бе отишъл неговият официален тон и сдържаните му маниери?

— Исках да те уведомя, че Организацията няма нищо общо с това. Бяхме въвлечени едва преди няколко часа.

И той се впусна в объркани обяснения за огромното количество потребителски заявки, задръстили Мрежата.

Докато скачаше от тема на тема, Равна набързо прегледа справката за състоянието на Рилай. В името на всички Сили! Имаше промяна с 60%! И то извън обичайните постъпления от такси. Тя бързо прегледа посланието от Уиндсонг. Тия дърдорковци се надуваха, както обикновено, но предложението им да изместят Рилай май беше съвсем сериозно. Точно от това се боеше и Грондър.

— Древната постоянно искаше все повече и повече. Когато най-накрая направихме сметка и се опитахме да й се противопоставим… казано направо, почти стигнахме до заплахи. Наистина сме способни да унищожим кораба на нейния представител. Не ми се мисли как би си отмъстила тя в такъв случай. Но така или иначе бяхме принудени да й кажем, че нейните изисквания са на път да ни унищожат. Хвала на Силите, на нея това й се стори забавно, но все пак се оттегли. Вече ограничи потреблението си само до един предавател. Именно той провежда това издирване, с което ние нямаме нищо общо.

Хм. Една от загадките беше разплетена. Явно Древната ги е подслушвала във „в компанията на странниците“ и е чула историята на ездачите.

— Е, най-вероятно нещата ще се оправят оттук нататък. Най-важното е да сме пак толкова твърди и безкомпромисни, ако Древната отново се опита да ни използва по същия начин. — Думите вече бяха излетели от устата й, когато тя осъзна на кого всъщност си позволява да дава съвети. Но за щастие Грондър дори не обърна внимание на това. Даже побърза да се съгласи с нея:

— Разбира се, разбира се. И преди ти казах, ако Древната беше някой обикновен клиент, щяхме за вечни времена да я включим в черния списък за нейното недопустимо поведение… От друга страна пък, ако тя беше редовен абонат, никога нямаше да позволим да ни изиграе така.

Грондър потри лице с бледите си пръсти.

— Никой в Отвъдното не разполага с подобно на нашето хранилище с находки, събрани по време на археологически експедиции. Даже тези от Върха не биха могли да започнат да ровят там, където съхраняваме намереното, и да манипулират с останките, без ние своевременно да разберем.

Археологически находки? Да манипулират с останките? Равна постепенно започваше да разбира, че двамата с Грондър говорят за съвсем различни неща.

— Подробностите ли? Вече сме напълно сигурни по въпроса. След падането на Страум Древната изведнъж започна да се интересува от човешките същества. За съжаление не разполагахме с нито един доброволец, когото да й предоставим. Тогава тя започна зад гърба ни да рови из базата данни, съдържаща опис на намереното по време на експедициите. Установихме със сигурност, че е проникнала без позволение в хранилището на археологическия отдел. Вярно е, че по време на експедициите бяхме попаднали на останки от космически кораб на човешката раса. В него имаше части от човешки тела, но не успяхме да върнем към живот нито едно от тях. Най-вероятно Древната все пак е успяла да ги съедини и напасне по някакъв начин. Сигурно е скалъпила дори някаква имитация на памет у това същество, черпейки от данните в нашите архиви. Едва със закъснение успяхме да направим връзка между нейните първи заявки и нахлуването в нашето хранилище.

Грондър продължи да дърдори, но Равна вече не го слушаше. Очите й невиждащо се взираха в екрана на телефона.

Ние сме малки рибки от недрата на океана и само неговите дълбини ни предпазват от рибарите на повърхността. Но макар и да не могат да стигнат до нас, хитрите ловци са измислили съвършени примамки и смъртоносни хватки. В такъв случай Фам…

— Значи Фам Нувен е просто един робот — каза тихо тя.

— Не точно. Той е човек и благодарение на изкуствената си памет може да действа съвсем систематично. Но откакто Древната блокира почти цялата ни мрежа, това същество е изцяло под неин контрол.

Ръцете и очите на Силата.

Челюстите на Грондър изтракаха в знак на смущение.

— Равна, ние не знаем какво всъщност се е случило миналата нощ. Нямаше никаква причина да установим пълно наблюдение над теб. Древната ни увери, че наистина е необходимо сериозно издирване на изчезналия кораб. Но каквото и да се случи, никога повече няма да й разрешим такъв тотален достъп до Мрежата.

Равна едва-едва кимна с глава. Почувства, че я обзема внезапен хлад. Никога не бе изпитвала толкова силен гняв и такъв страх едновременно. Тя беше на ръба на припадъка и се отдалечи от телефона, без да обръща внимание на тревожните викове на Грондър. В съзнанието й взе да изскача всичко научено по време на нейната специализация, преплетено с митовете на дузина човешки религии. И последиците, най-вече последиците. Срещу някои от тях тя би могла да се защити, от други никога нямаше да се възстанови.

А някъде дълбоко в нейното подсъзнание, иззад ужаса и яростта, се зароди удивително глупава мисъл. В продължение на осем часа тя е стояла лице в лице с една от Силите. На това, което беше преживяла, би могло да се посвети цяла глава в учебниците. Такива неща винаги се случват някъде далече и никога не достигат до ушите ти направо от първоизточника. Подобно нещо не беше се случвало на никой от жителите на Сяндра Кей. Поне досега.

Десет

От дълго време Джоана беше в лодката. Слънцето никога не залязваше, макар понякога да беше много ниско над хоризонта, а друг път — високо в небето. Често беше облачно и дъждът трополеше върху импрегнираната покривка, хвърлена върху одеялата, с които я завиха. Часове наред се беше мятала със замъглено от агонията съзнание. Привиждаха й се неща, които не можеше да бъдат нещо друго освен кошмари. Непознати същества дърпаха дрехите й, навсякъде шуртеше кръв. Мяркаха се острите муцуни на плъхове, а някакви нежни ръце превързаха раните й и наляха студена вода в гърлото й. Докато се мяташе в трескаво умопомрачение, майка й я загръщаше с одеялата и я успокояваше с някакви странни звуци. Часове наред до нея стоя сгушено някакво топло тяло. Понякога това беше Джефри, но много по-често беше едно голямо куче, което кой знае защо мъркаше.

Дъждът премина. Постепенно болката започна да се локализира в различни части от тялото й — гърдите и раменете, макар че при всяко поклащане на лодката я пронизваше от глава до пети. Друга част се загнезди в стомаха — празнотата, която усещаше там, често й причиняваше гадене… Беше толкова гладна и жадна.

Все по-често пред погледа й преминаваше онова, което наистина се беше случило. Имаше обаче кошмари, които завинаги щяха да останат в нейното съзнание. При това се бяха случили наяве.

Слънцето ту надничаше, ту се скриваше зад разкъсаните облаци. После бавно се плъзна надолу по небето, докато почти изчезна зад корпуса на лодката. Момичето се опита да си спомни какво й беше казал баща й точно преди… Преди върху им да се стоварят всички тези злини. Бяха се озовали в арктическия пояс на тази планета през лятото. В такъв случай ниското слънцестоене трябваше да сочи север, а тяхната двукорпусна лодка следваше южно направление. Но накъдето и да бяха тръгнали, с всяка минута се отдалечаваха от мястото на кацане и надеждата да открие Джефри.

Четири от плъхоподобните същества хвърляха неистови усилия да удържат лодката далеч от скалите. Те подскачаха чевръсто от мачтата към борда, а понякога се покачваха един върху друг, за да стигнат по-нависоко. Двукорпусната лодка се клатушкаше и стенеше сред бурните води. Най-накрая изглежда преминаха трудния участък и възвишенията отново се отдръпнаха на безопасно разстояние, плъзгайки се плавно по хоризонта.

От дълго време момичето се преструваше, че бълнува — стенеше и се мяташе на различни страни. Двата корпуса на лодката бяха дълги и тесни, почти като тези на кану. Платното беше монтирано между тях и се подмяташе под напора на мразовития вятър. Понякога прелитаха птици. През цялото време около Джоана се носеше някакво съскане и цвъртене. Но не птиците издаваха тези звуци.

Идваха от чудовищата. Тя ги наблюдаваше скришом изпод полуспуснатите си клепки. Бяха същите като онези, които убиха майка й и баща й. Дори бяха облечени в същите странни дрехи — сиво-зелени куртки, окичени с джобове и ширити. Приличаха на кучета или вълци, както мислеше доскоро. Но отблизо се оказа, че това не е точно така. Вярно, имаха по четири стройни крака и малки остри уши. Но дългите им вратове и зачервените понякога очи ги доближаваха повече до огромни плъхове.

Колкото повече ги гледаше, толкова по-ужасяващи й се струваха. Обикновен портрет не би могъл да предаде сполучливо вледеняващата им външност. Трябваше да се види как действат. Тя се съсредоточи върху четири от тях — тези, които бяха в нейната част от лодката. В момента си играеха с нейния персонален компютър. Отначало заниманията им приличаха на цирков номер с животни. Главите на създанията се мятаха на всички страни. Но всяко движение бе толкова прецизно, така съвършено синхронизирано с останалите! Макар и да нямаха ръце, те без усилие връзваха възли — всеки от тях държеше по един край на въжето в устата си и заедно маневрираха ловко един около друг. От време на време някой затягаше с челюст разхлабените въжета. Беше все едно да се наблюдава група марионетки, дърпани умело от невидим кукловод.

Най-сетне успяха да измъкнат компютъра от зареждащата кутия. Двама го вдигнаха на напречната седалка, а третият го намести с лапа. После започнаха да се бутат около него, съсредоточени върху меките бутони и флопи диска. На първи поглед безразборно ровеха с муцуни, но действията им имаха ясно определена цел. Опитваха се да задействат компютъра!

Иззад борда на другата лодка се подадоха още две глави. Издадоха съсък и крякане, които бяха смесица от птичи крясък и звуците при повръщане. Един от четиримата около нея извърна глава нататък и отвърна по същия начин. Останалите трима продължаваха да се суетят около клавишите на компютъра. Най-после успяха да натиснат едновременно необходимите бутони. Устройството изписка и започна да работи. Програмата се задейства по обичайния ред — запис на гласа на Джоана произнесе строго: „Засрами се, Джефри! Не смей да ми пипаш нещата!“ Четирите същества замръзнаха по местата си и очите им изхвръкнаха. Като се посъвзеха малко, вдигнаха компютъра, така че и онези от другата лодка да видят какво става. Един го държеше, друг се надигна на нивото на екрана, а третият непохватно се бореше с клавишите. Групата в другата лодка сякаш пощуря, но нито един от тях не понечи да се приближи. Някакво случайно натискане внезапно прекрати нейните приветствия. Единият гледаше към другата лодка, двама наблюдаваха Джоана. Тя продължаваше да лежи с полузатворени очи.

— Засрами се, Джефри! Не смей да ми пипаш нещата!

Гласът на Джоана се разнесе отново, но този път идваше откъм групата на животните. Имитираха я съвършено. После пак нейният глас взе да вика и стене: „Майко, татко!“ Звучеше много по-изплашено и по детски, отколкото й се искаше да си признае.

По всичко личеше, че похитителите й очакват компютърът да отговори. Когато нищо такова не се случи, един от тях отново заби нос в екрана. Всичко ценно от базата данни и по-сложните програми бяха защитени с кодови думи. Откъм устройството се разнесе писукане и обиди — все изненади, подготвени от нея срещу попълзновенията на малкия й брат. О, Джефри, ще те видя ли някога пак!

Звуците и мигането на екрана задържаха вниманието на чудовищата за няколко минути. Най-накрая техните безразборни команди убедиха устройството, че го е задействал някой наистина много малък потребител и то превключи на детските игри.

Съществата знаеха, че тя ги наблюдава. Някое от тях — невинаги едно и също — постоянно я държеше под око. Играеха си с нея, преструвайки се, че не знаят, че тя се преструва.

Накрая Джоана отвори широко очи и се втренчи в тях.

— Проклети да сте! — извика и започна неистово да пищи.

Групата в съседната лодка се скупчи ужасено. Главите им върху гъвкавите вратове шаваха притеснено над плътно притиснатите тела. Под косите лъчи на слънцето очите им искряха яркочервени. Сякаш кълбо змии или котило плъхове се бяха втренчили в нея и един бог знаеше колко ще продължи това.

Главите се наклониха в посоката, откъдето идваше писъкът. Тя го чу отново, но този път от техните уста. Зад гърба й нейният собствен глас викаше: „Мамо! Татко!“ Джоана изкрещя още веднъж и те пак отвърнаха като ехо. Тя се опита да потисне ужаса си и млъкна. Виковете откъм групата на зверовете продължиха още малко — те повтаряха безразборно думите, които бе крещяла в бълнуването си. Когато видяха, че вече не могат да я мъчат по този начин, звуците отново станаха животински. Двете групи започнаха да си разменят резки крякания, сякаш преговаряха за нещо. Най-накрая четирите откъм нейната страна затвориха компютъра и го върнаха в захранващата кутия.

Другите шестима се съблякоха един друг. Трима скочиха на парапета откъм външната страна на лодката. Бяха се закрепили здраво с лапи за ръба и стояха наведени срещу вятъра. За миг съвсем заприличаха на кучета, които са се подали през прозореца на колата и душат въздуха. Дългите им шии взеха да се мятат напред-назад. Всеки момент главата на някой от тях изчезваше във водата. Пиеха ли? Или пък ловуваха?

Явно ловяха риба. Една от главите изскочи на повърхността и хвърли на дъното на лодката нещо малко и зелено. Останалите животни навряха муцуни в него и го сграбчиха. Тя успя да мерне тънки крачета и лъскава черупка. Едно от плъхоподобните държеше улова с крайчеца на устата си, докато другите го разкъсаха на парчета. Всичко това отново беше сторено с безпогрешна точност. Групата действаше като едно цяло, а всеки от вратовете приличаше на дълго пипало, завършващо с челюсти. Стомахът й се сви при тази мисъл, но не можеше да направи нищо, за да се спаси.

Риболовът отне приблизително четвърт час. Уловиха най-малко седем от зелените животинки, но не ги изядоха, или поне не всичките. Разчленените останки бяха събрани в дървена купа.

После двете групи отново взеха да крякат. Един от шесторката стисна със зъби края на копанката и се промъкна край мачтата. Четиримата около Джоана се скупчиха в единия край на лодката, сякаш се страхуваха от посетителя. Едва след като купичката беше оставена на дъното и натрапникът се върна обратно, от четворката отново взеха да се надигат глави.

Едно от плъхоподобните вдигна дървената купа, после заедно с още едно се приближиха до Джоана. Момичето мъчително преглътна. Сега пък какво мъчение й бяха измислили? Стомахът й отново се сви. А беше толкова гладна. Тя погледна купата и осъзна, че се опитват да я нахранят.

Козината на съществата беше гъста и мека като плюш. Едното протягаше купичката, а другото навря зурла в нея и измъкна отвътре нещо слузесто и зелено. Държеше мръвката много внимателно, само с крайчеца на устните си. После се извърна и протегна зеленото нещо към нея.

Джоана се отдръпна гнусливо.

— Не!

Съществото изчака малко. Тя си помисли, че пак ще откликне като ехо. После то върна парчето обратно в купата. Първото животно закрепи съда на седалката до нея, гледа я втренчено известно време, а после отпусна челюсти и остави храната. За миг пред Джоана се мярнаха тънките му и остри зъби.

Тя надзърна в купичката, а гладът й се опитваше да се пребори с отвращението. Накрая се престраши, измъкна ръка изпод одеялото и посегна към храната. Веднага около нея се струпаха ококорени глави и между двете лодки започна размяна на оживено крякане.

Пръстите й напипаха нещо меко и студено. Тялото беше сиво-зелено, а повърхността му лъщеше на светлината. Съществата от другата лодка бяха откъснали крачетата и главата. Останалото не беше по-голямо от два-три сантиметра. Приличаше на парче месо от раковина. Едно време тя обичаше този деликатес. Но само ако е сготвен. Почти изпусна парчето месо като го усети да трепка между пръстите й. После внимателно го поднесе към устата си и го докосна с език. Ако на Страум някой се опиташе да яде сурови морски деликатеси, нямаше да му се размине без прилошаване и повръщане. А сега тя трябваше да се справи съвсем сама, без родители и дори без връзка с локалната мрежа. Почувства, че очите й се пълнят със сълзи. Събра сили, изтърси една неприлична дума, натъпка нещото в устата си и се опита да го сдъвче. Безвкусно, малко жилаво и лигаво. Тя подъвка малко, изплю го и опита друго парче. Накрая успя да преглътне една-две хапки. Може пък да е за добро. Щеше да изчака известно време, за да види как ще й понесе храната и да се подготви за новите изпитания. Какво ли още ще се наложи да изтърпи? Излегна се назад и видя втренчените в нея няколко чифта очи. Крякането в другия край на лодката отново се надигна. После един от групата се промъкна предпазливо към нея, носейки в зъбите си кожена торба с канелка. Навярно мях с вода.

Беше най-едрото същество. Дали не бе водачът им? Той доближи глава до нея, тикайки чучура към устата й. Движенията му изглеждаха забавени, сякаш беше най-предпазливият от групата. Погледът на Джоана се плъзна по хълбоците му. Непокритата от куртката задница беше почти бяла. На нея имаше дълбок V-образен белег. Това беше убиецът на баща й!

Атаката на Джоана не беше планирана и обмислена. Може би точно затова се оказа толкова успешна. Тя отблъсна кожения мях и преметна свободната си ръка около врата на съществото. После се изтърколи през него и го притисна към борда. То беше по-дребно от нея и не толкова силно, че да успее да я отблъсне. Почувства как зъбите му драскат по одеялото, но не можеха да я достигнат. Тя стовари цялата си тежест върху своя противник, стисна го за гърлото там, където свършваше челюстта, и започна да блъска главата му в дървото.

После останалите се нахвърлиха върху нея, започнаха да я блъскат с муцуни и тя усети челюстите им върху ръкава си. Почувства как острите им зъби разкъсват материята. Издаваха ръмженето, което беше чула в кошмара си. То я прониза до костите.

Групата успя да разхлаби хватката около гърлото на техния събрат и й изви ръцете. Тя усети върхът на стрелата да разкъсва вътрешностите й. Но все още можеше да направи едно последно усилие. Джоана се отблъсна с крака и нанесе удар с глава в челюстта на противника си. Главата му се отметна и издрънча кухо в корпуса на лодката. Телата около нея взеха да се гърчат, а тя се преметна обратно на седалката. Единственото, което чувстваше, беше разкъсваща болка. Нито яростта, нито страхът можеха да достигнат до съзнанието й.

През замъгленото й съзнание премина внезапно прозрение. По някакъв начин беше успяла да нарани всичките наведнъж. Тримата се клатушкаха като пияни, издавайки свирукащи звуци, които сякаш идваха от устата им. Този с белезите по хълбоците лежеше потръпвайки на едната си страна. На челото му зееше звездообразна рана. Кръвта течеше покрай очите му и капеше по дъските като кървави сълзи.

Времето минаваше и подсвиркването постепенно утихна. Четирите тела отново се скупчиха близо едно до друго и се дочу познатото съскане. Раната на гърдите й пак беше започнала да кърви.

Известно време се гледаха втренчено. Тя се ухили срещу враговете си. Значи и те бяха уязвими. Тя можеше да им причини болка. Не се беше чувствала в по-добра форма, откакто се бяха приземили на тая проклета планета.

Единадесет

Още преди да възникне Движението на фленсериерите, селището на Дърворезбарите се прочу като най-забележителния град на запад от Ледените зъбери. Беше основан преди шест века, когато животът по северните земи бил много по-суров. Снегът покривал дори ниските места почти през цялата година. Дърворезбаря започнал без ничия помощ — самотна глутница в малка колиба на континенталния бряг. Бил едновременно ловец, мислител и художник. На хиляди мили наоколо нямало жива душа. Само дузина от първите статуи на Дърворезбаря напуснали неговата хижа, но именно те му донесли слава. Някои са още запазени. Един град близо до Дългите езера е кръстен на тази от тях, която се съхранява в неговия музей.

Заедно с известността започнали да прииждат и чираци. Около първата хижа се появили още десетина, пръснати из Фиорда на дърворезбарите. Минали век-два и Дърворезбаря започнал малко по малко да се изменя. Дълбоко в себе си всъщност се боял от промените — чувство, от което упорито опитвал да се отърве. Стараел се да съхрани своята душа непокътната, но към това се стреми всяко същество. В най-лошия случай глутницата губи първоначалния си вид, а често остава дори напълно лишена от дух и емоции. За Дърворезбаря всеки чужденец означавал някаква промяна. Той задълбочено изучавал доколко и как всеки член от групата се вписва в общото цяло. Наблюдавал кутретата и следял тяхното отглеждане. Опитвал се да предвиди какъв ще бъде приносът на всеки нов член в глутницата. Постепенно се научил да влияе върху характера на групата чрез обучение и подготовка на съставните й части.

Разбира се, в тази система няма почти нищо ново и необичайно. Тя е в основата на повечето религии. Всеки град има свои селекционери и педагози. Тяхното познание, независимо доколко е приложимо, е важно за всяка култура. Заслугата на Дърворезбаря е, че отново преосмислял всичко, без да се влияе от традиционните предубеждения. Той предпазливо извършвал опити със самия себе си и останалите членове на малката си колония. После наблюдавал резултатите и на тяхна основа замислял следващия експеримент. През цялото време се ръководел по-скоро от крайния резултат, отколкото от онова, което му се щяло да се получи.

В зависимост от разбиранията на различните епохи онова, с което се занимавал Дърворезбаря, било определяно като ерес, перверзия или просто лудост. В първите години Кралят Дърворезбар бил ненавиждан почти толкова, колкото мразели Фленсер три века по-късно. Но по онова време суровите зими на север възпирали нациите от Юга да пратят свои войски срещу дърворезбарите. Когато все пак решавали да нападнат, търпели пълно поражение и дълго не можели да възстановят армиите си. Дърворезбаря постъпил съвсем разумно и не се опитал да променя със сила религията на Юга. Поне не го направил явно. Но неговото селище все повече се разширявало, а славата му като скулптор и майстор на мебели взела да бледнее пред другите му умения. Когато в града пристигал някой старец, тръгвал си подмладен, по-умен и много по-щастлив. Градът кипял от нови идеи и изобретения — тъкачни машини, водни колела, които задвижвали резбарските стругове, вятърни мелници. Нещо се случвало в този град и това не били само техническите изобретения. Основната промяна ставала с жителите му, които Дърворезбаря създавал.

Уиккукракрана и Джакерамафан пристигнаха в Града на дърворезбарите късно следобед. Валя почти през целия ден, но сега облаците се бяха разпръснали и небето сияеше яркосиньо. След мрачния ден им се струваше по-красиво отвсякога. В очите на Перегрин владенията на Дърворезбарите бяха истински рай. Вече се бе уморил от безлюдната пустош. Тревогите около пришълеца бяха изчерпали силите му.

Стражите, охраняващи последните няколко мили преди града, ги пропускаха с огромно подозрение. Лодките им бяха въоръжени, при това Перегрин и Книжовника идваха от вражеска страна. Спаси ги само това, че бяха двама и им личеше колко са беззащитни. По възвишенията се понесе протяжен вой, който препредаваше тяхната история на следващите постове. Докато стигнат пристанището вече се бяха превърнали в герои. Бяха успели да отмъкнат безценен трофей изпод носа на злодеите от Севера. Лодките им минаха покрай вълнолом, който не съществуваше при последното идване на Перегрин в града и стигнаха пристана.

Кеят се огъваше от струпаните на него войници и коли. Пътят към крепостната порта беше задръстен от наизлезлите да ги посрещнат граждани. Приветстваха ги като истински завоеватели и това можеше да замае главата дори на най-трезвомислещия философ. Книжовника взе да се кланя през борда на лодката, подскачаше на задните си лапи и показваше по всякакъв начин колко го радват приветствените възгласи.

— По-бързо! Трябва незабавно да говорим с Дърворезбаря.

Уиккукракрана вдигна платнената торба, в която беше кутията с цветни картинки на пришълеца, и внимателно слезе от лодката. Още беше замаян от побоя, който му нанесе извънземният. По време на атаката едното от предните му уши беше разкъсано. За миг загуби чувството си за ориентация.

Кеят изглеждаше странно — на първи поглед сякаш беше от камък, но покрит с някакъв мек черен материал, какъвто беше виждал само на юг. Къде съм? Май трябваше да съм много щастлив от нещо, някаква победа като че ли. Той поспря, за да успеят частите му да се съберат в група. Само след миг болката се изостри, но и мислите му станаха по-ясни. През последните четири дни се чувстваше все така. Крепеше го само мисълта да спаси пришълеца, да успее да го доведе до брега.

Лорд шамбеланът на Краля на дърворезбарите беше шишкаво денди. Перегрин не подозираше, че изобщо съществуват дърворезбари с такъв вид и нрав. Дворцовият сановник обаче омекна и стана изключително любезен, щом видя пришълеца. Той веднага повика доктор да прегледа двукракото и между другото да помогне на Перегрин. Пришълецът си беше възвърнал силите през последните два дни и трябваше постоянно да са нащрек. Не биваше да допускат повече да ги напада изневиделица. Добре, че все пак успяха да го свалят на брега без особени проблеми. Погледът на очите върху плоското му лице бяха впити в Перегрин. Пилигрима вече знаеше, че това е израз на безсилна злоба. Той докосна внимателно главата на Рана… Беше сигурен, че двукракото дебне нова възможност да го нападне.

Не след дълго пътниците бяха покачени на каручки, теглени от кероги, които затрополиха по покритите с паваж улици към градските стени. Отпред войници им пробиваха път през тълпата. Книжовника махаше ту в една, ту в друга посока — същински приказен герой. Но Перегрин вече беше усетил дълбоко притаената срамежливост и липса на самоувереност у своя спътник. Сигурно това беше най-славният момент в целия му досегашен живот.

Дори и да искаше, Уиккукракрана не би могъл да се държи толкова сърдечно. Болката от разкъсаното ухо на Рана, която го прорязваше при всяко по-рязко движение, замъгляваше мислите му. Той приклекна върху седалките на каручката и внимателно въртеше глава във всички посоки. Гледката нямаше нищо общо с онова, което помнеше от идването си преди петдесет години. В повечето части на света почти нищо не се променяше за толкова кратък период от време. Но тук… промяната беше дори плашеща.

Огромният вълнолом беше съвсем нов. Имаше двойно повече кейове и многочленни лодки с флагове, каквито никога не беше виждал в тази част на света. На това място и преди минаваше път, но много по-тесен — почти една трета от сегашния. Тогава градските стени служеха по-скоро да възпират влизането на керогите и форгените вътре, отколкото да защитят жителите от нашественици. Сега бяха високи три метра, изградени от черен камък и се простираха, докъдето стигаше погледа на Перегрин. Миналият път почти не се мяркаше войник, а сега навсякъде стояха стражи. Ето това вече не беше добра промяна. Той почувства как се свива стомахът на Рана — войниците и битките не бяха добро нещо.

Минаха през градските порти и навлязоха в хаоса на тържището, което се простираше на площ от няколко акра. Разстоянието между сергиите беше само няколко крачки и ставаше непроходимо там, където бяха струпани дрехи или мебели. Кошовете с пресни плодове също задръстваха безразборно пътя. Във въздуха се носеше аромат на плодове, подправки и лак. Мястото беше толкова претъпкано, че замъгленото съзнание на Перегрин съвсем изключи. После отново се озоваха в една от тесните улички, които криволичеха между редиците от къщи, облицовани наполовина с греди. Отвъд покривите се издигаше масивна крепост. Само след десетина минути бяха във вътрешния двор на замъка.

Групата слезе от колите и лорд шамбеланът помогна на пришълеца да се прехвърли на приготвената за него носилка.

— Дали Негово величество Дърворезбаря ще ни приеме сега? — попита Книжовника.

Чиновникът искрено се разсмя.

— Тя е Нейно величество. Дърворезбаря си смени пола преди повече от десет години.

На Перегрин му се зави свят от изненада. Това пък какво трябваше да означава?! Повечето глутници се променяха с течение на времето, но никога досега Дърворезбаря не е бил нещо друго освен „той“. Объркването му попречи да разбере какво говори лорд шамбеланът.

— Ще бъдете удостоени с нещо много повече от обикновена аудиенция. Целият дворцов съвет настоява да види… какво сте довели. Заповядайте вътре — и той с един жест отстрани стражите при входа.

Минаха през зала, достатъчно широка, за да се разминат две глутници. Най-напред вървеше шамбеланът, следван от пътниците и доктора, придружаващ носилката на пришълеца. Стените на помещението бяха високи, покрити със сребриста облицовка. Всичко беше много по-мащабно и внушително отпреди… и все пак толкова преходно. Почти не се виждаха статуи, а малкото, подредени наоколо, бяха правени преди векове.

За сметка на това имаше картини. Той се вцепени, когато видя първата. Чу как зад него Книжовника рязко си пое дъх. Перегрин беше виждал произведения на изкуството от цял свят. Глутниците от тропиците предпочитаха абстрактните фрески — смесица от ярки цветове. Островитяните от южните морета така и не бяха успели да овладеят перспективата. В техните акварели по-отдалечените предмети просто плуваха в горната част на картината. В момента в Република Дългите езера на мода бяха портретите, особено тези, които изобразяваха цялата глутница.

Но Перегрин никога не беше виждал нещо подобно. Бяха мозайки, изработени от керамични плочки със страни от по четвърт инч. Нямаше никакви други цветове освен четири нюанса на сивото. От разстоянието, от което ги гледаше, беше заличена всяка граница между отделните части. Мозайките представляваха най-съвършеният пейзаж, който Перегрин някога беше виждал. Всички изобразяваха гледката от хълмовете около Града на дърворезбарите. Ако имаха цветове, биха създали абсолютната илюзия за прозорци. Долната част на всяка от картините беше оградена с правоъгълна рамка, но отгоре пейзажът сякаш изчезваше в далечината. Там, където трябваше да е небето, започваха сребристите стени на залата.

— Насам, господа. Нали искахте да видите Дърворезбаря?

Забележката беше отправена към Книжовника. Джакерамафан стоеше като поразен от гръм. Неговата глутница се беше пръснала из цялата зала и всеки от членовете й клечеше пред различна картина. При поканата на шамбелана той извърна глава към него. Гласът му звучеше унесено.

— Проклет да съм! Чувствам се като бог — сякаш съм разположил частите си по хълмовете и обгръщам целия свят с един-единствен поглед!

Въпреки това той се изправи на крака и търти да догони останалите.

Помещението преминаваше в една от най-големите заседателни зали, която Перегрин някога беше виждал.

— Това е по-голямо дори от най-грандиозния строеж на Републиката — пророни Книжовника с видима възхита, загледан в трите реда балкони. Те стояха най-долу в центъра на залата.

— Хм.

Освен тях двамата, доктора и шамбелана в залата имаше още пет глутници. Докато чакаха началото на срещата, се появиха още няколко групи. Повечето бяха облечени като благородници от Републиката, целите в скъпоценности и кожи. Само неколцина носеха простите роби, които помнеше от последното си идване. Гледай ти! Малкото поселище на Дърворезбарите постепенно се бе разраснало в голям град, а сега дори е станало столица. Перегрин се зачуди дали кралят — кралицата, де — имаше все още някаква реална власт. Той извърна една от главите си към Книжовника и премина на високочестотен говор.

— Засега не казвай нищо за кутията с картини на пришълеца.

Джакерамафан му хвърли озадачен поглед, като в същото време се опитваше да прилича на истински конспиратор. Отговори на същия език.

— Добре, добре. Това ще ни е козът при преговорите, а?

— Нещо такова.

Очите на Перегрин пробягаха по балконите над тях. Повечето от глутниците в залата излъчваха надменна самоувереност. Той се усмихна под мустак. Само един поглед към тяхната група беше достатъчен, за да разбие самодоволството им на пух и прах. Въздухът жужеше от разпалените коментари. Нито една от глутниците не приличаше на Дърворезбаря. Е, тя сигурно беше запазила поне една-две от старите части. Щеше да я познае по поведението и походката. Но не това беше най-важното. Някои от приятелствата продължаваха и след смъртта на повечето от членовете му. Но други негови приятели се променяха с минаването на годините, възгледите им ставаха различни и постепенно привличането се превръщаше в омраза. По-добре беше да се подготви, че Дърворезбаря е от втория тип. Е, каквото имаше да става, ще стане…

Дочу се отсечен звук на тромпети, почти като сигнала за сбор на фленсериерите. Официалните двери на най-долния балкон се разтвориха и през тях влезе една петорка. Перегрин се скова от ужас. Това наистина беше Дърворезбаря, но толкова… нехармонично съставен. Един от членовете му беше толкова стар и грохнал, та останалите трябваше да го подкрепят. Двама бяха почти кутрета, а единият постоянно се лигавеше. Най-едрият беше слепец с побелели очни ябълки. Подобно създание можеше да се срещне в някой бедняшки квартал край пристанището или пък в последната фаза от развитието на насекомите.

Тя сведе очи към Перегрин и се усмихна така, сякаш го позна. От нейно име говореше слепецът. Гласът беше ясен и твърд.

— Нека започваме, Вендейшъс.

Шамбеланът кимна.

— Както повелите, Ваше величество.

Той посочи надолу към пришълеца.

— Ето причината за това събиране.

— Ако искаме да видим чудовище, ще отидем на цирк, Вендейшъс.

Гласът принадлежеше на една наконтена глутница от най-горния балкон. Ако се съдеше по виковете, които се надигнаха от всички страни, той изразяваше всеобщото мнение. Друга глутница от най-ниския балкон прескочи парапета и се опита да прогони лекаря от носилката на пришълеца. Шамбеланът надигна глава, опитвайки се да възстанови реда, и прониза с поглед онзи, който скочи от балкона.

— Не може ли да си по-търпелив, Скрупило? Всеки от вас ще може да го погледне после.

Скрупило издаде някакво непочтително съскане, но все пак се оттегли.

— Благодаря.

След това Вендейшъс изцяло насочи вниманието си към Перегрин и Книжовника.

— Лодката ви изпревари дори най-последните новини от Севера, приятели. Никой освен мен не е запознат подробно с вашата история. По целия бряг се носят слухове и догадки. Та значи казвате, че това същество долетяло от небето?

Това беше покана към двамата да вземат думата. Перегрин остави Книжовника да говори — тази роля много му допадаше. Той цветисто разказа за летящата къща, за засадата на убийците, и най-накрая стигна до щастливото им избавление. После показа уредите си за далечно виждане и се представи като таен агент на Република Дългите езера. Небеса, кой истински шпионин би постъпил така?! Всички членове на дворцовия съвет обаче бяха впили очи в пришълеца — някои със страх, други — като Скрупило — с диво любопитство. Кралицата наблюдаваше само с част от главите си. Останалите спяха. Изглежда беше толкова уморена, колкото и Перегрин. Пилигрима отпусна главите си върху предните лапи. Болката на Рана пулсираше навсякъде. Най-лесно беше да го остави да заспи, но тогава почти нямаше да разбере казаното в залата. Все пак той реши да поспи. Рана се унесе и болката постепенно намаля.

Разговорите продължиха още известно време, но трите будни части — Уиккукрак — не схващаха много добре за какво става дума. За сметка на това обаче ясно различаваха тона на гласовете. Скрупило на няколко пъти протестира нетърпеливо. Вендейшъс му отговори, очевидно съгласявайки се с него. Лекарят отстъпи настрани и Скрупило се устреми към пришълеца.

Перегрин бързо се отърси от дрямката.

— Внимавай! Това същество не е приятелски настроено към нас.

Скрупило му се сопна през рамо.

— Приятелят ти вече ме предупреди за това.

Той бавно започна да обикаля носилката, взрян в кафявото и неокосмено лице на чужденеца. Онзи му отвърна с невъзмутим поглед. Скрупило се протегна предпазливо напред и подръпна покривалото на носилката. Отново никаква реакция.

— Виждате ли? — накокошини се Скрупило. — Той знае, че аз не му мисля злото.

Перегрин не се опита да го разубеждава.

— Мигар наистина ходи изправен на задните си лапи? — обади се един от съветниците. — Представете си само — той ще е по-висок от всички нас! Но се обзалагам, че само едно леко блъсване би го повалило.

Последва бурен смях. Пред очите на Перегрин се мярна образът на изправения пришълец, който приличаше на богомолка.

Скрупило сбърчи нос.

— Това нещо тук смърди — Перегрин прецени, че придворният стоеше твърде близо, което можеше да разтревожи двукракото. — Дръжката на стрелата трябва да се извади. Кръвотечението е почти спряло, но ако искаме създанието да живее по-дълго, трябва да му окажем медицинска помощ.

Той погледна презрително Книжовника и Перегрин, сякаш бяха виновни, че не са направили незабавно операция на борда на двучленната лодка. Но в този момент нещо привлече погледа му и той тутакси смени тона.

— В името на Великата глутница! Вижте предните му лапи! — И той разхлаби въжетата около предните крака на пришълеца. — Само две такива лапи ще свършат по-добра работа от пет усти! Представете си само какви глутници могат да образуват тези същества!

И той навря нос съвсем близо до предната лапа на извънземното.

— Бъди… — Перегрин се канеше да каже „внимателен“, но не успя да довърши. Предният крайник на пришълеца се стрелна напред и заби в главата на Скрупило. Ударът не беше много силен, но пък премерен съвсем точно в ухото.

— Оу! Ау! А-у-у-у-у! — Скрупило взе да подскача от крак на крак и побягна назад.

Пришълецът също викаше. Гласът излизаше изцяло от устата му — тънък и пронизителен. Тези свръхестествени звуци минаха като нажежен шиш през главите на присъстващите, дори кралицата не можа да ги понесе. Перегрин вече познаваше въздействието им. Нямаше съмнение — това беше тайният език на глутницата на пришълеца. След няколко секунди писъкът премина в насечено хълцане, а после постепенно утихна.

В залата се възцари тишина, която дълго време никой не посмя да наруши. После една от частите на кралицата се изправи на крака. Гледаше към Скрупило.

— Добре ли си?

Това бяха първите думи, които произнасяше от началото на срещата.

— Да. Той е по-хитър от всички нас.

— Твоето любопитство ще ти изяде главата някой ден.

Придворният изсумтя раздразнено, но си личеше, че е поласкан от нейната загриженост.

Кралицата обходи с поглед подчинените си.

— Пред нас стои много важен въпрос. Скрупило реши, че един-единствен пришълец би трябвало да е ловък и подвижен като нашите глутници. Наистина ли е така?

Въпросът беше отправен по-скоро към Перегрин, отколкото към Книжовника.

— Така е, Ваше величество. Ако можеше да достигне възлите на тези въжета, той със сигурност би ги развързал. — Знаеше какъв ще е следващият въпрос и го изпревари. Бяха му нужни цели три дни, за да стигне до това заключение. — А звуците, които издава, са организирана реч…

В залата се надигна шум, когато останалите проумяха думите му. Отделен от глутницата член, който можеше да артикулира, обикновено беше способен да изрече най-много няколко несвързани думи, но от това винаги страдаше неговата ловкост и координация.

— Ясно… Същество, което не прилича на нищо, срещано по нашия свят и на всичко отгоре долита с лодката си от небето. Чудя се какви ли са способностите на техните глутници, щом като един-единствен член е почти толкова умен, колкото е всеки от нас.

Докато казваше това, слепецът от глутницата на кралицата се огледа, сякаш можеше да ги види. Другите двама скимтяха и тикаха в него разлигавените си муцуни. Личеше, че владетелката не е особено въодушевена от своето откритие.

Скрупило надигна глава.

— Изобщо не успях да доловя и най-малък смисъл в звуците, които издаде той. При това пришълецът не притежава предни уши. — Той посочи дрехата около раната. — Не виждам и уши на раменете му. Сигурно неговата глутница е умна толкова, колкото е и един-единствен член от нея… А най-вероятно е така и с неговите себеподобни.

Перегрин отново се подсмихна. Този Скрупило беше доста заядлив и злопаметен. Но във всеки случай не почиташе особено традицията. Векове наред академиците водеха спорове за разликата между хора и животни. Някои животни притежаваха по-голям мозък; други пък имаха много по-гъвкави устни и лапи от тези на един-единствен член от глутниците. Из саваните на Изтока живееха същества, които дори приличаха на хора и се движеха на глутници. Но те не се отличаваха с високоразвито мислене. Ако се изключат вълчите гнезда и китовете, единствено хората съществуваха като глутници. Съвършената координация между техните членове ги правеше най-висшите същества на планетата. Теорията на Скрупило намирисваше на ерес.

Джакерамафан внезапно се намеси.

— Но ние наистина чухме високи звуци по време на засадата. Сигурно и този е като нашите откъснати от глутницата членове — неспособен да разсъждава.

— И въпреки това толкова умен, че да надхитри, когото си поиска — завърши хладнокръвно кралицата. — Ако тези хора са по-умни от нас, то ние бихме могли да ги изучим. Независимо колко са развити, ние ще можем да ги достигнем. Но ако това пред нас е част от свръхглутница…

За миг се възцари мълчание, нарушавано само от мислите на съветниците. Ако пришълците бяха свръхглутници и ако техният парламентьор е бил убит, тогава… Сигурно вече нищо не можеше да ги спаси.

— И така, нашата първостепенна задача е да запазим живота на това същество, да го убедим в нашите добри намерения и да изучим неговата природа.

Главите на кралицата се снишиха и тя се задълбочи в собствените си мисли. Или просто беше много уморена. Внезапно обърна няколко чифта очи към шамбелана.

— Отведете пришълеца в моите покои.

Вендейшъс зяпна от изненада.

— И дума да не става, Ваше величество! Вече сме убедени, че това нещо тук е злонамерено. Освен това се нуждае от медицинска помощ.

Кралицата се усмихна и гласът й стана мамещо сладък. Перегрин помнеше този маниер отпреди.

— Забрави ли, че аз също владея хирургията? Мигар забрави, че аз съм… кралица?

Вендейшъс облиза устни и потърси с поглед подкрепа у останалите съветници. След секунда успя да промълви:

— Не съм, Ваше величество… Ще бъде, както желаете.

Перегрин се ободри. По всичко личеше, че кралицата все още държеше властта в свои ръце.

Дванадесет

Перегрин беше приклекнал на стълбите пред покоите си, когато на следващия ден кралицата го посети. Беше сама и носеше обикновените зелени куртки, които Пилигрима помнеше от последното си идване.

Той нито се поклони, нито стана да я посрещне. Тя го изгледа невъзмутимо и приклекна на няколко метра от него.

— Как е двукракото? — попита той.

— Извадих стрелата и заших раната. Мисля, че ще оживее. Моите съветници са много доволни, защото това същество все още не постъпва като разумно създание. Продължи да се съпротивлява дори след като го превързахме, сякаш няма понятие що е това операция… Как е главата ти?

— Добре… Стига да не я въртя насам-натам. — Неговата част Рана лежеше оттатък в полумрака на стаята. — Ухото заздравява бързо и смятам, че до няколко дни ще се оправя.

— Добре. — Нараненото ухо можеше да причини дълготрайни психически увреждания. Щеше да се принуди да търси нов член или постоянно да страда от глухотата на пострадалия. — Аз те помня, пилигриме. Всичките ми членове сега са нови, но знам, че ти си онзи Перегрин отпреди. Помня, че ми разказа няколко невероятни истории и посещението ти много ме забавляваше.

— Аз също се наслаждавах от срещата си с великия Дърворезбар. Ето защо се върнах отново тук.

Тя го изгледа накриво.

— Значи великия Дърворезбар отпреди, а не сегашната кралица, така ли?

Той сви рамене.

— Какво се е случило с теб?

Тя не отвърна веднага. Известно време седяха мълчаливо и наблюдаваха града в краката си. Беше облачен следобед и се задаваше дъжд. Мразовитият вятър откъм канала щипеше устните и носа му. Кралицата потръпна и се загърна още по-плътно в кожите си. Най-накрая проговори.

— Борех се да съхраня душата си непроменена в продължение на шестстотин години. Мисля, че и с просто око може да се види какво е станало с мен.

— Но промените никога досега не са ти се отразявали зле.

Обикновено Перегрин не беше толкова безцеремонен. Нещо в нея обаче предизвика откровеността му.

— Така е. Обикновено кръвосмешението води до тези последици само след няколко века. Моите методи са къде-къде по-разумни. Знам отлично кой с кого да чифтосам, кои кутрета да запазя и кои да пусна на останалите. Ето защо винаги досега моя собствена плът е съхранявала спомените ми. Затова и душата ми остана непокътната. Но явно нещо не съм доразбрала или пък се опитах да постигна непостижимото. С течение на времето шансовете ми все повече намаляваха, докато накрая бях принудена да избирам между психическата и физическата недъгавост. — Тя избърса лигите си и всички глави с изключение на сляпата се втренчиха в града пред тях. — Това са най-хубавите летни дни по нашите места. Сега навсякъде растенията са като полудели и се опитват да изсмучат и последната топлина от краткото лятно слънце… Обичам това място.

И през ум не му беше минавало, че ще се наложи да утешава най-великия сред дърворезбарите.

— Постигнала си чудеса в тази пустош. По целия път насам се носеха легенди за теб… Обзалагам се, че половината от глутниците тук имат кръвно родство с теб.

— Да-а-а. Успях да превърна в реалност дори най-невероятните мечти на развратниците. Никога не са ми липсвали любовници, дори когато нямах лична нужда от кутрета. Понякога си мисля, че моите деца бяха най-големият ми експеримент. Скрупило и Вендейшъс са почти моя кръв… Но и Фленсер също.

Гледай ти! Перегрин не знаеше това.

— През последните няколко декади някак се примирих със съдбата си. Явно не мога да надхитря Вечността и скоро ще се наложи да оставя душата си да отлети на воля. Постарах се съветът постепенно да поеме властта. Как бих могла да претендирам за неограничени правомощия, когато не съм вече същата? Постепенно се върнах към изкуството. Сигурно си видял едноцветните мозайки.

— Да. Прекрасни са.

— Някой път ще ти покажа ателието си. Процедурата е ужасно досадна, но аз вече съм я превърнала в автоматизирани движения. Този проект щеше да бъде приятно забавление за последните години на моята душа. Но сега ти и твоят пришълец променихте всичко. Проклети да сте! Защо това не се случи преди сто години! Тогава щях да се справя. Позанимавахме се с твоята „кутия с картинки“, така да знаеш. Картините в нея са по-съвършени от което и да е нещо в нашия свят. Малко приличат на моите мозайки — и там слънцето е като светулка. Всяка от картините е съставена от милиони цветни точици, които са толкова малки, че могат да бъдат забелязани единствено с лещите на Книжовника. Аз се бъхтих няколко години, докато изработя мозайките. Тази кутия е способна да произведе безброй изображения, при това толкова бързо, че създават илюзията за движение. Твоят пришълец в един миг срина усилията на целия ми живот до драскулиците на някое кутре.

От очите на кралицата се стичаха сълзи, но гласът й беше гневен.

— Сега целият свят ще се промени. Ала за такава развалина като мен е твърде късно да прави, каквото и да било.

Перегрин несъзнателно доближи една от частите си към нея. Премина всички допустими граници — метър и половина, после половин метър. Мислите й се объркаха при това внезапно нахлуване, но после постепенно се успокои. Накрая се усмихна през сълзи.

— Благодаря ти. Странно е, че точно ти ми съчувстваш. Моят проблем е толкова далеч от съзнанието на един пилигрим.

— Ти страдаш.

Това беше всичко, което му дойде наум.

— Но вие пилигримите постоянно се променяте.

Тя позволи на един от своите членове да се приближи до него и така им стана още по-трудно да разсъждават. Перегрин се съсредоточаваше дълго над всяка дума, опитвайки се да не изпусне нишката на разговора.

— Въпреки това аз запазвам по нещо от своята душа. Частите, които остават в Пилигрима, трябва да притежават определени възгледи и принципи. — Понякога в моменти на битка или интимност го връхлитаха неочаквани прозрения. Сега това отново се случи. — Аз мисля, че след идването на двукраките от небето светът просто няма как да остане същият. А какъв по-подходящ момент за Дърворезбаря да скъса с миналото си?

Тя се усмихна. Объркването й ставаше все по-голямо, но това по някакъв начин й доставяше удоволствие.

— Досега… не съм… преценявала нещата… от тази страна. Дошло е време за промяна.

Перегрин навлезе почти в центъра на нейната глутница. Двете групи застинаха прегърнати, а мислите им се сляха в очарователен хаос. Последният им ясен спомен беше как се качват по стълбите към неговите покои.

По-късно същия следобед кралицата отнесе кутията с картинки в лабораторията на Скрупило. Скрупило и Вендейшъс бяха вече там. Джакерамафан също присъстваше, но се беше отдръпнал от другите двама на по-голямо разстояние, отколкото изискваше вежливостта. Явно с влизането си тя беше прекъснала някакъв спор. Погледна присъстващите с очите на лигавите кутрета и се усмихна. Чувстваше се прекрасно, което не й се беше случвало от години. Беше взела решение и дори започна да го прилага на практика.

Книжовника светна от радост при нейното влизане.

— Навестихте ли Перегрин? Как се чувства той?

— Чудесно, просто чудесно. — „Оппа! Не е необходимо да им показваш колко добре се чувства той!“ — Искам да кажа, че скоро ще се оправи.

— Ваше величество, безкрайно съм благодарен на вас и вашите лечители. Уиккукракрана е добра глутница и… Искам да кажа, че дори пилигримите не могат да сменят всеки ден като дреха някой от своите членове.

Кралицата направи рязък жест в знак, че го е разбрала. После отиде в центъра на стаята и постави кутията с картини на масата. На първи поглед приличаше на голяма розова възглавница — видът й наподобяваше някакво животно с клепнали уши. След като си беше играла ден и половина с нея, тя най-сетне постигна известен напредък и успя да я отвори. Както обикновено на екрана се появи лицето на двукракото и от устата му излязоха някакви звуци. Кралицата за пореден път изпита необяснимо благоговение пред движещите се мозайки. Милионите цветни „плочици“ трябваше да подскачат и да се местят в абсолютен синхрон, за да бъде постигната тази илюзия. И това ставаше всеки път по един и същи начин. Тя обърна екрана така, че да могат Скрупило и Вендейшъс също да го виждат.

Джакерамафан се промъкна покрай другите двама и проточи врат, за да наблюдава и той.

— И сега ли мислите, че това е някакво животно? — обърна се той към Вендейшъс. — А може би смятате, че ако му дадете нещо сладко, то ще ви издаде тайните си, а?

Кралицата се усмихна. Книжовника със сигурност не беше пилигрим. Те твърде много държат на добронамереността, та да се главозамаят, когато усетят силата на своя страна.

Вендейшъс изобщо не му обърна внимание. Очите му бяха приковани в нея.

— Ваше величество, покорно ви моля да не се обиждате, но аз… Ние от съвета сме длъжни отново да ви попитаме. Кутията с картини е твърде важно нещо, за да бъде оставена на разположение на една-единствена глутница, па макар да е толкова велика като вашата. Моля, давайте я на съхранение при нас, поне докато спите.

— Не ти се сърдя. Щом настояваш, можеш да участваш в моите опити. Освен това аз не се каня да се оттеглям. — Тя му хвърли невинен поглед. Вендейшъс беше съвършен съгледвач, посредствен администратор и абсолютно неспособен като учен изследовател. Само преди век тя би изпратила някой като него да работи на полето, ако изобщо склонеше да го задържи в селището. Преди век тя нямаше нужда от съгледвачи и един-единствен администратор й вършеше цялата работа. Сега обаче времената бяха други. Кралицата несъзнателно подуши кутията — сигурно светът още веднъж щеше да се обърне с главата надолу.

Скрупило обаче прие въпроса на Книжовника съвсем на сериозно.

— Аз лично виждам три възможни версии, господине. Първо, това може да е магия. — Вендейшъс потръпна при тези думи. — Имам предвид, че кутията дотолкова може да превъзхожда нашите познания за света, та да ни се струва нещо наистина свръхестествено. Но това е една от ересите, която Дърворезбаря никога не е приемал, затова благоразумно забравям за подобна възможност. — И той хвърли ироничен поглед към кралицата. — Второ, може да е животно. Повечето от съветниците помислиха същото, когато Книжовника за първи път я накара да проговори. Но тя прекалено много прилича на натъпкана възглавница. Освен това всеки път реагира по един и същи начин. Това поведение вече ми е познато — то е характерно за машините.

— Това ли е третата възможност? — прекъсна го Книжовника. — Но щом е машина, тогава трябва да има части, които се движат, а освен това…

Кралицата нетърпеливо махна с опашка. Скрупило можеше да продължава в този дух часове наред, а вече беше разбрала, че и Книжовника е същият като него.

— Вече казах — нека се опитаме да научим повече за кутията и едва тогава да се отдаваме на догадки и предположения.

Тя натисна страничния клавиш, както беше видяла да прави Книжовника при първата демонстрация. Лицето на пришълеца изчезна от екрана и на негово място се появи зашеметяваща комбинация от цветове, придружена от някакви звуци. После всичко изчезна и остана само жуженето, което показваше, че кутията работи. Вече знаеха, че кутията различава нискочестотните звуци и реагира на тях с помощта на онова нещо, разположено в средата й. Успяха да се досетят, че е нещо като екран. Първия път, когато опитаха да дават команди на кутията, тя отказа да им се подчинява. Вендейшъс беше убеден, че са „убили малкия пришълец“. Но когато затвориха капака, а после повториха всичко отначало, тя пак работеше нормално. Кралицата беше почти сигурна, че не могат да я повредят, ако кажат нещо неправилно или пък натиснат не където трябва.

Кралицата повтори вече установените команди по обичайния ред. Резултатът беше поразителен и абсолютно същият като преди. Но ако сменяха реда на командите, тогава ефектът беше коренно различен. Още не беше сигурна дали да се съгласи със Скрупило. Кутията реагираше с последователността на машина… Но пък разнообразието на нейните реакции се доближаваше до това на животните.

— Имам предложение — обади се Книжовника. — Когато се натиснат едновременно клавиш 3 и 4 и се каже — той повтори звуците на пришълеца, — екранът показва група от няколко картини. Те съответстват на определени клавиши. Предполагам, че ни се дава възможност да избираме.

Хм.

— Кутията може сама да ни обучи как да я използваме.

Минаха три часа. Накрая дори Вендейшъс не издържа и промъкна една от частите си по-близо напред. Шумът в стаята вече не се различаваше от безсмислен хаос. Всеки имаше някакво предложение: „Кажи това!“, „Натисни онова!“, „Последният път каза така, а ние направихме това и онова“. На екрана постоянно се сменяха загадъчни цветове и комбинации, примесени с някакви знаци, които трябваше да са писмен език… Догадката на Джакерамафан се оказа истина — първите картини им предлагаха избор. Но някои от тях водеха до други картини и нови възможности за избор. Устройството приличаше на въображаем лабиринт от малки и големи улици. На няколко пъти се озоваха в задънена улица и трябваше да затварят кутията, за да започнат отначало. Вендейшъс като луд рисуваше картата на изминатите маршрути. Това щеше да им помогне, защото имаше места, където искаха да се върнат отново. Но дори той си даваше сметка, че съществуват безброй други пътеки и кътчета, които нямаше да могат да открият само със сляпо налучкване.

Кралицата беше готова да продаде душата си за картините, които видя. На тях имаше звездни рояци, луни, които светеха със синя и зелена светлина или пък излъчваха оранжеви лъчи. Появиха се движещи се изображения от градовете на пришълците. Хиляди извънземни се бяха струпали на толкова малко разстояние, че дори се докосваха. Ако наистина съществуваха под формата на глутници, тогава бяха по-големи от всичко в техния свят.

Накрая Джакерамафан се отдръпна. Той се събра в плътна група, а когато проговори, гласът му потрепваше:

— Това нещо съдържа цяла вселена в себе си. Можем все повече и повече да навлизаме в нея, без някога да я проумеем.

— Според мен правим всичко възможно, за да изучим това нещо. — Вендейшъс започна да събира скиците, подреждайки ги в спретната купчинка. — Утре като се наспим добре, главите ни ще се прояснят и…

Скрупило отскочи назад и се протегна. Очите му приличаха на червени дъги.

— Хубаво, но по-добре остави скиците, приятелю Вендейшъс — и той бутна купчината. — Погледни тази и тази! От тях се вижда ясно, че сляпото ни лутане не дава никакъв резултат. Понякога кутията просто ни гледа сеира, но най-често стигаме до тази картина. Никакви възможности за избор — просто двойка извънземни танцуват в някаква гора и издават ритмични звуци. А после ако кажем… — и той повтори част от писукащите звуци — получаваме този образ на купчина от пръчки. Първият път е една, вторият — две и така нататък.

Кралицата също го беше забелязала.

— Точно така. А фигурите излизат иззад тези купчини и казват нещо кратко и отсечено една на друга.

Двамата със Скрупило се спогледаха и всеки забеляза блясъка в очите на другия — възбудата от откритието, замайването от победата да разгадаеш система в привидния хаос. Бяха изминали стотици години, откакто го изпита за последен път.

— Каквото и да е това нещо, то се опитва да ни научи на езика на двукраките.

През последните дни Джоана Олсъндот имаше много свободно време за размисъл. Болката в гърдите и рамото й постепенно взе да отслабва. Ако се движеше предпазливо, усещаше само лекото обтягане на заздравяващата плът. Бяха извадили стрелата и зашили раната. Изпита парализиращ ужас, когато преди операцията я завързаха и пред нея заблестяха ножовете между зъбите и металът по лапите на нейните похитители. После започнаха да я режат. Не беше подозирала, че съществува такава болка. Още потръпваше при спомена за преживяната агония. Въпреки това случилото се не я преследваше като кошмар в нейните сънища, както стана с…

Родителите й бяха мъртви. Със собствените си очи беше видяла как издъхват. Ами Джефри? Братлето й може би беше още живо. Понякога надеждата за това крепеше Джоана по цял ден. Беше видяла как камерите със спящите деца горят около кораба, но онези, които останаха вътре, сигурно бяха още живи. После пред очите й отново се появяваха нападателите, които систематично палеха, посичаха и унищожаваха всичко живо около кораба.

Тя беше затворник. Но поне засега убийците искаха да запазят живота й. Стражата не беше въоръжена, ако не се броят зъбите и ноктите им. Пазачите й гледаха да са, колкото се може по-далеч от нея — вече знаеха, че е способна да ги нарани.

Държаха я в някаква голяма и тъмна колиба. Когато беше сама се опитваше да измери пода с крачки. Кучеподобните бяха варвари. Операцията без упойка едва ли беше поредното мъчение. Досега не беше видяла нито една летателна машина, нито дори следа от използването на електричество. Тоалетната представляваше просто жлеб, издълбан в мраморна плоча. Дупката беше толкова дълбока, че на практика не се чуваше цопването на дъното. Но въпреки това миришеше лошо. В развитието си тия същества се намираха в мрачното Средновековие на Нийора. Очевидно не притежаваха развита технология или пък ако имаха някакви постижения, то те бяха потънали безследно в миналото им. Джоана почти се усмихна. Майка й харесваше романи, в които се разказва за корабокрушения, а героините попадаха в незнайни светове.

Е, Джоана преживяваше в момента същото приключение, но с една съществена разлика. Тя копнееше да се спаси, но още повече жадуваше отмъщение.

Дадоха й дрехи, подобни на техните, но направени от някаква пухкава материя. Бяха топли и здрави, изработени така фино, че тя се чудеше как е възможно да се направи това без машина. После й позволиха свободно да се разхожда навън. Градината около нейната колиба беше най-красивото нещо на тази планета. Простираше се на около стотина квадратни метра и се спускаше по склона на един от хълмовете. Наоколо имаше много цветя и дървета с подобни на пера листа. Оградени с камъни алеи пресичаха покрития с мъх торф. Ако я оставеха на мира, това би станало най-спокойното местенце на света, почти като техния заден двор на Страум.

Градината беше оградена със стени, но от най-високото място тя можеше да надзърне над тях. Оградата криволичеше, следвайки нагънатия релеф и в пролуките можеше да се види какво има отвън.

Прозорците сякаш бяха излезли направо от уроците й по история. Приличаха на бойници, които предпазват обитателите на къщата от горящите стрели и куршумите, долитащи отвън.

По залез-слънце Джоана обичаше да седи там, където най-силно се усещаше аромата на подобните на пера листа, и да наблюдава брега. Имаше пристанище — гората от мачти беше почти толкова гъста като тази от флотата на Страум. Градските улици бяха широки, но криволичеха на зигзаг, а къщите покрай тях стояха наклонени на различни страни.

От наблюдателницата си виждаше и как онези кучеподобни същества сноват из града. От такова разстояние тя започна да осъзнава истинската им природа. Те винаги се движеха в малки групи, много рядко надхвърлящи шест члена. Вътре в тези глутници действаха с удивителна координация. Тя не видя някоя от групите да се доближава на по-малко от десет метра до останалите. От това разстояние отделните тела в глутницата сякаш се сливаха и на момичето се стори, че наблюдава някакви чудовища с много крайници, които се движеха предпазливо, внимавайки да не доближат много себеподобните си. Заключението сякаш само се налагаше — една глутница, един разум. Разум, който беше толкова зловещ, та не можеше да търпи себеподобните си близко до себе си.

Петата й разходка в градината беше толкова приятна, че почти й достави радост. Цветята пръскаха семена из въздуха наоколо. Косата светлина минаваше през тях, а те се носеха като кристалчета захар в гъст сироп.

— Раз, два, три, как си ти? — разнесе се зад гърба й детски глас.

Джоана отскочи толкова бързо, че едва не разкъса шевовете на раната си. Те — то?! бяха едни от онези, които извадиха стрелата от тялото й. Имаха доста жалък вид. Петте същества бяха напрегнати, сякаш готови да избягат при първа опасност. Изглеждаха почти толкова изненадани, колкото беше и самата Джоана.

— Раз, два, три, как си ти? — Гласът беше същият като преди. Можеше да бъде и запис, но едното от животните по някакъв начин произвеждаше звуците, помагайки си с жужащите парчета кожа по раменете, бедрата и главата. Тези папагалски номера не можеха да я учудят кой знае колко. Но този път думите бяха казани почти на място. Момичето постави ръце на хълбоците си и се втренчи в глутницата насреща. Две от животните й отвърнаха със същия втренчен поглед. Останалите сякаш се наслаждаваха на гледката.

Носеха нейния компютър! Тя разбра откъде бяха научили този напевен въпрос. И вече знаеше какво очакват в отговор.

— Аз съм добре, а ти как си — каза тя.

Групата така изцъкли очи, че я досмеша.

— И аз съм добре, значи всичко е наред!

Това бяха последните реплики от играта и след като ги произнесе глутницата отново започна да кряка на своя си език. Някой отвърна откъм подножието на хълма. Още една глутница се беше притаила сред храстите долу. Момичето знаеше, че докато е близо до тези тук, другите няма да се приближат.

Значи Остриетата — пред очите й постоянно бяха заплашителните метални бодли върху предните им крака — са ровили из компютъра и умело маскираните капани не ги бяха възпрели. Дори Джефри не успя да напредне толкова! Със сигурност са попаднали на детските езикови програми. Трябваше да предвиди това. Когато компютърът отбележеше очевидно глупави отговори, той преминаваше към адекватни действия. Най-напред пускаше програмите, предназначени за малките, а ако и това не помогнеше, преминаваше към обучението за бебета, които дори не говорят самнорск. Ако Джоана им помогнеше съвсем малко, те сигурно щяха да проговорят нейния език. Въпросът беше дали тя наистина иска това.

Двама от глутницата се приближиха още повече и през цялото време не я изпускаха от очи. Но вече не бяха нащрек като преди. По-близкият легна на земята и вдигна глава към нея. Изглеждаше съвсем миличък и безпомощен, стига да не бяха остриетата на предните лапи.

— Моето име е… — продължението беше кратко крякане, сред което Джоана различи много високи режещи тонове. — А твоето име как е?

Момичето знаеше, че този разговор следва езиковата програма на компютъра. Нямаше начин съществото пред нея да разбира смисъла на отделните думи, които произнася. Тези „моето име, твоето име“ бяха произнасяни безкрайно между децата от езиковия урок. Дори един зеленчук би схванал същността на тази операция. И все пак… Произношението на Остриетата беше толкова съвършено.

— Моето име е Джоана — отвърна тя.

— Зьоана — повтори групата с гласа на Джоана, накъсвайки неправилно думата.

— Джоана — поправи ги момичето. Тя дори не се опита да повтори името на Остриетата.

— Здравей, Джоана! Хайде да си поиграем на имена.

Това също беше от урока, при това казаното бе оцветено с глупав ентусиазъм. Джоана седна. Ако научат самнорск, Остриетата ще имат власт над нея… Но това беше единственият начин тя да научи нещо за тях, а и да разбере какво е станало с Джефри. Ами ако те са убили и него? Тогава щеше да ги изучи чак до мозъка на костите, а после да им измисли толкова жестоко отмъщение, колкото заслужават.

Тринадесет

Най-напред при Дърворезбарите, а няколко дни по-късно и на Тайния остров на Фленсер дойде краят на дългото арктическо лято. Часовете тъмнина започнаха да стават все повече и повече. Снежните петна щяха да се явят малко по-късно.

Около залез-слънце Тайратект правеше обиколка на крепостната стена. Изминаваше разстояние от близо три мили. Долните нива се охраняваха от веригите, но нагоре имаше само отделни стражи. Когато се приближаваше, те отстъпваха уставно настрани с отсечената крачка на военните. Но в очите им забеляза страх. Трудно можеше да привикне с това. Докъдето стигаха спомените й — някъде около двайсет години — Тайратект се виждаше как се гърчи във вечен страх, потисната от срам и вина, търсейки постоянно някого, на когото да се подчини и когото предано да следва. Сега внезапно се беше озовала от другата страна, но това не беше очакваното избавление. Вече познаваше до най-дребните детайли злото, на което се беше отдала. Разбираше защо стражите се боят от нея. За тях тя беше Фленсер.

Тайратект правеше всичко възможно да прикрие истинските си мисли и не позволяваше никой да проникне зад защитната фасада, която си бе изградила. Животът й щеше да продължи толкова, колкото успееше да поддържа измамата. С цената на много усилия беше прикрила своята природна срамежливост. Нито веднъж, откакто се озова на Тайния остров, не си позволи своята най-типична поза на страхопочитание — приведена ниско глава със затворени очи. Вместо това беше овладяла пронизващия взор на Фленсер, дори свикна с него. Главите й стояха високо изправени, сякаш виждаше нещо, което е непостижимо за ограничените мозъци на нейните подчинени. Те не биваше за нищо на света да се досетят за истинската цел на тия нейни вечерни обиколки.

Известно време дните и нощите й не се различаваха много от тези в Републиката. Тя можеше лесно да си внуши, че е отново там, преди Движението да се появи и да се стигне до клането пред парламента. Преди да й прережат гърлата и да съединят парчетата на Фленсер с остатъците от нейната душа.

Там в равнината, отвъд каменните стени, сред златните поля, изпъстрени с ръждиви петна гола земя, тя виждаше как селяните се трудят неуморно, а наоколо пасат стада добитък. Фленсер управляваше дори земите, които тя не можеше да обхване с поглед, но никога не беше внасял храни отвън. Зърното и месото, с които бяха пълни складовете, бяха произведени в районите, които се простираха на два дни път около пролива. Стратегията му беше очевидна.

Слънцето се плъзна зад планинските склонове и те проснаха дълги сенки върху нивите насреща. Отвъд пролива един от хълмовете все още се къпеше в слънчеви лъчи. Върху него беше кацнал корабът на пришълците. Той още стоеше там, но вече зад здрав зид от дървета и камъни. Стийл нареди да вдигнат стената малко след приземяването. Строежът растеше не с дни, а с часове. Редовните проверки и случайните набези на лорда бяха по-строги дори от тези на Фленсер.

Лорд Стийл беше убиец. Нещо по-лошо — владееше до съвършенство манипулацията. Но Тайратект знаеше, че откакто кацнаха пришълците, той беше уплашен до смърт. При това напълно основателно! Стийл и неговите фленсериери бяха избили няколко дузини от пришълците. Тези убийства бяха дори по-зловещи от онова, което Движението стори с нея. Тайратект съвсем доброволно стана последовател на Фленсер. Около името му се носеха мрачни истории, но тя така копнееше да следва някого, да се отдаде на Нещо по-велико, че пренебрегна опасността.

Стоманеният лорд се тресеше от страх. Още през първите дни нареди да покрият кораба с покрив. Върху хълма изникна някакво нескопосано подобие на плевня. Не след дълго извънземното съоръжение беше скрито зад каменни стени. По всичко личеше, че тази нова крепост ще е много по-голяма от укреплението на Тайния остров. Стийл осъзнаваше, че ако не бъде изпепелен от злото, което носи в себе си, то ще го превърне в най-могъщата глутница на света.

Точно по тази причина Тайратект продължаваше да стои в замъка и да разиграва маскарад. Но едва ли би издържала още дълго. Рано или късно и другите части ще се доберат до Тайния остров, Тайратект ще бъде унищожена, а Фленсер — отново възроден. Най-вероятно нямаше да оцелее дори дотогава. Две от частите на Тайратект бяха Фленсер. Повелителят обаче не си направи добре сметката и те не доминираха над останалите три, както бе запланувано. Вместо това тройката придоби острия ум, интелигентността и съвършенството на фленсеровите части. Тя притежаваше познанията на великия Фленсер, помнеше всички негови измами и предателства. Новопридобитите членове я бяха надарили със сила и енергия, които дотогава не притежаваше. Тайратект тайно тържествуваше. В някакъв смисъл вътре в собствената си личност тя бе постигнала онова, което Фленсер наивно се стремеше да постигне чрез Движението. Докато все още можеше да контролира придобитите две части, тя имаше някакъв шанс. Докато беше будна, все още се чувстваше „тя“, все още животът й в Републиката доминираше над спомените на Фленсер. Когато спеше обаче, всичко се объркваше и се изплъзваше от контрол. Преследваха я кошмари. Натрапваха й се спомени за изтезания, които й доставяха неизразимо удоволствие. Еротичните сънища би трябвало да я успокояват, но вместо това представляваха безкрайна битка. Тя се пробуждаше като болна и усещаше тялото си разкъсано на части, сякаш цяла нощ се е борила с изнасилвач. Ако двете части надделееха, някоя сутрин щеше да се събуди с мъжко самосъзнание. Тогава само за няколко секунди парчетата от Фленсер можеха да разкрият нейния маскарад и да убият другите три части на Тайратект. След това останките на Фленсер щяха да се присъединят към по-послушна глутница, за да дочакат възраждането на Повелителя.

Засега обаче Тайратект се държеше. Стийл възнамеряваше да използва пришълците и техния кораб, за да се добере до най-отдалечените кътчета на света, където още не бе успяло да проникне Движението. Но неговият план беше уязвим по много точки. Ако имаше дори най-малък шанс да унищожи Стийл и движението на Фленсер, тя щеше да се възползва от него.

Само западната кула на замъка все още беше огряна от слънцето. Иззад бойниците не се мяркаха никакви лица, но въпреки това там бдяха зорки очи. Стийл наблюдаваше преродената част на Фленсер — Фленсер в очакване, както се беше нарекла — докато се правеше проверка на стражата по крепостната стена. Всички командири й се подчиняваха безпрекословно. Дори изпитваха същото страхопочитание като към него — истинския Повелител. Това донякъде беше обяснимо — те бяха творения на Фленсер. Нормално е да се вкаменяват при вида на своя Създател. Фленсер караше новородения Стийл да се опита да го убие. Всеки път, когато се проваляше, неговите най-слаби членове биваха жестоко измъчвани. Сега обаче Стийл владееше положението и това му помагаше да налага волята си. От ден на ден той се убеждаваше, че представлява по-голяма опасност за Останките от Фленсер, отколкото обратното. В своето желание да се пребори със страха Стийл можеше да направи погрешен ход и да допусне жестокост, която да доведе до необратими последици.

Рано или късно Стийл трябваше да вземе решение. Ако не я убиеше преди останалите глутници да стигнат Тайния остров, Фленсер щеше отново да бъде същият. Щом само две негови части можеха с един замах да окупират властта, която Стийл вече смяташе за своя привилегия, тогава всичките шест щяха напълно да заличат постигнатото от лорда. Искаше ли той смъртта на своя Повелител? И имаше ли начин това да стане тихомълком?

Лорд Стийл погледна към хълмовете отвъд протока и спря очи на новия замък, който се строеше там. Ако успееха кроежите му, не друг, а именно той ще управлява света. Провалеше ли се, унищожаването на планетата щеше да бъде утешителната му награда.

Стийл беше отишъл да види летящия кораб малко след края на битката. Земята наоколо още пушеше и сякаш с всеки изминал час ставаше още по-гореща. Сред селяните тръгнаха поверия за събудените земни демони. Стийл не обърна внимание на димящата земя, нахлузи предпазни ботуши и тръгна към очукания корпус. Ако ги нямаше кокилите, върху които се крепеше, щеше да прилича на лодка. Близо до центъра стърчеше нещо като бозка. Земята под нея беше осеяна с раздробени скални отломъци. Овъглените ковчези бяха откъм горната страна на хълма. Някои от телата в тях бяха отнесени в лабораторията за дисекция. Първите няколко часа неговите съветници му наговориха куп небивалици. Подобните на богомолки пришълци били летящи воини, пристигнали тук, за да погребат своите мъртви…

До този момент още никой не бе успял да огледа внимателно вътрешността на кораба.

Сивата стълба приличаше на стоманена, но беше лека като перце. Стийл се покатери нагоре, оставяйки зад себе си Шрек и останалите съветници. Проточи глава през отвора, а после бързо я дръпна обратно. Акустиката вътре беше непоносима. Сега разбра защо санитарите се оплакваха толкова. Как са могли пришълците да издържат тук? Въпреки това той се насили и една по една частите му се намъкнаха във вътрешността.

Навсякъде около него кънтеше пронизително ехо. Беше по-лошо дори от необлицован кварц. Той се опита да се овладее, както беше правил неведнъж в присъствието на Повелителя. Ехото постепенно заглъхна, но още се долавяше в стените около него. Дори най-издръжливите санитари не биха понесли този ад по-дълго от пет минути. Тази мисъл накара Стийл да се мобилизира още повече. Дисциплина. Да си безмълвен невинаги е знак за покорство. Може да означава, че дебнеш плячката. Той се огледа наоколо, опитвайки се да не обръща внимание на ехото от собствения си вътрешен глас.

Светлината проникваше през синкави отвори върху тавана. Вътрешността се състоеше само от две помещения. Той се намираше в по-голямото, което може би беше трюм. В отсрещния край имаше отвор, през който се минаваше оттатък. Стените се срещаха в ъгли, които не съответстваха на външния корпус. Сигурно имаше неизползвани празнини между вътрешната и външната обвивка. Ветрецът свободно преминаваше през помещенията, но в тях температурата беше много по-висока, отколкото отвън. Никога преди не се беше озовавал на място, където така осезателно се чувства присъствието на зла сила. Но това най-вероятно беше заблуда, създадена от акустиката. Скоро щяха да уплътнят всичко с поглъщаща шумовете материя, да монтират няколко странични отражатели и усещането щеше да изчезне. Но все пак…

Помещението беше претъпкано с непокътнати от пожара ковчези. Въздухът беше пропит с миризмата на пришълците. Това донякъде беше успокояващо — значи те също дишаха и се потяха като останалите живи същества. И въпреки невероятните си технически постижения не бяха успели да поддържат чиста своята собствена бърлога.

Стийл тръгна да оглежда ковчезите. Бяха подредени върху рафтове край стените. Върху всеки от ковчезите имаше прозорче. Колко труд е бил хвърлен, за да се отдаде последна почит на останките на една-единствена част! Стийл се надигна над най-близкия сандък и погледна вътре. Тялото беше много добре съхранено. Синята светлина го правеше да изглежда като замръзнало. Той приближи още една от главите си и вече имаше двойна гледна точка към пришълеца. Съществото беше по-дребно от двамата убити, беше дори по-малко от онова, което заловиха живо. Някои от съветниците на Стийл смятаха, че малките създания са кутретата на извънземните, които най-вероятно още не са отбити. В това предположение имаше смисъл — техният затворник нито веднъж не беше произнесъл някакви звуци, които да наподобяват смислена реч.

Само за да укрепи волята и издръжливостта си, Стийл погледа още малко странното плоско лице на пришълеца. Ехото на неговите собствени мисли му причиняваше непрекъсната болка, разсейваше го постоянно, принуждаваше го да напусне час по-скоро кораба. Остави болката да продължи. Беше понасял и по-страшни неща. Освен това глутниците отвън трябваше да са наясно, че Стийл е най-силен.

Стийл продължаваше да наблюдава лицето на пришълеца почти несъзнателно. Този извънземен е толкова грозен! Минаха още няколко минути. Подлудяващият шум и грозотата на пришълеца се сляха като в сън. От този транс го извади нещо ужасно. Лицето помръдна. Промяната едва се забелязваше и се извърши много бавно, но въпреки това за няколко минути лицето стана различно.

Стийл почти се прекатури от ковчега. Стените увеличиха многократно ужасените му викове. Почувства, че шумът окончателно ще го довърши. Все пак успя да се овладее и отново се покачи върху сандъка. Впери всичките си очи през кристала на прозореца. Дебнеше като на лов. Промяната се извършваше периодично. Извънземният дишаше, но петдесет пъти по-бавно от нормалното. Той отиде при един от другите сандъци и започна да наблюдава съществото вътре. Те всички бяха живи. Но заради ковчезите животът им течеше на по-бавни обороти.

Замаян, Стийл обхвана с поглед всички сандъци. Чувството, че е наблюдаван от някаква зла сила донякъде беше илюзия, създавана от шумовете вътре… Но в него имаше и голяма доза истина.

Пришълците се бяха приземили далеч от тропиците и колективите, които живееха там. Вероятно са мислили, че по тези места има само дива пустош. Корабът им беше претъпкан със стотици малки, които приличаха на буболечки. Сандъците явно служеха за обвивка, както е при ларвите. Сигурно извънземните са се канели да отгледат малките си точно тук, далеч от погледа на цивилизациите. Стийл усети как кожите му настръхнаха при тази мисъл. Ако тези буболечки не бяха заловени навреме, ако полковете на Стийл не бяха проявили такава жестокост… Съвсем скоро можеше да настъпи краят на техния свят.

Стийл едва се добра до външния отвор, а страховете му отекваха все по-силно от стените. Въпреки това той се поспря преди да излезе. Когато най-сетне неговите части заслизаха по стълбата, всяка от тях беше спокойна, а куртките им — изрядно изопнати и пристегнати. Съвсем скоро съветниците му щяха да бъдат известени за опасността, но никога нямаше да заподозрат какъв ужас изпитва техният водач.

Лордът леко прекоси нажежената земя и излезе изпод корпуса. Дори тренираната му воля обаче не можа да го възпре да хвърли бегъл поглед към небето. Колко ли кораба се канеха да кацнат или вече са го направили?

Стийл с усилие съсредоточи мислите си върху настоящия момент и онова, което виждаше от своята наблюдателница. От битката с пришълците досега бяха изминали много декади. Заплахата все още съществуваше, но той постепенно овладяваше положението. Освен че беше най-голямото бедствие в досегашната им история, случилото се разкриваше огромни възможности пред тях.

Стийл хвърли последен поглед към потъналите в сянка хълмове. После им обърна гръб и се насочи към виещата се като спирала стълба. Беше стръмна и тясна; наблюдателницата се намираше на върха на сто и двайсетметрова кула. Стълбата завършваше в зала, широка около три метра, снабдена с прикрития на всеки пет метра по дългата й страна. Шрек и телохранителят вече го чакаха.

— Имам новини от дърворезбарите — започна Шрек. Държеше свитъци от копринена хартия.

Това, че позволиха дърворезбарите да им отмъкнат изпод носа единия пришълец, беше техният най-голям провал досега. Едва по-късно Стийл разбра, че този факт може да работи и в тяхна полза. Имаше внедрени свои хора сред дърворезбарите. Най-напред смяташе да нареди убийството на другия извънземен. Но новините, които започнаха да прииждат от юг, бяха твърде интригуващи. Оказа се, че сред дърворезбарите имало и някои светли глави. Бяха стигнали до заключения, които убягнаха на Стийл и Повелителя. По-точно на останките от Повелителя. Дърворезбарите също бяха създали лаборатория за изучаване на пришълците, което безкрайно улесняваше Стийл. Враговете на Движението работеха в негова полза. Трудно можеше да се устои на тази ирония.

— Много добре, Шрек. Занеси ги в моя кабинет. Аз идвам след малко.

Стийл махна към облечените в бяло слуги в дъното на залата и мина тържествено покрай тях. Канеше се да си достави някои удоволствия като награда за добре оползотворения ден. Щеше да прочете рапорта с чаша бренди. А междувременно го чакаха още доста задължения и удоволствия.

Повелителят беше започнал да строи замъка на Тайния остров преди повече от век и работата по него още продължаваше. В най-старите подземия, където някой обикновен владетел би направил тъмница, Фленсер разположи своите лаборатории. Но те не се различаваха много от затвор, а техните обитатели наистина бяха каторжници.

Стийл навестяваше лабораторията поне веднъж на всяка декада. Този път слезе чак до най-долното ниво. Пред факлите на охраната се разлетяха нощни насекоми. Носеше се воня на гниещо месо. На равни интервали в пода зееха дупки. Всяка можеше да побере по един член на глутница със здраво притиснати към тялото крака. Дупките бяха покрити с плочи, в които имаше тесни отвори за въздух. Три дни стигаха, за да полудее затвореният на такова място. Полученият по този начин „суров материал“ можеше да се използва за съставяне на глутници, които сляпо се подчиняваха на всяка заповед. Те не се различаваха особено от безмозъчните растения, но именно това беше нужно на Движението. Понякога обаче от дупките изскачаха забележителни резултати — Шрек например. Безцветния Шрек, както го наричаха някои. Безчувствения Шрек. Неговата глутница стоеше над болката, бе успяла да се извиси дори над всички човешки желания. Шрек беше безпогрешен като часовников механизъм с един-единствен недостатък — че е от плът и кръв. Пресилено щеше да е ако го обявят за гений, но Стийл бе готов да даде една от източните провинции в замяна на още петима като него. Надеждата, че някога пак ще постигне такъв зашеметяващ резултат, караше Стийл отново и отново да експериментира в дупките за изолация. В тях беше рециклирал и почти всички глутници, участвали в засадата.

Стийл отново се върна при горните нива на лабораторията, където се извършваха най-интересните експерименти. Светът изпитваше напълно основателен ужас от Тайния остров. Резултатите от най-долното ниво бяха само начален етап от великите завоевания на Фленсер.

Фленсер беше експериментирал с всички форми на мислене. В миналото са съществували само няколко основни състояния — инстинктивното скупчване на главите една до друга, кръгът и многобройните фигури, образувани при работа. Фленсер наложи още звездообразна, двойния кръг, решетката. Повечето от тях не можеха да се използват, тъй като бяха доста объркващи.

Накрая един от безчетните опити — засега пазен в дълбока тайна — даде блестящ резултат. Фленсер разположи осем глутници из цялото помещение и ги отдели с паравани една от друга. После избра по един член от всяка, за да изпълнява ролята на свръзка с останалите групи. Така на практика се получи глутница от осем групи. Стийл все още усъвършенстваше този модел. Ако свързочниците действаха в синхрон (а това беше най-трудната част), тогава полученото създание беше много по-умно от кръга. В много отношения не бе така прозорливо като глутницата със събрани наедно глави, но от време на време достигаше до изключителни прозрения.

Помещенията, където се намираше сега, бяха истинското сърце на Движението. Душата на Стийл също беше родена тук. Всички велики творения на Фленсер водеха началото си от това място. През последните пет години Стийл успешно продължаваше традицията… Дори бе успял да я доразвие и обогати.

Лордът се упъти към общата зала, от която водеха врати към останалите помещения за експерименти. Върху всяка от тях имаше инкрустиран златен номер. Той ги отвори подред и надникна вътре. После нетърпеливо отвори последната врата и провеси муцуна през балкона, за да види и последния си експеримент. Балконът беше добре облицован и закътан. Оттам можеше да наблюдава вътрешността, без да бъде забелязан.

Единствената слабост на Фленсер (по мнението на Стийл) беше желанието му да създаде висше създание. Повелителя вярваше, че ще може да приложи постигнатото и върху себе си. Стийл обаче знаеше, че ученикът надминава своя учител. Самият той бе блестящо потвърждение на този закон, макар Повелителя още да не го осъзнаваше.

На свой ред Стийл реши да създаде същества, които са по-съвършени от останалите само в една област, а всичко останало да е или недоразвито, или лесно да се поддава на външно влияние. Започна да експериментира веднага след заминаването на Повелителя. Отначало импровизираше, наблягайки върху наследствените черти на отделните части, които не се влияеха от глутницата.

Стийл спря пред номер тридесет и три — „Амдиранифани, съвършения математик“. Той не беше единственият експеримент в тази област, но засега се развиваше най-добре. Агентите на Стийл бяха преровили Движението член по член да търсят глутница, надарена със способности в абстрактното мислене. Бяха стигнали дори по-далеч. Най-известният математик на света живееше в Република Дългите езера. Глутницата му се готвеше да се поднови — той самият имаше няколко кутрета, а и математически надарен любовник в добавка. Стийл открадна кутретата. Те така добре се съчетаха с останалите му избраници, че лордът реши да направи осморка. Ако всичко вървеше според неговия план, резултатът можеше да надмине и най-високия природен интелект.

Стийл даде знак на стражника да затули фенера, после отвори врата тридесет и три и промъкна на пръсти един от членовете си към парапета на балкона. Погледна надолу, заглушавайки грижливо шума от предните си уши. Светлината отвън беше слаба, но той можеше ясно да различи скупчените на камара кутрета… До тях се мержелееше и силуета на новия им приятел. Буболечката. Истинска находка — това беше единственото определение, което идваше наум на Стийл за този дар от небето. Беше невиждан шанс в практиката на учения, който от дълго време насам упорито експериментираше.

Преди да го споходи щастливата случайност лордът си блъскаше главата над два проблема. Единият го гнетеше близо година. Амдиранифани бавно гаснеше, а неговите членове постепенно потъваха в аутизма, присъщ на изцяло новородените глутници.

Вторият проблем беше заловеният пришълец. Извънземният представляваше едновременно огромна заплаха, неразгадаема мистерия и невиждан шанс за напредък. Въпросът бе как да се установи връзка с него. Липсата на комуникация ограничаваше възможността той да бъде манипулиран.

Разрешението и на двата проблема дойде в лицето на един разсеян слуга.

Щом очите на Стийл свикнаха с полумрака, той можа по-добре да разгледа тялото на пришълеца под купчината кутрета. Когато му казаха, че извънземното е било затворено при един от неговите експерименти, Стийл изпадна в дива ярост. Слугата, направил фаталната грешка, беше рециклиран незабавно. Но дните минаваха, а експериментът Амдиранифани започваше да реагира все по-живо и адекватно на случващото се около него. Подобно поведение не беше наблюдавано, откакто събраха кутретата в глутницата Амдиранифани.

Дисекцията на мъртвите пришълци и наблюденията върху единствения оцелял показваха категорично, че тия буболечки не съществуват в глутници. Излизаше, че Стийл разполага не с отделно парче, а с цял пришълец.

Чуждоземното същество се размърда в съня си и издаде някакви нискочестотни стонове с уста. Не беше способно да произведе, какъвто и да е друг звук. Кутретата се разшаваха, за да се нагодят към новата поза. Те също спяха и мислите им бяха съвсем смътни. Звуците, които издаваха в долната част на регистъра, абсолютно имитираха тези на чужденеца. Това беше най-великият от всички експерименти досега! Експериментът Амдиранифани учеше езика на пришълеца. По този начин тя развиваше коренно различен вътрешен език, непознат в практиката досега. На всичко отгоре буболечката се оказа много по-интересна за опитната глутнигрупа, отколкото всички нейни учители, взети заедно. Останките на Фленсер твърдяха, че между експеримента и извънземното се осъществява единствено физически контакт, че кутретата виждат в пришълеца само заместител на своите родители. Но това засега нямаше голямо значение.

Стийл провеси още една от главите си през парапета. Чакай и наблюдавай, съветваше сам себе си Стийл. Нека Амдиранифани ти подскаже лостовете, чрез които да управляваш извънземния. Тогава светът ще бъде в твоите крака.

Четиринадесет

Понякога майка му обичаше да казва, че нещо е „по-забавно дори от цял кош с кутрета“. Джефри Олсъндот никога не беше притежавал повече от едно домашно животинче и само веднъж то бе куче. Сега най-накрая разбра какво е имала предвид майка му. От първия ден, още уморен и изплашен, той се влюби в кученцата. А и те също бяха очаровани от него. Постоянно се въртяха наоколо — подръпваха дрехите, развързваха връзките на обувките му, гушеха се в скута му или просто тичаха игриво напред-назад. Три нито за миг не откъсваха поглед от него. Очите им бяха тъмнокафяви или розови и изглеждаха твърде големи за дребните им глави.

Още от самото начало кутретата започнаха да го имитират, при това бяха по-способни от страумлинските пойни птици. Можеха да повторят всяка негова дума и по-късно отново да я възпроизведат. Дори когато плачеше, те също ревяха заедно с него, скупчени около краката му.

Освен малките му приятели имаше и други кучета — възрастни и облечени с дрехи. Те влизаха през вратата на балкона горе, пускаха храна в стаята и понякога издаваха странни звуци. Храната беше ужасна, но големите не отвръщаха на възмутените викове на Джефри, нито пък се опитваха да го имитират.

Минаха два дни, после се изтърколи и седмицата. Джефри беше успял да проучи внимателно всичко в стаята. Личеше, че това не е точно килия — беше твърде просторно. Освен това на затворниците не им позволяват да си играят с кученца. Момчето постепенно започна да схваща, че в този свят няма развита цивилизация и той не принадлежи към Владенията. Дори не е част от Мрежата. Неговите родители и Джоана вече не бяха живи, затова нямаше кой да научи кучетата да говорят самнорск! Излиза, че това бреме лежи на крехките му рамене. Това беше неговият единствен шанс да открие семейството си.

Когато облечените кучета отново се появиха на балкона, той се опита да ги заговори, но усилията му не доведоха до никакъв резултат. Дори онези с червените ленти и еполети не отвърнаха. За сметка на това пък кученцата бяха толкова словоохотливи! Те редовно викаха заедно с Джефри, понякога повтаряха като ехо думите му, а друг път издаваха някакви безсмислени звуци.

На Джефри не му беше нужно много време, за да осъзнае, че кутретата са направлявани от общ разум. Момчето беше убедено, че те имат таен език, на който общуват. Оказа се обаче, че е нещо повече от това. Докато ги наблюдаваше как развързват обувката му или пък рисуват, Джефри забеляза, че главите и устните им действат в съвършен синхрон, сякаш бяха пръстите на една ръка. Отначало момчето не успя да формулира толкова точно откритието си, но с течение на времето започна да възприема всички кутрета като един-единствен свой приятел. По същото време откри, че кутретата понякога сменят реда на неговите думи и получават съвсем нов смисъл.

„Ти мен играеш.“ Думите звучаха като безразборно накъсана и лишена от смисъл човешка реч, но винаги биваха следвани от лудешка гонитба около масата и по ъглите на стаята.

„Ти мен картина.“ Долната половина на стената беше покрита с плочи. Джефри често рисуваше семейството си и се опитваше да накара Кутрето да проумее какво иска да му каже.

Дните минаваха един след друг, а слънчевата светлина постепенно взе да стига само горната част на стените. Поне веднъж дневно глутницата големи кучета идваше да говори на Кутрето. Малките клякаха под балкона и надигаха писък и крякане към възрастните. Та това бяха училищни уроци! Понякога спускаха долу хартиени свитъци, а после поправяха това, което Кутрето беше отбелязало върху тях.

Джефри мълчаливо наблюдаваше уроците. Не го свърташе на едно място, но вече не се опитваше да привлече вниманието на учителите. Не след дълго той и Кутрето щяха вече свободно да разговарят помежду си. Още малко търпение и новият му приятел щеше да открие неговите родители и Джоана.

Невинаги ужасът и болката са най-добрите средства за упражняване на контрол. Стийл все по-често си мислеше, че Останките от Фленсер са имали право, когато настояваха да подхранва у буболечката надежда, че другият от котилото е жив. Той погледна важно към експеримента Амдиранифани и попита:

— С какво можем да помогнем?

Младата глутница отвърна доверчиво:

— Джефри е ужасно разтревожен за родителите и сестра си. — Амдиранифани често използваше езика на буболечката, дори когато това не беше необходимо. Като сега например — сестра вместо „другият от котилото“. — Освен това той не се храни добре и не иска да си играем. Това ме натъжава.

Стийл продължаваше да наблюдава от балкона. Останките от Фленсер също бяха тук. Те не се криеха, макар повечето от лицата им да бяха в сянка. Досега заключенията на Стийл бяха изключително точни. Но въпреки това погледът, с който го следеше Фленсер-в-очакване, беше студен като преди. Само една грешка можеше да доведе до осакатяването на лорда или до нещо още по-лошо. Е, така да бъде. Залогът беше най-високият досега. Ако страхът, заседнал в гърлото на Стийл, по някакъв начин можеше да го подтикне към успеха, той с радост щеше да му се отдаде. Лордът надвеси всичките си глави през перилото и се опита да си придаде изражение на лъжливо съчувствие към бедата на Джефри.

— Ти трябва да го накараш да разбере — никой не може да съживи неговите родители и сестра му. Но ние знаем кои са техните убийци. Ще направим всичко възможно да го защитим от тях. Опитай се да му обясниш колко трудно е това за нас. Дърворезбарите владеят цяла империя, която е на стотици години. Ние не представляваме равностоен противник за тях. Ето защо се нуждаем от помощ. Той трябва да ни научи да управляваме кораба на неговите родители.

Групата кутрета сниши глава.

— Добре, ще опитам, но…

Три от нейните членове край Джефри издадоха някакви ниски звуци. Клюмналата глава на момчето кимна. Беше в това състояние от няколко дни. Неговата потиснатост само влошаваше положението. След това пришълецът започна силно да клати глава и да издава остри звуци, които бяха по-високи от неговия нормален регистър.

— Джефри казва, че не знае как се задейства кораба. Той е само малко… — глутницата затърси подходяща дума за превод. — Казва, че е много малък. Нали разбирате, също като мен.

Стийл кимна. Това беше логичен етап в развитието. Очевидно всеки от тях започваше своето съществуване като малко кутре. Родителският опит се предаваше посредством някакъв еквивалент на вътрешния език на глутницата. Това правеше извънземното лесно поддаващо се на измами, но засега неговото манипулиране все още представляваше проблем.

— И все пак, не може ли поне да ни подскаже нещо?

Буболечката отново издаде серия от звуци. Крайно време беше и Стийл да научи този език. Звуците бяха лесни; жалките създания използваха устата си, за да говорят. Също като птиците или пък горските плужеци. Засега обаче планът на лорда изцяло зависеше от посредничеството на Амдиранифани. До този момент това не представляваше проблем — кутрето му имаше доверие. Това също се дължеше на прозорливостта на Стийл. При някои от последните си опити той беше опитал да въздейства чрез обич и доверие вместо обичайната за Фленсер смесица от любов и омраза. Имаше незначителен шанс това да се окаже по-успешния метод. Благодарение на щастливата случайност Амдиранифани се озова в групата, върху която се въздействаше чрез обич. Дори неговите учители избягваха да го наказват. Ето защо глутницата щеше да вярва на всяка негова дума… Стийл се надяваше това да стане и с буболечката.

Амдиранифани продължаваше да превежда:

— Има още нещо — той и преди ме е питал за това. Джефри знае как да събуди останалите деца — буквалният превод на тази дума беше „другите кутрета“ — на кораба. Но вие изглеждате изненадан, лорд Стийл!

Въпреки че вече не го измъчваха кошмари за чудовищните способности на извънземните, Стийл все още нямаше желание да види как наоколо пъплят стотици пришълци.

— Не предполагах, че могат да бъдат събудени така лесно… Но едва ли ще е уместно да го направим точно сега. И без това ни е трудно да намерим подходяща храна дори за Джефри. — Това си беше самата истина. Съществото се оказа изключително злоядо. — Не бихме могли да изхраним и останалите.

Отново се надигна неразбираемо бърборене и Джефри пак нададе пискливи звуци. Най-накрая думите му бяха предадени на Стийл.

— Има още нещо, милорд. Джефри смята, че може да се използва ултравръзката на кораба, за да се извикат на помощ и други хора като неговите родители.

Останките от Фленсер изскочи от сенките. Част от главите гледаха надолу към буболечката, а останалите се втренчиха многозначително в Стийл. Той не трепна под този поглед. Беше по-хладнокръвен от която и да е друга глутница.

— Ще се наложи да го обмислим добре. Може би двамата с Джефри трябва да поговорите още по този въпрос. Не искам да рискуваме, без да сме напълно сигурни, че няма да повредим кораба.

Това не беше убедително. Той забеляза, че Останките от Фленсер изкриви изненадано муцуна. Докато Стийл отговаряше, Амдиранифани превеждаше думите му. Джефри отвърна почти незабавно.

— О, не се тревожете. Той има предвид някакъв специален сигнал. Джефри казва, че корабът подавал сигнали… чрез самия себе си… още откакто е кацнал тук.

Стийл се зачуди дали някога е чувал по-ужасяваща вест, изречена с такава мила невинност.

Постепенно започнаха да пускат Джефри и Амди да си играят навън. Най-напред Амди се чувстваше неспокоен от откритото пространство, а не беше свикнал да носи и дрехи. Всичките четири години от неговия живот досега минаха в онази стая. Беше чел за това, което се намира отвън, и изпитваше любопитство да го види, но въпреки това малко се страхуваше. Човешкото дете обаче видимо се наслаждаваше от техните разходки. То укрепваше с всеки изминал ден и се случваше да плаче все по-рядко и по-рядко. Джефри тъгуваше най-вече за родителите и сестра си, но понякога се ужасяваше от мисълта, че е затворен в тази стая за вечни времена. Ето защо се наложи Амди да говори с господин Стийл и те започнаха да излизат всеки ден.

Повечето от възрастните се чувстваха нервни близо до Джефри. Момчето беше двойно по-високо от средния ръст на член от глутницата. Щом се доближеше до някой от учителите, глутницата подвиваше опашки и се отдалечаваше в тръс. Не им харесваше да ги гледа от горе на долу.

Понякога Амди изпитваше жал към пазачите и учителите. Те бяха така сковани и ограничени. Мигар не разбираха колко забавно е да имаш приятел, когото можеш наистина да докоснеш.

Амди получи първия си комплект куртки. Господин Стийл нареди да бъдат ушити специални дрехи и за човешкото момче. Те бяха пухкави и покриваха цялото му тяло, предпазвайки го от студа по-добре, от която и да е друга материя.

След падането на снега гоненицата вече не забавляваше Амди. Оказа се, че човеците могат да преминават през преспи, които поглъщаха кутретата в белите си обятия чак до връхчетата на ушите. Освен това имаше и други прекрасни неща, на които бяха способни единствено хората. Момчето умееше да прави снежни топки, с които замеряше който му падне.

Анди предпочиташе да препуска из тази част на двора, където снегът беше по-плитък, отбягвайки снежните топки. Често го пронизваше мисълта за неговото безсилие. Човешките ръце бяха толкова сръчни! Как му се искаше да има поне чифт — не, четири чифта! — като тях.

Двамата приятели вече разговаряха съвсем свободно, но винаги използваха езика на момчето. Човешкото същество можеше да възпроизведе само някои звуци от вътрешния език на глутницата. То произнасяше едва разбираемо дори името на Амди. Затова пък неговият приятел разбираше съвсем добре самнорск. Беше много забавно — сякаш двамата имаха свой таен език.

Амди вече знаеше много за звездите, Джефри му беше разказвал. Някъде там горе бяха също и приятелите на неговите родители.

— Предавателите на кораба не са ли достатъчно добри, за да повикаме помощ? — обади се Амди.

Джефри тупна с крак по земята.

— Не! Нали ти казах, това е просто радио. Мисля, че бих могъл да го накарам да работи, но няма никакъв смисъл. Двигателят за ултратяга е още на кораба, а той е твърде голям, за да полети пак. Затова можем да използваме енергията и да повикаме помощ. Просто не разбирам защо господин Стийл не ми позволява да се кача на борда. Вече съм на осем години и мога да се справям. Мама подготви всичко преди… Преди… — думите му заглъхнаха в познатото отчаяно мълчание.

Амди потри глава в рамото на Джефри. Той подозираше защо господин Стийл все отлага да пусне момчето на кораба. Досега обаче не беше споделял догадките си с Джефри.

— Сигурно го е страх, че ти просто ще отлетиш и ще ни изоставиш.

— Но това е глупаво! Никога не бих го направил. Освен това този кораб наистина трудно би полетял отново. Той не е направен да каца върху твърда земя.

Джефри понякога говореше много странни неща. Мигар човешките същества използваха кораби, които никога не кацат на твърда земя? А къде се приземяват тогава? Понякога Амди даже можеше да почувства как в съзнанието му се оформят нови логически връзки и понятия. Изглежда глобусът на господин Стийл не показваше целия съществуващ свят, а само една нищожна частица от него.

— Аз зная, че няма да ни изоставиш. Но ти и сам разбираш защо господин Стийл има основание да се тревожи. Освен това той не може да разговаря с теб направо. Трябва някак да му докажем, че може да ни се довери.

— Сигурно си прав.

— Ако двамата с теб успеем да включим радиото, това може би ще го убеди. Сигурен съм, че моите учители изобщо не могат да разберат как са направени и как работят тези неща. Господин Стийл е взел едно от тях, но едва ли и той знае нещо повече за устройството му.

— Ами да, ако успеем да накараме другата радиостанция да проработи…

Този следобед двата караула не се застъпиха. Първата смяна се прибра доста по-рано заради студа. Те не подозираха, че си играят със съдбата.

Кабинетът на Стийл преди принадлежеше на Повелителя. Той изобщо не приличаше на останалите помещения в замъка. С изключение на залите за срещи, в неговите стаи можеше да се побере само по една глутница. Това не значеше обаче, че са твърде малки. Имаше пет отделни помещения, без да се брои банята. Но с изключение на библиотеката никое от тях не надхвърляше четири метра ширина. Таваните бяха ниски, на по-малко от метър над пода, и никъде нямаше балкони за посетители. Слугите стояха в специални зали, отделени със стена от покоите на господаря. Столовата, спалнята и банята имаха малки отвори, колкото през тях да се дават заповеди или да се подаде питието на Повелителя.

Главният вход към покоите се охраняваше отвън от три глутници войници. Разбира се, Повелителя никога не би позволил да се озове в помещение с един-единствен изход. Стийл беше открил осем тайни врати, три от които се намираха в спалнята. Те можеха да бъдат отворени само отвътре и водеха към секретни проходи, които Фленсер беше изградил между вътрешните стени на замъка. Никой, дори Повелителя, не знаеше всъщност колко на брой бяха тайниците. След заминаването на Фленсер Стийл преустрои част от тях и най-вече проходите, които водеха към спалнята.

Неговите покои бяха почти непревземаеми. Дори замъкът да попаднеше в ръцете на неприятеля, килерите на апартаментите му бяха претъпкани с хранителни припаси поне за половин година; притокът на чист въздух беше осигурен посредством сложна мрежа от проходи, която беше по-оплетена дори от тайните коридори. И въпреки всичко Стийл не се чувстваше в пълна безопасност. Имаше риск тайните коридори да не са само осем, а беше възможно някоя от вратите да се отваря и отвън.

След вечеря Стийл тръгна по двойки към библиотеката и всичките му части се настаниха удобно около масата. Две от тях отпиваха бренди, а останалите пушеха изсушени южни билки и ароматни треви. Стийл беше изучил точно кои пороци, приложени върху определени негови части, способстват за стимулиране на въображението. С течение на времето стигна до заключението, че въображението е също толкова важно, колкото и интелекта.

Масата, около която се разположиха неговите части, беше покрита с военни карти, доклади за положението на юг и бележки от разузнавателните служби. Но сред купчините копринена хартия, подобно горска птица в гнездото си, беше разположено радиото на пришълците. В кораба откриха две от тях. Стийл го повдигна и прокара нос по гладката му заоблена повърхност. Само съвършено изгладеното и огънато дърво — като това на статуите или музикалните инструменти — можеше да се сравни с неговото изящество. Извънземното твърдеше, че чрез него може да се разговаря на десетина мили разстояние, при това съобщенията се предавали със скоростта на светлинен лъч. Ако наистина е така… Стийл се опита да си представи колко битки биха спечелили и колко много земи биха завладели, без да дадат почти никакви жертви. Стига само да се научат как се разговаря от разстояние… Тогава всички членове на Движението, пръснати по целия свят, щяха да се окажат на постоянно разположение, също като стражите пред вратата му. И нито една сила на света не би могла да се опълчи насреща им!

Стийл придърпа последния доклад от земите на дърворезбарите. В някои отношения онези бяха постигнали по-голям напредък в изучаването на тяхната буболечка. По всичко личеше, че техният извънземен е почти възрастен екземпляр. Нещо повече, той притежаваше свръхестествена библиотека, с която можеше да се общува почти като с живо същество. В докладите пишеше, че освен нея имало още три компютъра. Неговите слуги бяха открили останките им сред обгорените тела около кораба. Джефри смяташе, че предавателите на кораба малко приличат на компютър, „само че са по-глупави“ (това беше най-точният превод, който Амди успя да намери), но дори в този случай предавателите оставаха неизползваеми за момента.

С помощта на заграбения от дърворезбарите компютър неколцина от тях бяха усвоили езика на буболечките. Само за един ден те научаваха много повече за цивилизацията на пришълците, отколкото хората на Стийл за цяла декада. Лордът се усмихна. Дърворезбарите дори не подозираха, че всяко тяхно важно откритие незабавно беше докладвано на Тайния остров. Засега щеше да им остави умната играчка и другата буболечка. Бяха забелязали неща, които убягнаха от неговото внимание. Пустият му късмет!

Стийл продължи да разлиства доклада… Браво. Пришълецът на дърворезбарите продължаваше да отказва да им сътрудничи. Усмивката на лорда постепенно премина в смях. Разсмя го думата, която извънземното използваше за „глутница“. В доклада беше направен опит да й се намери точен превод, но това не беше от голямо значение. Използваха думи като „нокти“ или „остриета“. Буболечката се ужасяваше от приспособленията, прикрепени върху предните лапи на войниците. Стийл близна замислено черния емайл на маникюра си. Много любопитно. Значи лапите правеха впечатление дори на пришълците. Обикновено по тях се съдеше за характерните черти на всяка отделна личност. Остриетата бяха механично продължение на ноктите и подсилваха ужасяващия им вид. Сега Стийл се замисли, че те наистина напомнят на отличителен белег за елитна група убийци… Но по тях не можеше да се съди за всички глутници. В края на краищата в една раса имаше слаби, бедни, любезни и мили, а също и наивни глутници… Но и такива като Стийл и Фленсер. Току-що наученият факт свидетелстваше за една много важна черта от психологията на буболечката — тя беше възприела остриетата като отличителен белег за всички глутници.

Стийл се отпусна назад и впери поглед в пейзажите, нарисувани върху стените на библиотеката. Постепенно се отпускаше и си почиваше, докато наблюдаваше картините. Почти задряма, носейки се на вълните на въображението.

„Остриета. Това определение ми се нрави.“ Макар и да беше откритие на пришълеца, то съвсем точно подхождаше на неговата раса. Жалките му съветници, а понякога и Останките от Фленсер още се плашеха от звездния кораб. Безспорно той притежаваше сила, по-голяма от каквото и да е друго нещо на този свят. Но след преминаването на първата паника Стийл беше разбрал, че пришълците не са надарени с някакви свръхестествени способности. Те просто бяха по-напреднали — в смисъла, който Дърворезбаря често употребяваше — в развитието на науката. Вярно беше и друго — засега тази цивилизация им беше напълно непозната. Вероятно бе способна да превърне в пепел планетата им. Но колкото повече неща за пришълците научаваше Стийл, толкова повече се уверяваше в тяхната непълноценност. Ама че недоносче беше цялата им раса, състояща се само от отделни разумни единици. Очевидно паметта се предаваше единствено чрез говор и писмо. Всяко едно от тези същества растеше, остаряваше, а после умираше изцяло и завинаги. Стийл неволно потръпна при тази мисъл.

Лордът беше извървял дълъг път след първоначалния страх и объркване. Вече повече от трийсет дни кроеше как да използва звездния кораб, за да завладее света. Буболечката беше казала, че корабът сам излъчва сигнали към нейните себеподобни. Явно това беше причинило объркването сред неговите слуги. И така, рано или късно щяха да пристигнат и други кораби. Да управлява света вече не беше само неизпълнима мечта. Идваше време да се прицели по-нависоко, да си постави цели, за които дори Повелителя не беше помислял. Буболечките ставаха толкова тромави и уязвими, когато им се отнемеха техническите приспособления! Сигурно нямаше да е трудно да бъдат поробени. По всичко личеше, че дори те осъзнаваха това. Съществото ни нарича „остриета“. Така да бъде! Някой ден Остриетата ще се носят между звездите и ще владеят далечни светове.

Стийл продължаваше да мечтае в сумрака, осветяван от потрепващите пламъчета на свещите. Интелект, въображение, дисциплина и коварство. Ако изиграеше правилно козовете си, той би могъл дори да убеди извънземните да унищожат всички негови врагове… И да му поднесат главите им на тепсия? Макар това да бе дръзка мисъл, надхвърляща и най-развихреното въображение, сигурно имаше начин да бъде превърната в реалност.

Трябваше да рискува. Ще пусне двамата на кораба, а те ще изпратят сигнал. Въпросът бе какво трябва да съдържа първото послание. Дали думи заради самите думи? Това щяха да бъдат най-важните, но и най-опасни думи, изричани някога от глутница.

Триста метра по-ниско, в крилото за експерименти, едно момче и една глутница кученца бяха споходени от неочакван късмет — отключена врата и шанс да си поиграят с радиостанцията на Джефри.

Предавателят беше по-сложен от останалите — ползваха го в болниците и при полеви условия. Служеше както за връзка, така и като дистанционно за управление на различните уреди. С налучкване и след доста погрешни команди двамата най-после успяха да разберат как работи.

Джефри Олсъндот посочи цифрите, които се появиха от едната му страна.

— Сигурно това значи, че сме свързани с някой приемател.

Момчето нервно погледна към вратата. Нещо му подсказваше, че не трябва да са тук.

— Това е същият механизъм като радиото, което взе господин Стийл — каза Амди. Нито една от главите му не беше обърната към вратата.

— Обзалагам се, че ако натисна тук, по неговото радио ще се чуе какво казваме. Така ще разбере, че наистина можем да сме му от полза. Какво предлагаш да правим?

Три от частите на Амди се разтърчаха из стаята като истински кучета, които не могат дълго да задържат вниманието си върху едно и също нещо. Джефри вече беше разбрал, че това поведение има същото значение като разсеян човешки поглед и хъмкане при съсредоточен размисъл. Ъгълът, под който гледаше Амди, също беше равносилен на жест — сега беше нещо като пакостлива усмивка.

— Смятам, че трябва да го изненадаме. Той винаги е толкова сериозен.

— Аха.

Вярно, господин Стийл беше много важен и официален, но всички възрастни тук бяха такива. Напомняха му научните работници в Голямата лаборатория.

Амди грабна радиостанцията и му хвърли онзи поглед, който казваше „Ти само гледай!“. После тикна нос в копчето за включване и му дръпна един протяжен вой пред микрофона. Той съвсем далечно напомняше родния език на глутницата. Една от частите на Амди превеждаше в синхрон на ухото на Джефри. Момчето почувства как смехът започва да бълбука в гърлото му.

В кабинета си лорд Стийл беше загубил представа за времето. Освободеното му от тревите и брендито въображение си играеше с най-различни възможности за близкото и далечно бъдеще. Лордът беше потънал дълбоко в кадифените възглавници, допълнително успокоен от сигурността на своя кабинет. Пламъците от догарящите свещи мъждиво осветяваха стенописите и се отразяваха в полировката на мебелите. Той почти беше скалъпил историята, която да разкаже на извънземните.

Шумът, който се разнесе от бюрото му, най-напред бе съвсем незабележим, сякаш роден от дрямката. Състоеше се предимно от нискочестотни звуци, но имаше и по-високи тонове, които говореха за наличието на разум. Приличаше по-скоро на откъслеци от нечия мисъл. Шумът продължи и постепенно се усили. Има някой в кабинета ми! Мисълта го проряза като смъртоносните остриета на Фленсер. Частите на Стийл бяха завладени от паниката, изгубили способността си да преценяват трезво заради брендито и тревите.

Насред нарастващото безумие се дочу глас. Беше накъсан и от него липсваха тонове, присъщи на нормалната реч. Той виеше и потрепваше.

— Лорд Стийл! Поздрави от Глутницата на глутниците, лорд Всевишния бог!

Част от Стийл вече беше изскочила в преддверието при охраната и се оглеждаше наоколо с безумно ококорени очи. Видът на войниците му помогна да се овладее и той замръзна от неудобство. Това беше някаква невероятна небивалица. Той протегна нос към машината на извънземните върху бюрото си. Ехото кънтеше отвсякъде, но източникът на звуците беше радиопредавателят… Сега вече не се чуваше смислена реч, а само разпокъсани високочестотни звуци, несвързано бърборене, което само от време на време даваше признаци на стройна мисъл. Чакай. На фона на всичко това едва забележимо се прокрадваше някакво задавено кашляне, в което той разпозна смеха на буболечката.

Стийл даде воля на яростта си. Онова нещо трябваше да е само оръдие, а не господар на неговия експеримент. Но като слушаше този смях и си припомняше думите… Пред очите на Стийл падна черна пелена. Без да се замисли, той смачка радиопредавателя. Уредът окончателно замлъкна. После лордът се втренчи в стражата, строена неподвижно в преддверието. Дори вътрешните им гласове бяха секнали от ужас.

Някой щеше да умре заради всичко това.

Господин Стийл се срещна с Амди и Джефри ден след като двамата бяха задействали радиото. Каза им, че са успели да го убедят. Щяха заедно да отидат на континенталния бряг. Джефри можеше да повика помощ!

Стийл беше още по-официален от обикновено. Даде им да разберат колко жизненоважно е да повикат спасители и да се защитят срещу новите нападения на дърворезбарите. Не изглеждаше никак ядосан от лудорията на Амди. На Джефри му олекна. Баща му щеше здравата да го напердаши за подобна шега. Сигурно Амди е прав. Господин Стийл е толкова сериозен, защото има много задължения, а трябва да мисли и за опасностите, които ги дебнат. Но дълбоко в душата си беше изключително мило и приветливо същество.

Код: 0

Получател: Предавател Рилай 03 от Рилай

Език: От файъртонг през клаудмарк на трисквелайн

Уточнение: Файъртонг и клаудмарк са търговски езици от Върха. Този превод предава само основния смисъл на казаното

Подател: Арбитражната арткорпорация на Мъглявината Файърклауд (Военната организация от Върха (?), известни години — 100)

Тема: Причини за тревога

Резюме: Три цивилизации от системата най-вероятно са унищожени

Ключови фрази: мащабно междузвездно бедствие, мащабна междузвездна война (?), Отклонението в Страумлинските владения

Разпространение чрез:

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Бедствия и катастрофи“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Дата: 53.57 дни от падането на Страумлинските владения

Послание:

Преди известно време една неизвестна цивилизация заяви, че е създала нова Сила в Трансцендентното. След това тя „временно“ отпадна от Мрежата. Оттогава досега в сайта на „Бедствията“ се получиха милиони послания за случилото се нещастие. Започнаха да се разпространяват догадки, че е създадено Отклонение от втора степен, но досега нямаше доказателства, че то расте извън границите на бившите Страумлински владения.

Арбитражната арткорпорация се е специализирала в решаването на подобни случаи. Ето защо ние проявяваме закономерен интерес към естествените раси и групата „Бедствия и катастрофи“. Но е напълно възможно да се наложи промяна. Преди шейсет и пет часа установихме изчезването на три уединени цивилизации от Върха на Отвъдното, които се намират близо до Страумлинските владения. Досега тяхната основна връзка с Мрежата беше чрез Страумлинските владения, ето защо е логично да отпаднат заедно с рухването на Страум. Сега само случайно и за кратко можем да получим някакъв сигнал от тях.

Отклонихме три от нашите мисии, за да извършат проучване. Те установиха широкообхватно действие по връзките, което прилича повече на чужда намеса, отколкото на локален трафик по Мрежата. Забелязани са няколко нови мащабни структури. Корабите ни обаче бяха унищожени преди да успеят да изпратят повече подробности. Като се има предвид местоположението на тези структури, стигаме до извода, че това не са обикновени последици от контакт с Трансцендентното.

Причинените щети носят всички белези на атака Втора степен от страна на Трансцендентното (макар и не явно проявена). По всичко личи, че неин източник е създадената в Страумлинските владения нова Сила. Призоваваме към повишена бдителност на всички цивилизации от Върха. Ние, по-големите от тях, нямаме причини за особена тревога, но появилата се заплаха е твърде недвусмислена.

Код: 0

Получател: Предавателят Рилай 03 от Рилай

Език: Файъртонг през клаудмарк на трисквелайн

Уточнение: Файъртонг и клаудмарк са търговски езици от Върха на Отвъдното. Този превод предава само основния смисъл на посланието

Подател: Арбитражната арткорпорация от Мъглявината Файърклауд (Военната организация на Върха(?), известни години — 100)

Тема: Осигурени нови услуги

Резюме: Арбитражната арткорпорация започва да обслужва връзките по Мрежата

Ключови фрази: Специална тарифа, високочувствителна програма за превод, изключително удобна за цивилизациите от Върха

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Цени за клиенти“

Дискусионна група „Администрацията на Мотли Хач“

Дата: 61.00 дни от падането на Страумлинските владения

Послание:

Арбитражната арткорпорация има честта да обяви установяването на нови комуникационни услуги, специално усъвършенствани с оглед особеностите на обитателите от Върха (списъкът с цените на услугите е приложен веднага след текста на посланието). Новите програми могат да осигурят висококачествен превод и изпращането му в определена точка. Вече близо сто години цивилизациите, обитаващи Върха на Отвъдното от тази част на Галактиката очакваха осигуряването на подобно обслужване. Дадохме си сметка, че проблемът не търпи отлагане и си струва да положим необходимите усилия. Всички ние ще имаме изгода от това начинание. Следват детайли от синтаксис 8139… (програмата за превод от клаудмарк на трисквелайн блокира при работа със синтаксис 8139)

Код: 0

Получател: Предавателят Рилай 03 от Рилай

Език: от клаудмарк на трисквелайн

Уточнение: Клаудмарк е търговски език от Върха на Отвъдното. Въпреки разговорния стил, който е употребен, при превода може да бъде предаден единствено основния смисъл на казаното

Подател: Центърът на Клауд, отговарящ за проблеми в търговията с Трансцендентното

Тема: Въпрос на живот и смърт

Резюме: Арбитражната арткомисия е поразена от Страумлинското отклонение посредством атака по Мрежата. Моля използвайте предавателите на Средно ниво, докато трае извънредната ситуация

Ключови фрази: Атака на Мрежата, междузвездна война, Страумлинското отклонение

Разпространение чрез:

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Дата: 61.12 дни от падането на Страумлинските владения

Послание:

Внимание! Сайтът, самоопределящ се като Арбитражна арткорпорация, е вече под контрола на Страумлинското отклонение. Така широко рекламираните техни нови услуги са смъртоносен капан. Имаме неоспорими доказателства, че Отклонението е използвало връзките на Мрежата, за да преодолее защитата на арткорпорацията и да я завладее. По всичко личи, че голяма част от нея е вече контролирана директно от Страумлинската Сила. Незасегнатите от първоначалната атака части са били унищожени.

Как можем да противостоим? Ако през последните хиляда секунди сте получили протоколи от Върха с подател „Арбитражната арткорпорация“, изчистете ги незабавно! Ако те вече са се разпространили в някои части на Мрежата, тогава се налага незабавното физическо унищожение на засегнатите места! Даваме си сметка, че така ще изчезнат цели слънчеви системи и търсим някаква алтернатива, но засега това е единственото спасение. Подложени сме на атака от Трансцендентното!

Ако оцелеете след първоначалната опасност (в продължение на следващите трийсетина часа), тогава съществуват няколко процедури, които биха ви осигурили относителна безопасност. Не приемайте протоколи, идващи от Върха! При крайна необходимост преориентирайте всичките си комуникации през Средното ниво като превеждате посланията през местните търговски езици.

За по-далечно бъдеще: Очевидно е, че в нашата част от Галактиката действа изключително мощно Отклонение от втора степен. През следващите тринайсет години всички напреднали цивилизации около нас ще бъдат изложени на огромна опасност.

Ако успеем да установим произхода на това Отклонение, тогава ще можем да открием слабите му места и да организираме отбраната си. Отклоненията от втора степен обикновено имат в основата си деформирана Сила, която създава структури във Върха, които съществуват посредством симбиоза. Има неизброимо много възможности за тяхното възникване. Някои от тях са съвсем прости шеги, разказани от Силите. Другите са оръжия, създадени от новороденото трансцендентно, които не са били снабдени с необходимата защита.

Произходът на опасността, която ни заплашва, е категорично установен и документиран. Наскоро бяха открити източници от Средно ниво, хомо сапиенс и в основите на Страумлинските владения. Склонни сме да повярваме на теорията, разпространена чрез послания (…), в която се твърди, че изследователите на Страум са експериментирали посредством преки връзки и че рецептата е съдържала формула за раждането на зло от древни времена.

Вероятна възможност: коренът на злото е далеч в миналото, когато е било запланувано унищожаване на Мрежата. Той е бил засекретен в някой от изгубените архиви и е съдържал в себе си формулата как отново да бъде върнат към живот от следващите поколения. Ето защо ние сме изключително заинтересувани от всяка информация, която се отнася до хомо сапиенс.

На следващия ден Амди предприе най-дългото пътешествие в живота си. Приведени зад преградите срещу вятъра, те бавно се спускаха към брега по широките, павирани с огладени камъни улици. Господин Стийл водеше групата, покачен на каручка, теглена от три керога. Изглеждаше прекрасно в куртките, украсени с червени ленти и ширити. От двете му страни подтичваха облечените в бяла кожа стражи. Най-накрая вървеше намусената Тайратект. Северното сияние беше по-прекрасно отвсякога. То светеше още по-ярко на дневна светлина, отколкото в лъчите на луната, която сега висеше на северния хоризонт. От стрехите на къщите висяха ледени шушулки, а най-големите от тях стигаха чак до земята. Слънцето ги караше да искрят и те приличаха на колони от зеленикаво сребро.

Не след дълго групата вече беше в лодките, които пореха течението на протоците към отсрещния бряг. Водната повърхност около хълмовете наподобяваше студената гладка повърхност на черен мрамор.

Най-сетне стигнаха материка. Отпред се издигаше Хълмът със звездния кораб, по-висок от който и да е замък или крепост. Всяка минута пред тях се разкриваше нова гледка.

Господин Стийл беше изградил защитна стена около кораба. Вътре не духаше вятър и въздухът беше малко по-топъл. Джефри се спря в основата на стълбата, взрян в светлината, която излизаше от отвора на кораба. Амди усети, че момчето трепери.

— Мигар е уплашен от собствената си летяща машина? — поинтересува се Тайратект.

До този момент Амди знаеше за повечето страхове на Джефри и беше усетил неговото отчаяние. Как бих се почувствал аз, ако убият господин Стийл? Във всеки случай не изплашен. Просто приятелят му бе обзет от спомените за онова, което се е случило тук.

— Кажи му, че можем да дойдем и друг път. Не е задължително да влиза непременно днес — обади се внимателно Стийл.

Джефри поклати глава като чу предложението, но не можа да отвърне веднага.

— Трябва да продължа напред. Трябва да бъда смел.

Момчето се заизкачва бавно по стълбата, спирайки на всяко стъпало, за да се убеди, че Амди го следва. Кутретата се разкъсваха от загрижеността си към Джефри и лудото нетърпение да се втурнат час по-скоро към това невероятно приключение.

Най-сетне попаднаха в загадъчния кораб на двукраките. Всичко се осветяваше от синкава светлина, а въздухът бе топъл почти като в замъка… Навсякъде изобилстваше от необикновени форми. Когато двамата стигнаха до срещуположната страна на голямата стая, господин Стийл провря няколко от главите си през външния отвор. Звукът от вътрешните му гласове отекна навсякъде около тях.

— Наредих да облепят всички стени, но въпреки това тук няма място за повече от един от нас, Амди.

— Д-д-д-а.

Навсякъде кънтеше и думите на Стийл прозвучаха много напрегнато.

— Сега ти трябва да пазиш приятеля си. После ще ми кажеш какво си видял.

Той се дръпна назад и само една от главите му остана да ги наблюдава.

Джефри мълчаливо обикаляше помещението, където спяха приятелите му. Вече не плачеше, а и не беше обзет от паниката, която често го сковаваше напоследък. Сякаш не можеше напълно да проумее къде се намира. Прокарваше бавно ръце върху люковете, под които се виждаха детските лица. „Толкова много приятели — помисли си Амди — чакат да бъдат събудени. Какво ли ще стане тогава?“

— Стените? Не си спомням да… — започна момчето. После докосна плътната материя, която беше поставена по нареждане на Стийл.

— Направили са го, за да не кънти толкова — отговори Амди. Той натисна облицовката, чудейки се какво ли има отдолу — сигурно зелена стена, която е нещо средно между камък и стомана, покрита с незабележими грапавини и сиви ивици.

— А това какво е? — Джефри гледаше към стената зад него.

— Ъ-ъ, ами плесен. Тя се маже. Много се радвам, че господин Стийл е наредил да я поставят.

Момчето се отдръпна. Амди постоя още секунда, докосвайки с нос облицовката по стените. Гъбичките и плесените бяха постоянен проблем за обитателите на замъка. Все се опитваха да ги почистят, което беше напълно безсмислено според Амди. Той мислеше, че плесента е нещо много изящно и в същото време изключително издръжливо, защото можеше да живее и върху най-твърдата скала. А тази пред него беше някакъв много особен вид. На места слоят надвишаваше пет сантиметра и образуваше извити сиви израстъци, които приличаха на струйки гъст дим.

Част от Амди забеляза, че Джефри влезе във вътрешната кабина. Приятелят му неохотно го последва.

Първия път останаха в кораба само един час. Джефри включи магическите прозорци, които гледаха във всички посоки. Амди се настани до него с опулени очи. Това му приличаше на истинско небесно пътуване.

За Джефри обаче то беше нещо по-различно. Той се преви в креслото пред пулта и се съсредоточи в лостовете за управление. Лицето му постепенно се изопна от напрежение.

— На мен… На мен ми харесва тук — промълви меко Амди.

Джефри леко завъртя креслото.

— Да… — въздъхна той. — Отначало ме беше страх, но съществата, които са в кораба, ме карат да се чувствам по-близо до… — ръцете му погалиха повърхността на пулта пред креслото. — Когато татко приземи кораба, той седеше точно тук. — Момчето се завъртя, взряно в примигващите светлинки по командното табло. — А мама превключи на ултратяга… И успяха. А сега сме само двамата с теб, Амди. Дори Джоана я няма… Сега всичко зависи от нас.

Строго секретно съобщение на Организацията Вриними. Да не се разпространява извън пределите на Първи пръстен от локалната мрежа

Предавател Рилай 00 настроен за приемане на блуждаещи сигнали

Начало 19.40.40 по часовия пояс на Доковете, 17/01 52090 година на Организацията (128.13 дни от падането на Страумлинските владения)

Синтаксис за връзка 14, копиране на посланието проследено по разклонения. Сила на сигнала S/N, отговаряща на тази от предишните радиосигнали

Език: самнорск

Подател: Джефри Олсъндот от Не-знам-къде-се-намирам

Тема: Здравейте. Казваме Джефри Олсъндот. Корабът ни претърпя авария и се нуждаем от помощ. Моля отговор

Резюме: Съжалявам за грешките. Тази клавиатура е глупава!!

Ключови фрази: Не знам

Получател: Някой в Рилай

Послание: (празно)

Петнадесет

Ездачите се плацикаха във вълните на плажа.

— Мислиш ли, че животът му е в опасност? — попита този с тънкото зелено стебло.

— Чий живот? — отвърна на въпроса с въпрос онзи със синкавата черупка.

— На Джефри Олсъндот, човешкото дете.

Синя раковина изпъшка мъченически и започна да се консултира със скродера си. Бяха дошли на брега, за да се освободят поне за кратко от всекидневните грижи, но Зелено стебло не го оставяше на мира. Той прегледа набързо вероятностите за възникване на рискова ситуация около Джефри.

— Разбира се, че е в опасност, бъбривке. Това става ясно дори само от последното му послание!

— О! — В гласа на Зелено стебло пролича объркване. — Съжалявам, че отново ти напомних за нашите грижи.

Така си беше. Това припомняне само го разтревожи, но той не можеше да направи нищо, за да промени положението. Тя замълча, а само след миг Синя раковина дочу радостното й тананикане край брега. Вълните ги обливаха безспир с благодатна прохлада. Синя раковина се потопи целия във водата, поглъщайки живителната енергия, която кипеше в недрата й. Брегът се простираше невиждано красив. Никъде по света не бе попадал на такава хубост. Дори най-силните думи бледнееха пред съвършенството на Отвъдното. Когато пяната се отдръпнеше от телата им, отгоре се откриваше индиговият небесен купол над Доковете. Понякога върху неговото кадифе проблясваха междузвездни кораби.

Синя раковина се опита да освободи съзнанието си от грижите. Всеки час, прекаран в спокойно съзерцание, му помагаше да затвърди по още някой от своите спомени… Но сега от усилията му не излезе нищо — вече не можеше да прогони тревогите, които му припомни Зелено стебло. След малко отново заговори:

— Понякога ми се иска да бях от Малките ездачи.

Тогава щеше да прекара целия си живот на едно място, а скродерът му би бил със съвсем ограничена памет.

— Разбирам те, но ние вече сме избрали своя път — отвърна Зелено стебло. — А този избор е свързан с много жертви. Понякога трябва да помним дори неща, които са се случили само веднъж-два пъти. Но затова пък имаме шанс пред нас да се открият възможности за невероятни приключения. Каквото и да се случи, аз се радвам, че приехме да се нагърбим със спасителната експедиция, Синя раковина.

Изглежда този ден и двамата нямаха подходящо настроение за почивка край брега. Синя раковина коригира височината на скродера си и се изравни със Зелено стебло. После се задълбочи в механичната си памет, преглеждайки отново данните, с които разполага. Имаше твърде подробна информация за всякакъв род катастрофи. Създателят на първия скродер явно е смятал войните, отклоненията и болестите по растенията за особено съществена част от историята на света. Такива вълнуващи събития бяха способни да заличат цели цивилизации от лицето на земята.

Но Синя раковина си даваше сметка, че пречупени през безкрайността на Вселената, тези бедствия се превръщаха в незначителна подробност от историята на цивилизациите. Извънредни отклонения с унищожителен размах се наблюдаваха само веднъж на хилядолетие. Това, че двамата със Зелено стебло станаха свидетели на едно от тях, си беше просто лош късмет. През последните десет седмици няколко цивилизации на Върха отпаднаха от Мрежата. Те бяха погълнати от симбиозата, която всички вече наричаха Страумлинската зараза. Търговията на Върха бе парализирана. Откакто получиха финансова помощ да продължат работа, двамата със Зелено стебло изпълниха няколко поръчки, но всичките бяха в Средното ниво.

„Вриними“ се нае да организира секретна мисия до Дъното на Отвъдното. Тъй като двамата със Зелено стебло волю-неволю вече се замесиха в тази история, участието им в експедицията беше напълно естествено. В момента „Единак II“ стоеше в един от хангарите, за да го оборудват със самонасочващи се антени и приспособления, пригодени за работа на Дъното. Внезапно цената на кораба им скочи десет хиляди пъти. Дори не стана нужда да се пазарят… А това бе най-обезпокояващо от всичко досега.

Всяко усъвършенстване на оборудването беше от жизненоважно значение. Предстоеше да приближат самия край на Застоя. В най-добрия случай това би било ужасно изпитание и за тях, и за кораба. Последните проучвания обаче показваха раздвижване около границите на Зоните. Само една малка грешка или неточност щеше да ги отпрати от другата страна, където скоростта на светлината беше установена величина. Ако това станеше, единствената им надежда оставаха допълнителните двигатели, които сега монтираха на техния кораб.

Синя раковина бе готов да поеме този риск. Преди да срещне Зелено стебло той на няколко пъти стигна Дъното и дори един-два пъти заседна в неговите плитчини. И все пак…

— И аз като теб обичам приключенията — започна Синя раковина, но в гласа му се прокрадна раздразнение. — Обаче да ходим чак до Дъното, за да спасяваме някакви, които са имали неблагоразумието да се натикат в тая дивотия… Ако ни платят достатъчно, тогава — да. И все пак… Представи си само, че корабът на страумляните наистина се окаже толкова важен, колкото смята Равна. Да си призная, това ми се вижда доста невероятно — много време мина, а нищо не подсказва, че Отклонението е непълно. Но Равна накрая успя да убеди Организацията в своите аргументи. Та казвам, представи си, че там долу има нещо, което застрашава Страумлинската зараза…

Ако Заразата усетеше някак кроежите им, щеше да изпрати флотилия от десетки хиляди бойни кораби, които да търсят онова, за което бяха тръгнали и те. На Дъното „Единак II“ щеше да е малко по-сигурен от обикновените кораби, но това пак нямаше да спаси живота им.

Откъм Зелено стебло не дойде никакъв отговор. Чуваше се само доволното й тананикане. Дали пък не изгуби отново нишката на разговора? После гласът й долетя изпод водата и заедно с него отново го връхлетяха грижите.

— Разбирам, че това може да е краят, Синя раковина. Но продължавам да мисля, че трябва да рискуваме. Ако всичко свърши благополучно, постигнатото от нас ще има огромна стойност. Ако експедицията ни има дори минимален шанс да спре Заразата, тогава наистина е съдбоносна. Би могла да спаси хиляди цивилизации, а заедно с тях и милиони брегове с ездачи…

— Хм, в момента следваш инстинктите на стеблото си, а не разума на скродера.

— Сигурно си прав. — Двамата бяха свидетели на развитието на Заразата още от нейното възникване. Ужасът и съчувствието им към засегнатите нарастваха с всеки изминат ден. — Въпреки това си мисля, че дори да останем тук още цяла година, докато напълно осъзнаем и почувстваме събитията, нашето решение няма да се промени и пак бихме приели да извършим спасителната експедиция.

Синя раковина нервно се затъркаля напред-назад. Пясъкът нахлуваше заедно с водата през перестите му листа. Тя беше права, в името на всички Сили, тя беше права. Но той още не можеше да го признае гласно. Предстоящата експедиция го изпълваше със страх.

— Помисли още веднъж, приятелю. Ако нашата мисия наистина е съдбоносна за всички обитатели на Отвъдното, няма как те да не ни помогнат. Нали ти е известно, че в момента Организацията води преговори с емисаря на Древната. Ако те завършат в наша полза, тогава сигурно ще получим ескорт, който е осигурен от трансцендентна Сила!

Тази идея почти разсмя Синя раковина. Двамина беззащитни ездачи, тръгнали да рискуват живота си в Дъното на Отвъдното, които обаче са охранявани от Трансцендентното!

— Надявам се да си права — едва успя да промълви той.

Двамата ездачи не бяха единствените, които таяха надежда за помощ от Трансцендентното. Недалеч от мястото, където се плискаха във водата, Равна Бергсъндот нервно крачеше из кабинета си. Що за ирония на съдбата — дори почтените хора да извличат изгода от масовите бедствия! След провала на Арбитражната арткорпорация прехвърлянето на Равна в Отдела по маркетинг на Организацията окончателно се реши. Откакто Заразата започна да се разпространява и пазарите на Върха изпаднаха в колапс, интересът на Организацията към Страумлинското отклонение нарасна значително. „Специалните“ познания относно човешката природа внезапно станаха изключително ценни и доскорошната стажантка се превърна в незаменим съветник. Въпреки че Страумлинското отклонение представляваше вече само малка част от новообразуваната Зараза, оскъдните данни, които Заразата благоволи сама да даде за себе си, бяха изключително на самнорск. Грондър и неговите шефове продължаваха да настояват за компетентното мнение и анализите на Равна.

Е, тя не се съмняваше, че от нея има полза. Бяха успели да прихванат сигналите на кораба беглец, чрез които той определи и своите координати. След деветдесет дни получиха и първото съобщение от единственото оцеляло човешко същество — Джефри Олсъндот. Оттогава размениха не повече от четиридесетина послания, но и от тях научиха достатъчно за Остриетата, господин Стийл и злодеите Дърворезбари. Равна осъзнаваше с болезнена яснота, че ако не се притекат на помощ и този човешки живот скоро ще угасне. Колкото и да е невероятно, неговата загуба би била по-фатална от всички непоправими поражения, причинени от Отклонението досега. Смъртта на Джефри Олсъндот щеше да е по-съдбоносна дори от рухването на Страумлинските владения. Слава на Силите, че Грондър се нае да подкрепи спасителната мисия. Тя им даваше още един шанс да научат нещо важно за Страумлинското отклонение. Освен това очевидно глутниците на Остриетата привлякоха вниманието на шефа й. Груповото съзнание беше нещо непознато за Отвъдното.

Грондър успя да запази в пълна тайна подготовката на спасителната мисия. Но най-голямата му заслуга бе, че убеди шефовете си да парафират разрешението за експедицията.

Равна отправи поглед към брега. Когато вълните се отдръпваха от пясъка, тя виждаше листенцата на ездачите да стърчат сред пяната. Как им завиждаше само! Всеки път, щом напрежението и неприятностите им се стореха непосилни, те просто ги заличаваха от паметта си с един замах.

Ездачите бяха едни от най-многочислените обитатели на Отвъдното. Расата им се състоеше от множество разновидности, но в едно нещо научните анализи напълно съвпадаха с легендите за тях — преди много, много време всички те бяха произлезли от един-единствен вид. В далечното минало, когато Мрежата още не е съществувала, те са били водорасли в плитчините на морските брегове. По-късно в хода на еволюцията развили собствен интелект, почти напълно лишен от кратковременна памет. Докато се плискаха в крайбрежните вълни, през тях преминаваха мисли и емоции, които не оставяха никаква следа в съзнанието им. Единствено многократното повторение и то в продължителен период от време можеше да съхрани в паметта им спомена за нещо минало. Въпреки това дори малкото интелект и несъвършената памет, които притежаваха, бяха жизненоважни за тяхното оцеляване. Помагаха им да открият най-благоприятното място, където да хвърлят семената си. Правилният избор щеше да осигури храна и защита за много поколения напред.

После някаква неизвестна раса се натъкнала на тези безгрижни мечтатели и решила „да им помогне“. Някой гений ги беше качил на подвижни платформи, наречени скродери. С помощта на колелата те вече се движеха спокойно покрай брега. Освен това придобиха способността да движат и да си служат с клонките и листата си. Посредством вградената в скродерите механична кратковременна памет можеха да се учат по-бързо, така че новопридобитата мобилност да не ги убие.

Равна откъсна поглед от приятелите си. Нещо се носеше в небето над дърветата — пристигаше емисарят на Древната. Може би трябваше да извади от водата Зелено стебло и Синя раковина — те също имаха отношение към разговора, който се канеше да проведе с него. Не, по-добре да се поплискат още малко край брега. Ако не успееше да получи специалното оборудване от Силата, ги чакаха тежки времена…

Освен това Равна предпочиташе да проведе този разговор без свидетели. Тя кръстоса ръце на гърдите си и втренчи поглед в небето. До този момент Организацията бе направила всички възможни стъпки, за да проведе личен разговор с Древната, но тя продължаваше да общува единствено чрез своя емисар… А той беше настоял за среща на четири очи с нея.

Емисарят се приземи на няколко метра и я поздрави с дълбок поклон. Кривата му усмивка обаче развали този любезен жест.

— Фам Нувен на вашите услуги.

Равна леко се поклони в отговор и го поведе към кабинета си. Ако е изпитвала притеснение, че срещата на четири очи ще я развълнува и смути, то е била съвсем права.

— Благодаря, че се съгласихте за тази среща, сър. Организацията „Вриними“ желае да отправи една изключително важна молба към вашия главнокомандващ (а дали не бе по-правилно да каже „собственик“, „господар“, „повелител“?)

Фам Нувен се разположи на предложеното му място и лениво отпусна крайници. Двамата не се бяха срещали след онази нощ във „В компанията на странниците“. Грондър обаче й каза, че Древната още го държи на Рилай, за да се рови из архива и да търси информация, касаеща човечеството и неговия произход. Сега вече беше ясно защо Силата склони да ограничи достъпа си до Мрежата. Нейният емисар можеше да продължи проучването чрез локалните връзки. Освен това Древната използваше неговия интелект, за да пресее огромните купища информация и да извлече само онова, от което имаше нужда.

Равна наблюдаваше своя гост с крайчеца на окото, преструвайки се, че задълбочено изучава данните в компютъра си. Нахалната усмивка на Фам никак не беше променена. Тя се зачуди дали някога ще събере кураж да го попита… колко човешка емоция бе вложил в тяхното любовно приключение. Изпитваше ли изобщо нещо към нея? Проклятие, поне беше ли изкарал приятно онази нощ!

От гледна точка на Трансцендентното той сигурно е сравнително ограничена база данни, но за нея си оставаше човешко същество.

— Ами, виждате ли… Организацията продължи да наблюдава кораба беглец от Страум, дори след като вашият главнокомандващ изгуби интерес към него.

Фам Нувен любезно повдигна вежди.

— Така ли?

— Преди десет дни обичайният сигнал за определяне координатите на кораба беше прекъснат от ново съобщение, очевидно изпратено от оцелял член на екипажа.

— Моите поздравления. Успели сте да запазите това в тайна дори от мен самия.

Равна не обърна внимание на това явно предизвикателство.

— Постарахме се да го запазим в тайна от всички, сър. Причините за това са ви известни.

Тя извика върху екрана на компютъра си разменените през последните дни съобщения и го обърна към Фам. Бяха преведени на трисквелайн, за да може и той да ги разбере. Естествено, при превода бяха коригирани правописните и стилови грешки на оригиналните послания. Тонът им обаче оставаше непроменен. Равна имаше за задача да контактува с бегълците от името на Организацията. Беше все едно да разговаряш в тъмна стая с някого, когото никога преди не си виждал. Въпреки това тя можеше да си го представи лесно. Тънко пискливо гласче, което викаше за помощ иззад неправилно поставените главни букви и изобилието от удивителни знаци. Тя не разполагаше с видеозапис на детето, но чрез архива на човешката раса от Сяндра Кей се добра до снимки на неговите родители. Изглеждаха като типични страумляни, но имаха кафявите очи на клановете Линден. Малкият Джефри трябваше да е слабичък и с кафява кожа.

Погледът на Фам Нувен пробяга по съдържанието на съобщенията и се закова на последните няколко реда.

Организацията (17): На каква възраст си, Джефри?

Обект (18): На осем. Искам да кажа, че съм осемгодишен. Вече съм достатъчно голям, но въпреки това се нуждая от помощ.

Организацията (18): Ние ще ти помогнем. Ще дойдем, колкото се може по-скоро, Джефри.

Обект (19): Съжалявам, че вчера не можах да се свържа с вас: Лошите пак бяха на хълма. Не беше безопасно да идваме при кораба.

Организацията (19): Толкова ли са близо до вас лошите?

Обект (20): Да, да. Виждам ги от острова. Сега на кораба сме заедно с Амди. Когато пристигнахме навсякъде около него имаше убити войници. Дърворезбарите често нападат по тези места. Майка е мъртва. Татко е мъртъв. Джоана е мъртва. Господин Стийл ще ме пази, колкото може. Той казва, че трябва да съм смел.

Докато Фам четеше, усмивката му се стопи.

— Горкото дете — каза меко накрая той. После сви рамене и шляпна с длан по масата пред себе си. — Е, радвам се, че „Вриними“ изпраща спасителна мисия. Много щедро от ваша страна.

— Не е точно така, сър. Погледнете отново темите от номер 6 до номер 14 — момчето се оплаква от системите на кораба.

— Наистина, говори за неща, които сякаш са стари като света — клавиатура, видеоекран, липса на гласоопознавателна система. Изключително недружелюбна обстановка. Изглежда корабокрушението е извадило от строя почти всичко, а?

Преди срещата Равна се бе заклела пред себе си да запази хладнокръвие, независимо от обстоятелствата.

— Не вярвам да е точно така, ако се има предвид къде е правен корабът. — Фам само се усмихна, затова Равна продължи с обясненията. — Процесорите работят като тези от Върха или произведените в Трансцендентното. Единствено неблагоприятната околна среда, в която се намират в момента, е причина да загубят обичайната си чувствителност.

Фам Нувен откърти дълбока въздишка.

— Всичко досега съвпада с версията на ездачите, нали? И ние продължаваме да храним илюзии, че тая щайга съдържа някаква велика тайна, която е в състояние да види сметката на Заразата.

— Точно така!… Виж, по едно време Древната беше много заинтригувана от подобна възможност. Защо сега изведнъж изгуби всякакъв интерес? Има ли причина, която да дава основание за съмнения, че корабът е ключ към спасението от Заразата?

Такава бе версията на Грондър за внезапно спадналия интерес на Древната. През целия си живот Равна Бергсъндот само слушаше легенди за Силите. Сега й се отдаваше шанс да поговори лично с една от тях. Чувството, което изпита при тази мисъл, беше невероятно.

След минута мълчание Фам отвърна:

— Това е малко вероятно, но не е изключено да си права.

Равна бавно изпусна дъха си, който задържа, докато чакаше отговор.

— Добре. При това положение нашата молба е напълно основателна. Нека допуснем, че заседналият кораб съдържа нещо, което е много необходимо на Отклонението; нещо, от което се чувства застрашено. В такъв случай то знае за съществуването на кораба и най-вероятно следи ултрасветлинния трафик в тази част на Дъното. Тогава излиза, че нашата експедиция ще отведе Отклонението точно в целта и ще бъде чисто самоубийство за екипажа на спасителния кораб. И най-важното — ще направи Заразата непобедима.

— Е, и?

Равна с трясък затвори компютъра. Хладнокръвието й сякаш се изпари във въздуха.

— Е, затова Организацията „Вриними“ моли Древната за помощ при подготовката на спасителната експедиция, така че да се намали опасността при атака от страна на Заразата.

Фам Нувен само поклати глава.

— Равна, не забравяй, че говориш за експедиция до дъното на отвъдното! Няма Сила, която да те отведе за ръчичка дотам и да те пази през цялото време. Дори корабът-емисар на Древната ще трябва да разчита единствено на собствените си сили, ако попадне в онзи район.

— Не се прави на по-голяма мижитурка, отколкото си в действителност, Фам Нувен! Знаеш, че там долу дори Отклонението ще прилича на обикновено препятствие! Ние молим за екипировка, която е изработена в Трансцендентното и е предназначена за онези дълбини! При това проверена и в необходимото количество.

— Мижитурка, а! — Чертите на Фам Нувен изведнъж се изопнаха, но усмивката още не бе изчезнала напълно от лицето му. — Това ли е обичайният начин, по който се обръщаш към някоя от Силите?

„Само преди една година по-скоро бих умряла, отколкото да се обърна директно към която и да е от силите.“ Тя се облегна назад и на свой ред му отправи предизвикателна усмивка.

— Зная, че си свързан с една от Силите, но ми позволи да ти разкрия една малка тайна, господинчо. Мога да отгатна кога връзката работи и кога си изключен от употреба.

Отново това негово любезно любопитство:

— Така ли? И как точно познаваш?

— Фам Нувен — когато е самият той — е остроумен, егоистичен и изискан като слон в стъкларски магазин. — Тя отново си припомни нощта, която прекараха заедно. — Докато се държиш арогантно и пускаш остроумни забележки наляво и надясно, значи няма за какво да се тревожа.

— Хм, заключенията ти не биха издържали една по-сериозна критика. Ако Силата ме управляваше пряко, за него не би било трудно да влезе в ролята на мижитурка, какъвто е… — той вирна глава — … мъжът на твоите мечти.

Равна прехапа език.

— Може и така да е, но аз разчитам и на сведенията от шефа си. Той ми разясни как да тълкувам натоварването на предавателите. — Тя хвърли поглед към компютъра. — Сега Древната черпи по-малко от десет килобайта на секунда от целия Рилай… Което означава, приятелю, че в момента ти не предаваш директно. Оттук следва, че глупашкото ти поведение се дължи единствено на теб самия, Фам Нувен.

Червенокосият тихо се засмя. Дали това беше признание, че го е притиснала до стената?

— Разкри ме. Аз съм изключен, откакто Организацията убеди Силата да намали потреблението си. Но все пак държа да знаеш, че тия десет килобайта са натоварени с онова, което двамата с теб си бъбрим в момента. — Той млъкна и демонстративно се заслуша в нещо, после махна с ръка. — Освен това Древната каза, че е „той“.

Равна неволно се засмя. Имаше нещо абсурдно в тази демонстрация, пък и не вярваше, че една Сила може да си позволи такава плоска шега.

— Добре тогава, радвам се, че той е сред нас. Чуй ме, Фам, за възможностите на Трансцендентното нашата молба не представлява никакъв проблем. Но ако ни помогнеш, това би могло да спаси цели цивилизации от унищожение. Дайте ни няколко хиляди кораба. Ако са с дистанционно управление, тогава още по-добре.

— Древния би могъл да изпрати такава флотилия, но корабите му едва ли ще свършат по-добра работа от направените на Средно ниво. За да изиграеш Зоните — той направи пауза, сякаш изненадан от собствените си думи — се иска много хитрост и ловкост.

— Значи трябва да избираме между количество и качество. Добре, съгласни сме на всичко, което Древния…

— Не.

— Фам! Става дума само за няколко дни работа на Силата. Тя вече хвърли много повече средства и усилия да изучи природата на Заразата.

Сигурно и тяхната единствена дива нощ бе й струвала не по-малко скъпо. Но Равна си наложи да не казва това на глас.

— Точно така. А пък „Вриними“ изхарчи почти всички получени средства.

— За да се разплати с клиентите си, които вие ощетихте! Фам, не можеш ли поне да ни кажеш защо?

Наглата усмивка почти изчезна от лицето на емисаря. Той отново прегледа набързо данните в компютъра. Не, Фам Нувен със сигурност не бе обсебен от Силата и по-голямата част от него си оставаше човешко същество. Тя разбра това по изражението му, когато четеше посланията на Джефри Олсъндот. Зад арогантността се криеше почтено и чувствително създание.

— Ще направя каквото е по силите ми. Но помни, Равна, дори да съм част от Древния, моята памет и способностите ми да обяснявам са ограничени като човешките.

— Точно така. Отклонението вече поглъща Върха на Отвъдното. Докато тази твоя Сила се стиска като някоя пинтия, сигурно ще изчезнат още петдесет цивилизации. Дори след няколко хиляди години все още ще личат последиците от това бедствие — отровени звездни системи, изкуствени раси и кръвожадни идеи, които само чакат някой да ги приведе в изпълнение. Но — колкото и да ми е неприятно да го кажа — какво чак толкова е станало?! Древния се занимава с проблема вече близо сто дни. Това е много дълго време, особено за някой древен като него. Той съществува вече десет години и съзнанието му е устремено някъде далеч напред към… промените, които ще го направят независим, от какъвто и да било род комуникации. Защо му трябва да се занимава с нашите дребни несгоди?! — Изреченото дотук бе една от стандартните теми, разработвани в училище, но Равна не можа да се овладее. Сега всичко е съвсем истинско! — Но въпреки това историята гъмжи от примери, когато Силите са помагали на раси от Отвъдното, а понякога дори на отделни личности!

Преди срещата тя основно проучи расата, която беше създала Древния. Хората от нея се оказаха непоправими празнодумци. Съобщенията им по Мрежата съдържаха предимно клюки и празни брътвежи, което личеше дори след съвестния превод, осигурен от Рилай. Изглежда нямаха никакви заслуги към Древния и той не се чувстваше длъжен на човешкия род. Оставаше да разчита на собствения си чар — последния й коз при преговорите.

— Виж какво, опитай се да погледнеш нещата от друга страна. Дори обикновените хора нямат нужда от дълги обяснения, когато се налага да помогнат на пострадало животно.

Усмивката на Фам лека-полека започна да се връща.

— Голям майстор на сравненията и примерите се извъди! Все пак имай едно наум, че нито едно сравнение не е напълно точно, защото колкото по-сложна е дадена система, толкова по-комплицирана е и нейната мотивация за едно или друго действие. Но… Е, добре, нека поразсъждаваме върху едно друго сравнение. Древния е почтено момче и притежава хубав дом в най-представителния квартал на града. Един ден се събужда и вижда, че има нов съсед — мърльо, от чийто имот постоянно бълва отровна мътилка. На мястото на Древния и ти би се загрижила какво става, нали? Най-вероятно първо ще огледаш дали е засегнат твоя имот. После ще поговориш с натрапника и ще поразпиташ откъде идва, за да добиеш представа какво може да се очаква от него. Организацията „Вриними“ стана свидетел на част от тези проучвания.

И така, не след дълго Древния разбира, че новият съсед е нехигиенична и гадна персона. Начинът му на живот отравя околната среда и замърсява храната. Това е доста обезпокоително. От него смърди лошо, а освен това причинява вреда на много безобидни и беззащитни живи същества. Но след по-задълбочено проучване се установява, че неговите безобразия не засягат частната собственост на нашия приятел. Затова Древния се ограничава да прикани съседа да ограничи смрадта, която се носи от дома му. А това, че онзи яде токсични храни, може да се приеме и като въпрос на личен избор. — Фам направи пауза. — Мисля, че това сравнение е доста сполучливо и изяснява картината. След първоначалната мистерия Древния стигна до заключение, че това Отклонение е съвсем обикновено и толкова банално, че дори създания като нас двамата могат да установят неговата недобронамереност. То се е носело из архивите на Отвъдното под една или друга форма стотици милиони години.

— В такъв случай бих събрала всичките си съседи и бих изгонила натрапника от града!

— И това се обмисляше, но би излязло много скъпо. Освен това доста хора ще пострадат при такава акция. — Фам Нувен спокойно се изправи и се усмихна обезкуражаващо. — Е, това е всичко, което имахме да ти кажем.

После се упъти с равна крачка обратно към дърветата, а Равна едва се удържа да не го догони.

— Накрая един личен съвет — не взимай всичко толкова присърце, Равна. Сама знаеш, че съм видял много неща през живота си. От Дъното на Вечния застой, та чак до Трансцендентното всяка зона си има и добрите, и лошите страни. В основата на Отклонението — наречи го както искаш: термодинамика ли, икономика ли — е високоразвитият разум и комуникациите на Върха на Отвъдното. Досега Отклонението не е засегнало нито една цивилизация от Средно ниво. Тук долу поддържането на комуникациите изисква огромни разходи и време, а дори най-съвършените системи не притежават собствен разум. За да се контролира такъв район са необходими постоянно действаща военна флота, тайна полиция и още доста от тукашните несъвършени предаватели. Но дори и да ги има, подобно владение ще е трудно за управление като всяка друга империя в Отвъдното. На всичкото отгоре това изобщо не е изгодно за една Сила. — Той се обърна към нея и забеляза мрачното й изражение. — Ей, опитвам се да ти обясня, че хубавото ти дупе е в пълна безопасност. — И посегна да я шляпне отзад.

Равна отблъсна ръката му и се дръпна като опарена. Тя продължаваше трескаво да търси разумни аргументи в подкрепа на своята теза, които биха накарали Силата да поразмисли. Имаше случаи, когато емисар на някоя сила е успявал да промени мнението на своя главнокомандващ. В момента обаче нищо добро не й идваше наум и тя успя само да изтърси:

— А твоята подвита опашка също ли е в безопасност? Ти спомена, че Древния се кани да ни изостави и да се прибере обратно там, където властват единствено Силите. Питам се дали ще те вземе със себе си или ще те остави тук като някое домашно животно, което вече му е в тежест.

Избухването й бе доста глупаво и само разсмя Фам Нувен.

— Пак правим сравнения, а? Най-вероятно е да ме остави тук като автоматична сонда, която е пусната да лети на свобода, след като е приключила задачата си. — Това пак беше грубо сравнение, но по негов вкус. — Във всеки случай, ако това стане достатъчно скоро, аз също бих искал да взема участие в спасителната експедиция. По всичко личи, че Джефри Олсъндот е попаднал в някоя цивилизация, която е още в своето Средновековие. Обзалагам се, че няма друг в Организацията, който да познава тази епоха по-добре от мен. Освен това вашият екипаж не би могъл да си пожелае по-добър съдружник за Дъното от един врял и кипял пътешественик на Кюенг Хо.

Той говореше безгрижно, сякаш смелостта и опитът бяха единствено негова привилегия, а всички останали са несръчни чираци.

— Я гледай ти! — Равна постави ръце на хълбоците и наклони глава. Това вече й дойде твърде много — та нали всичките му спомени бяха една измама. — Вярно, ти си онзи малък принц, израснал сред интриги и убийства, който после полетял сред звездите с Кюенг Хо… Замислял ли си се наистина за своето минало, Фам Нувен? Или твоят Древен тактично те отклонява от деликатната тема? След онази очарователна вечер във „В компанията на странниците“ аз обаче се замислих над въпроса. И знаеш ли какво — от целия ти живот има само едно-две неща, в които можеш да бъдеш абсолютно сигурен. Например, че наистина си бил астронавт в Изостаналата зона. Всъщност не, става дума за двама-трима астронавти, защото нито едно от намерените тела не е било цяло и е трябвало да те закърпят с наличните останки.

Ти и твоите спътници сте били убити в долния край на Великия застой. Това е всичко. А, още нещо. Корабът ви не е имал способността автоматично да възстановява заложената в него памет. Единственото, което открихме в харддиска, беше написано най-вероятно на някой от азиатските езици на Земята. Ето това е всичко, абсолютно всичко, с което разполагаше Древния, когато е замислял измамата.

Усмивката на Фам сякаш замръзна на лицето му. Равна се възползва от това, че той не може да обели и дума, и продължи бързо:

— Но няма нужда да го виниш за стореното. Нали разбираш, той беше заставен да действа доста бързо. Целта му е била, колкото се може по-скоро да убеди „Вриними“ и мен самата, че ти си истински. Затова се е разровил из архива и е скалъпил този миш-маш, който сега смяташ за свои спомени. Просто е взел по нещо оттук-оттам. Сигурно работата му е отнела цял един следобед, затова трябва да си му благодарен за положените усилия.

Трябва да призная, че Кюенг Хо наистина е съществувал. Но на Земята, при това хиляди години преди космическите полети. Вероятно е имало и звездни колонии, чиито основатели са от азиатски произход, макар това да си е чиста догадка от негова страна. Няма спор, Древния наистина има чувство за хумор. Нагодил е целия ти живот като рицарски роман чак до последната трагична експедиция. Това, между другото, е имало за цел да ме срази окончателно! В моя чест е направил комбинация от няколко пренийорски легенди.

Тя за миг си пое дъх и отново продължи в скоропоговорка:

— Жал ми е за теб, Фам Нувен. Докато не се разровиш из своето минало, ти ще бъдеш най-самоувереният тип във Вселената. Но дали си пробвал някога своите прословути умения на капитан и дали си се питал как така стана герой? Обзалагам се, че не си! За да си велик воин и ненадминат ас сред пилотите се искат милиони умения и професионални тънкости, които в повечето случаи дори се задействат на подсъзнателно ниво. На Древния му е било достатъчно да те натъпче само с някакви бегли спомени, за да създаде илюзията за завършена личност. Опитай се обаче да надникнеш под повърхността, Фам. Сигурна съм, че ще видиш само една огромна празнина.

Самоувереността на нахалния всезнайко беше ударена право в сърцето.

Червенокосият стоеше с кръстосани пред гърдите ръце и потропваше с пръсти по ръкава си. Когато тя най-накрая млъкна, усмивката му стана още по-широка и вбесяващо покровителствена.

— Моя бедна и глупавичка Равна. Ти дори сега продължаваш да не проумяваш колко могъщи са Силите всъщност. Древния не е някой тиранин от Средно ниво, който промива мозъците на жертвите си и им насажда повърхностни спомени. Измамата, идваща от Трансцендентното, има по-голяма дълбочина дори от представата за реалността в човешкия мозък. Пък и откъде можеш да си сигурна, че наистина става дума за измама? Само защото си прегледала архива на Рилай и не си открила в него моя Кюенг Хо ли?

Моят Кюенг Хо!

Той замълча. Дали само се опитваше да си припомни нещо? Или наистина си спомняше? За миг Равна зърна как по лицето му се мярна паника. После бързо изчезна и беше заменена от познатата самоуверена усмивка.

— Мислиш ли, че е възможно дори да си представиш какво съдържат архивите на Трансцендентното и какво би могъл да научи за човечеството от тях Древния? „Вриними“ трябва да са му благодарни, че им е разкрил моя произход. Те сами никога не биха могли да научат толкова много.

Разбери, аз наистина страшно съжалявам, че не мога да помогна. Дори всичко да се окаже някаква глупава грешка, аз пак бих желал да видя онези деца вън от опасност. Ти обаче наистина не бива да се притесняваш от Заразата. Тя вече почти достигна предела си. Дори да намериш начин да я унищожиш, това няма да помогне на бедните създания, погълнати от нея. — Той се засмя, но смехът му бе някак пресилен и твърде висок. — Е, сега наистина трябва да вървя. Древния ми заръча да оправя още няколко недоразумения този следобед. Той никак не беше доволен от срещата на четири очи с теб, но аз настоях. Нали разбираш, приумици на емисаря, който в момента не е включен на постоянна връзка. Двамата с теб… Аз и ти преживяхме чудесни мигове. Затова си мислех, че ще е хубаво пак да си поговорим. Изобщо нямах намерение да те вбесявам.

Фам включи агравитатора си и полетя над пясъчния бряг. Докато се издигаше нагоре, махна с ръка за сбогом. Вперила очи в него, Равна помаха в отговор. Силуетът му постепенно се стопи в далечината, докато накрая излезе от атмосферата на Доковете, превключи на космическа мощност и се превърна в блед ореол.

Равна гледа след него, докато не се изгуби сред оживения трафик върху теменуженото небе. Проклятие, проклятие, проклятие.

Зад гърба й се разнесе скърцането на колела върху пясъка. Синя раковина и Зелено стебло се връщаха от плажа. По повърхността на скродерите им още лъщеше влага, която превръщаше всяка от шарените ленти в пъстроцветна дъга. Равна тръгна насреща им. Как сега да им кажа, че не могат да се надяват на никаква помощ?!

Когато някой такъв като Фам Нувен действаше от името на Силите, те изглеждаха съвсем различни от онова, което Равна си бе представяла за тях в училището на Сяндра Кей. А тя си въобразяваше, че може да обърне нещата в своя полза само с един разговор! Ама че наивност! Едва сега постепенно започваше да се досеща за истинската същност на Древния, прикрита зад маската на неговия емисар. Това създание можеше да си играе с човешките души така, както някой компютърен програмист разплиташе сложна загадка; Силата бе толкова по-висша от Равна, че единствено непреодолимите различия помежду им спасяваха човешкото създание от нейната мощ.

Бъди доволна и на това, малка пеперудке. Засега само краищата на крилцата ти са опърлени от огъня.

Шестнадесет

Следващите няколко седмици минаха изненадващо добре. Въпреки провала с Фам Нувен, Синя раковина и Зелено стебло не се поколебаха да участват в спасителната мисия. Организацията „Вриними“ дори отпусна допълнително оборудване. Всеки ден Равна предприемаше видео-екскурзия до хангара, където подготвяха кораба. „Единак II“ нямаше да разполага със съоръжения от Трансцендентното, но когато приготовленията завършеха, щеше да представлява нещо наистина изключително. Подновеният кораб щеше да стане устойчив срещу неблагоприятните условия на далечните системи. Имаше двигатели за ултрасветлинна скорост, но формата на корпуса беше класическа за междузвездните кораби от по-неразвитите системи. Макар и пригодени за пътуване в дълбините, попадналите там звездолети се движеха почти слепешката, при това в опасна близост до Изостаналата зона. В онези райони релефът не бе постоянен, нито можеше да се определи от разстояние. Още по-трудно бе да се направи карта. На всичко отгоре промените там идваха без никакъв преход. Не бе изключено дълбинният кораб да заседне в Изостаналата зона за цяла светлинна година, понякога дори за две. Тогава на екипажа оставаше единствено да се надява, че апаратурата няма да го предаде, и да се възползва от системите за летаргичен сън. Съществуваше и рискът, когато се върнат в цивилизацията, да се окаже, че са безнадеждно изостанали от нейното развитие. Но все пак да се върнат живи никак не беше малко.

Равна насочи камерите към дюзите, разположени нагъсто по корпуса. Бяха по-широки от тези на повечето кораби, пристигащи в Рилай. Не бяха най-сполучливият модел за Средно ниво или пък за Върха на Отвъдното, но пък се управляваха от адаптирани към извънредните условия (разбирай Дъното на Отвъдното) компютри. Така корабът щеше да се движи толкова бързо, колкото и всички останали съдове на това ниво.

Грондър й позволи почти през цялото си работно време да се занимава с подготовката на експедицията. След няколко дена Равна си даде сметка, че това не е само жест на добра воля. Тя наистина беше най-подходящият служител за тази работа. Познаваше човешката природа и владееше до най-големи тънкости боравенето с архивите. А и Джефри Олсъндот се нуждаеше от някой, който всеки ден да подхранва надеждата му за избавление. Всичко, което й разказваше момчето, представляваше поверителна информация от изключително значение за тях. Дори операцията да се развиеше според предварителните планове, дори Отклонението изобщо да не надушеше какво се готви, спасителната експедиция пак щеше да е много трудна и рискована. По всичко личеше, че момчето и неговият кораб се намират на бойно поле, където се води кървава война. За да бъдат измъкнати от там, се изискваха бързи решения и тяхното прецизно изпълнение. Спасителите се нуждаеха от актуализирана база данни и предварително начертана стратегия. За съжаление условията на Дъното не позволяваха да се работи с такава точност, а и възможностите да се ползва архива оттам бяха твърде ограничени. От експертната преценка на Равна зависеше кои материали от архива да се прехвърлят в корабната памет.

Тя имаше постоянна връзка с Грондър на локално ниво, а често дори и в реално време. Той също държеше мисията да бъде подготвена максимално добре.

— Не се притеснявай, Равна. Ще отделим голяма част от R00, за да работи само в услуга на експедицията. Ти ще си техният посредник в Рилай, при това ще имаш постоянен контакт с нашите най-добри стратези. Ако… не се появи нещо извънредно, ще можеш спокойно да направляваш спасителната мисия.

Само преди четири седмици Равна не би се осмелила да поиска нещо повече, но сега…

— Сър, имам по-добра идея. Изпратете ме заедно с ездачите.

Всички части от челюстта на Грондър изтракаха едновременно. Тя беше виждала и преди израз на толкова голямо учудване у някои като Ейгравън, но не и при улегналия и хладнокръвен Грондър. Няколко минути той не можа да пророни нито дума.

— Не. Имаме нужда от тебе тук. Ти си най-компетентният и здравомислещ наш експерт по въпросите на човечеството.

Дискусионните групи, занимаващи се със Страумлинското отклонение, бълваха по сто хиляди съобщения на ден и близо една десета от тях съдържаха информация, касаеща хората. Хиляди представляваха просто предъвкани стари идеи, други си бяха чисти глупости, трети — откровени лъжи. Системите на отдел „Маркетинг“ доста добре се справяха с пресяването на плявата и още в началото отстраняваха нелепите и глупави съобщения. Но когато трябваше да се претегли значимостта на съобщения, касаещи човешката природа, тогава Равна беше без конкуренти. Съставянето на анализите и изследователската работа в архива върху човешките цивилизации поглъщаше повечето й време. Всичко това щеше да замре, ако тръгнеше заедно с ездачите.

През следващите няколко дни обаче Равна продължи да тормози своя шеф с настояването да замине към Дъното. Който и да стои начело на експедицията, щеше да се нуждае от изчерпателна информация за човешкия род и по-конкретно за човешките деца. Най-вероятно Джефри Олсъндот никога не бе срещал представител от расата на ездачите. Но дори този аргумент не промени мнението на Грондър. Затова пък някои събития, които не бяха така пряко свързани с експедицията, успяха да го сторят.

Седмица след седмица скоростта, с която Заразата се разпространяваше, намаля. Това трябваше да се очаква, т.е. съвпадаше със становището на Древния, изразено чрез Фам Нувен — всяко Отклонение имаше ограничен предел, до който можеше да расте. Унизителната паника постепенно изчезна от информационния трафик на Върха. Слуховете и потокът бегълци, идващи откъм погълнатите части, почти секнаха. Поразените участъци се обезлюдиха — приличаха повече на тихи гробища, отколкото на доскоро оживени светове, поразени внезапно от смъртоносна гибел. Участниците в дискусионните групи, които се занимаваха със Заразата, продължаваха да дърдорят за катастрофа, но процентът празни приказки в техните съобщения растеше от ден на ден. Вече не се случваше нищо ново, което да бъде обсъждано и анализирано. През следващите десет години се очакваше да нарасне физическата смъртност в района на Заразата. После щеше да започне нова вълна от колонизиране, като преди това опустелите райони бъдат грижливо проучени и разчистени от развалини, останки от раси и заложени информационни капани. Всичко това обаче предстоеше. Засега връхлетялата ги Зараза все още върлуваше съвсем близо до Рилай.

По волята на някакви свръхестествени сили Равна беше на път да изживее наяве мечтите от своето детство — поход в името на благородна цел или пък спасителна мисия. Още по-странно — тя почти не беше уплашена от разкриващите се пред нея възможности.

Обект (56): Съжалявам, че прекъснах връзката за известно време. Не се чувствах много добре. Но господин Стийл каза, че трябва да поговоря с вас. Той казва, че имам нужда от повече приятели, които ще ме накарат да се почувствам по-добре. Амди също мисли така, а той е най-добрият ми приятел… — като че ли имам цяла кошница с кученца, но много по-умни и забавни от обикновените. Много ми се иска да ви изпратя рисунки. Господин Стийл обеща да отговори на вашите въпроси. Той прави всичко възможно, за да помогне, но лошите глутници скоро пак ще дойдат. Двамата с Амди изпробвахме онова, което ни казахте за кораба. Много съжалявам, но той пак не иска да работи… Мразя тая глупава клавиатура…

Организацията (57): Привет, Джефри. Амди и господин Стийл имат право. На мен винаги ми е приятно да поговорим и наистина мога да те накарам да се почувстваш по-добре.

… съществуват някои изобретения, които ще помогнат на господин Стийл да ви защити срещу враговете. Обмислихме известни подобрения на неговите стрели и огнехвъргачки. Изпращам ти и чертежи как се строят няколко вида крепостни укрепления. Моля, предай на господин Стийл, че не бихме могли да му кажем как се управлява кораба. Полетът с него ще бъде опасен дори за опитен пилот…

Обект (57): Да, дори татко се поизпоти, докато кацнем. Мисля, че господин Стийл просто не разбира това и малко се разочарова.

… А дали на кораба няма някакви други оръжия като тези на бойните фрегати — нещо като бомби и изтребители, които бихме могли да използваме?…

Организацията (58): Има и други изобретения, но ще трябва много време, за да може господин Стийл да ги направи сам. Нашият междузвезден кораб скоро ще тръгне от Рилай, Джефри. Ще пристигнем много преди да успеете да направите останалите изобретения…

Обект (58): Нима вие идвате? Значи наистина идвате най-после!!! Кога тръгвате? Кога ще пристигнете тук???

Равна обикновено пишеше съобщенията си до Джефри на клавиатура — това й помагаше да почувства обстановката, в която се намира детето. Усмихна се срещу екрана — днес щеше да каже на Джефри нещо повече от обичайните мъгляви обещания — можеше да определи кога точно тръгва корабът. Джефри със сигурност щеше да хареса съобщение (59). Тя написа: „По разписание излитаме след седем дни, Джефри. Пътуването ще трае около 30 дни.“ Не беше ли твърде прибързано да определя времетраенето на полета? Последните съобщения в дискусионните групи за границите на Зоните гласяха, че около Дъното се наблюдава необичайна активност. Светът на Остриетата все повече се доближаваше до Изостаналата зона… Ако „бурята“ се усилеше, пътят щеше да трае много по-дълго. Съществуваше дори 1% вероятност да продължи повече от 60 дни. Тя отдръпна ръце от клавиатурата. Трябваше ли да му каже и това? Проклятие. Най-добре е да бъде честна докрай. Забавянето можеше да повлияе зле на местните същества, които помагат на Джефри. Тя се опита максимално просто да обясни на момчето всички рискове по пътя. После се зае да описва спасителния кораб и всички чудесни неща, които той носеше на борда си. Момчето обикновено не пишеше дълги съобщения, освен ако не предаваше нещо от името на Стийл, но по всичко личеше, че много обича да получава от нея дълги писма.

Същата вечер Равна и ездачите си организираха прощално празненство сред вълните на брега. Решиха да го нарекат така, макар да приличаше по-скоро на традиционна човешка веселба, отколкото на събиране на ездачи. Синя раковина и Зелено стебло стояха доста далеч от водата, където пясъкът беше сух и топъл. Равна разположи освежителните напитки и коктейлите върху покривалото от скродера на Синя раковина. После тримата се настаниха на плажа и загледаха прехласнати залеза.

Имаше достатъчно поводи да празнуват — Равна получи разрешение да отпътува с „Единак II“, а и корабът вече беше почти готов за тръгване.

— Наистина ли сте доволна, че идвате с нас, милейди? — попита Синя раковина. — За нас двамата това пътуване ще донесе добри пари, но вие…

Равна се разсмя.

— На мен това ще ми се брои за екскурзия. — Тя толкова дълго и уморително бе спорила с началниците, докато получи разрешение да участва в мисията, че изобщо не й останаха сили да се пазари за заплащането. — Но аз много държах да пътувам с вас.

— Радвам се — включи се в разговора и Зелено стебло.

— Смея се — започна пак Синя раковина. — Моята спътница е особено доволна, че не сте нацупена и кисела. Ние доста се разочаровахме от двукраките, откакто пътувахме с онези наши атестатори. Сега обаче няма никакви причини за тревога. Чели ли сте съобщенията в дискусионната група „Бедствия и катастрофи“ през последните петнайсет часа? Тая Зараза е престанала да расте и границите й вече са почти постоянни. Готов съм веднага да поемем на път.

Поседяха мълчаливо двайсетина минути. Покрай извитата линия на брега сред сгъстяващия се мрак започнаха да се появяват самотни огньове — пикници на колеги след работно време. Изведнъж съвсем наблизо се дочу хрущене от стъпки по пясъка. Равна се извърна и видя Фам Нувен да се приближава към тях.

— Насам — извика тя.

Той бавно тръгна по посока на гласа. След последния им бурен разговор твърде рядко се мяркаше насам. Явно нейните думи го бяха засегнали болезнено. Най-вероятно Древния вече се беше погрижил да ги заличи от паметта му. Въпреки закрилящата го Сила, Фам Нувен все пак си оставаше обикновен човек. Тя осъзна, че е сгрешила, когато се опита да засегне Древния като нарани Фам.

— Поседни при нас. Галактиката ще се появи след около половин час.

Ездачите се разшумоляха. Те толкова бяха погълнати от залеза, че едва сега забелязаха посетителя. Фам Нувен застана с ръце на хълбоците на няколко крачки зад Равна и впери поглед над водата. Когато извърна лице към нея, тя забеляза, че зеленикавата светлина придава на чертите му някаква мрачна и свръхестествена ожесточеност. После обичайната усмивка отново се появи на устните му.

— Дължа ти извинение.

„Аха, Древния май ти е позволил пак да се върнеш при хората.“ Въпреки това Равна се трогна и смутено отклони поглед от него.

— Сигурно и аз трябва да ти се извиня. Ако Древния не иска да помогне, едва ли някой или нещо би променило неговото решение. Тогава не биваше да си изпускам нервите.

Фам Нувен тъжно се засмя.

— Твоите грешки не са така фатални. Аз все още се опитвам да разбера къде се провалих. Но вече е твърде късно да си блъскам главата над това.

Той отново се загледа в морето. След миг Равна също се изправи и тръгна към него. Отблизо очите му бяха като от стъкло.

— Какво има?

„Проклет да си, Древни, ако си решил да го изоставиш. Поне го направи изведнъж, а не го късай парче по парче.“

— Ти беше голям специалист по въпросите на Силите в Трансцендентното, нали така?

Ето пак този негов сарказъм.

— Може и така да се каже.

— Дали тия батковци водят войни?

Равна присви рамене.

— Ами носят се всякакви слухове… Предполагаме, че и между тях съществуват конфликти, но са твърде незначителни, за да бъдат наречени войни.

— Дяволски си права. И там се водят битки, но те са много по-различни от всичко тук, долу. Облагите от мирното съвместно съществуване са толкова големи, че… Ето защо не можах да приема насериозно Отклонението. Това създание е толкова жалко — лигав пес, който е осрал дори собствената си бърлога. И да иска да унищожи останалите Сили, това никога няма да стане. Даже след милиарди години.

Синя раковина се затъркаля към тях.

— Кой е този, милейди?

Това безцеремонно прекъсване беше нещо обичайно в маниера на ездачите, но все не успяваше да привикне с него. Ако Синя раковина си направеше труда да се консултира със скродера си, нямаше да има нужда да пита. И въпреки това въпросът я свари неподготвена. Кой наистина беше това? Тя хвърли поглед към компютъра си. В момента се осъществяваше предаване, което започна с пристигането на Фам Нувен. В името на всички Сили! Три предавателя бяха заети от един-единствен потребител! Тя отскочи като опарена назад.

— Ти?!

— Аз! Още веднъж сме очи в очи, Равна. — Циничното и похотливо изражение сякаш пародираше самоуверената усмивка на Фам. — Съжалявам, че не мога да бъда толкова забавен тази вечер. — Той непохватно се тупна в гърдите. — Използвам подсъзнателните инстинкти на това същество… Опитвам се да спася кожата.

От устата на Фам потекоха слюнки. Очите му се оцъклиха насреща й, а после погледът им се замъгли.

— Какво правиш с Фам?!

Емисарят тръгна залитайки към нея.

— Разчиства си място — долетя гласът на Фам Нувен.

Равна трескаво изрече телефонния код на Грондър. Не последва никакъв отговор. Емисарят поклати глава.

— Точно сега тези от Организацията „Вриними“ са твърде заети. Убеждават ме да намаля потреблението и да освободя предавателите им. Мобилизирали са цялата си смелост, за да ми се противопоставят. И не искат да повярват на онова, което им казвам. — Той се изхили — рязък хълцащ звук. — Както и да е, вече няма толкова голямо значение. Сега разбирам, че атаката тук е била за отвличане на вниманието, и това недоглеждане ми коства живота… Как ти се струва, моя мъничка Равна? Оказа се, че Заразата не е била Отклонение от втора степен. Когато тръгнах, аз само смътно се досещах какво става… Тя е нещо много древно, много могъщо… И в момента жив ме изяжда.

Синя раковина и Зелено стебло дойдоха съвсем близо до Равна. Листата им издаваха слаб стържещ звук. На хиляди светлинни години от тях, някъде в Трансцендентното, една от Силите се бореше за своя живот. Единственото свидетелство за тази схватка на живот и смърт, което те виждаха, бе как едно човешко същество постепенно се превръща в лигавещ се идиот.

— Ето затова искам да ти се извиня, моя малка Равна. Дори да ти бях помогнал, това нямаше да ме спаси. — Гласът му се задави и той захърка мъчително. — Но сега ще си отмъстя. Ето тази мотивация ти вече можеш да проумееш. Подготвих кораба ти. Ако тръгнеш веднага и не използваш агравитаторите, ще успееш да се спасиш през следващия един час.

Гласът на Синя раковина прозвуча едновременно плахо и заплашително.

— Да се спаси? Тук долу може да ни навреди само обикновена военна атака, а досега няма никакви признаци да се готви подобно нещо.

Нима в тихата и спокойна нощ срещу нея стоеше някакъв обикновен маниак? Равна отново направи справка с компютъра си — нищо необичайно, освен засиленото потребление от страна на Древния.

Фам Нувен се опита да се засмее, но това премина в болезнена кашлица.

— О, в атаката няма нищо необичайно, но тя беше много умно подготвена — просто няколко грешки в отговорите през последните седмици. Сега бедствието стигна своята кулминация и ще отслабне само след няколко часа. Но тогава ще бъдат унищожени и безценните системи на Рилай, дадени като дар от Върха… Равна! Ако не се качиш на кораба, ще бъдеш мъртва само след няколко хиляди секунди. Замини оттук и ако оцелееш, отиди на Дъното. Вземи… — Гласът на емисаря съвсем заглъхна в края на изречението. После представителят на Силата за последен път успя да се съсредоточи и по лицето му отново пробягна крива усмивка. — Това е и моят подарък за теб — най-доброто, което мога да направя, за да ти помогна.

Усмивката на Фам постепенно се изгуби. Безжизненият поглед постепенно беше заменен от учудване, което прерасна в нечовешки ужас. Фам Нувен си пое дълбоко въздух, успя само да извика прегракнало и се строполи на земята. Лицето му се зарови в пясъка, а той продължи да издава някакви пискливи и гъргорещи звуци.

Равна отново изкрещя номера на Грондър и се затича към Фам Нувен. Обърна го с лице нагоре и се опита да почисти устата му от пясъка. Припадъкът трая няколко секунди, през цялото време крайниците му трескаво махаха из въздуха. Равна получи няколко здрави удара, докато се опитваше да го укроти. После Фам утихна и тя едва долавяше дъха му. След малко дочу гласа на Синя раковина.

— Той по някакъв начин е успял да отвлече „Единак II“. Корабът вече е на четири хиляди километра и се носи право към Доковете. Небеса, ние сме разорени!

Един неразрешен полет близо до Доковете можеше да причини доста неуредици. Но Равна не обърна внимание на тази заплаха.

— Има ли вече данни за атака? — попита тя през рамо. Беше отметнала главата на Фам назад, за да е сигурна, че може свободно да диша. Ездачите си размениха кратко шумолене. После Зелено стебло отговори:

— Става нещо необикновено. Основните предаватели се държат доста странно. — Значи Древния все още не беше прекъснал връзката. — В локалната мрежа са се появили задръствания и връзките са объркани. Почти всички системи са минали на автоматично управление, а служителите са мобилизирани за извънредна ситуация.

Равна вдигна очи към небето. То беше катраненочерно, обсипано с множество ярки точки — корабите, които идваха и отпътуваха от Доковете. Всичко оставаше мирно и без промени. Но въпреки лъжливото спокойствие нейният компютър също показваше онова, което разтревожи Зелено стебло.

— Равна, в момента ми е невъзможно да говоря — хълцащият глас на Грондър се разнесе във въздуха над нея. Очевидно използваше секретаря си. — Древната е завзела почти целия Рилай. Намери емисаря на всяка цена. — Късно, много късно! — Изгубихме контакт с наблюдателните системи при предавателите. Станаха сривове в хардуера и повечето програми. Древната твърди, че сме били атакувани. — Последва петсекундна пауза. — Индикаторите показват наличие на полети в района на границите ни.

А те се намираха само на половин светлинна година от тях.

— А така! — разнесе се откъм Синя раковина. — Значи полети около границите! Че как са могли да не забележат приближаването им! — И той се завъртя объркано около себе си.

Секретарят на Грондър не обърна внимание на този въпрос.

— Наблюдаваме най-малко три хиляди кораба. Унищожаването на предавателите е…

— Равна, ездачите с теб ли са — това пак беше гласът на Грондър, но много по-отривист и загрижен. Значи вече е самият той.

— Д-д-д-да.

— Локалната мрежа се срива. Животоподдържащите системи спират една след друга. Доковете всеки момент ще престанат да действат. Можехме да удържим на външната атака, ако не се рушахме и отвътре… Рилай умира… — Гласът му се изостри и все по-често се дочуваше прищракване. — Но „Вриними“ ще оцелее, а договорът си е договор! Кажи на ездачите, че ние ще им платим… по някакъв начин, някой ден. Ние изискваме… умоляваме те да проведат спасителната операция, за която подписахме договор. Равна?

— Да, те ви чуват.

— Тогава тръгвайте!

След тези думи гласът му се изгуби съвсем.

— „Единак II“ ще бъде тук след двеста секунди — обади се Синя раковина.

Тялото на Фам Нувен лежеше спокойно на пясъка и дишането му бе станало равномерно. Докато ездачите се търкаляха нервно напред-назад, Равна се огледа наоколо и внезапно осъзна, че смъртта и разрушението витаят във въздуха, макар всичко да изглеждаше мирно и спокойно като преди. Последните слънчеви лъчи прощално проблясваха по гребените на вълните.

После тревогата постепенно взе да се усеща наоколо. Започна да се чува излъчването на тревожни съобщения. Някои от огньовете по брега внезапно помръкнаха и групи от тъмни силуети се втурнаха между дърветата към по-крайните офиси. Сега всички кораби се устремиха нагоре, по-далече от хангарите, издигайки се все по-нависоко над морето. Накрая силуетите им съвсем се изгубиха сред угасващите слънчеви лъчи.

Това бяха и последните спокойни мигове на Равна.

Върху небето започна да нараства непрогледно черно петно. В началото беше толкова малко, че можеше да остане незабелязано. Равна почувства заплахата подсъзнателно, още преди да я е видяла с очите си. Едва по-късно можа да осмисли какво различаваше това петно от естествения мрак на нощта.

— Ето още едно! — извика Синя раковина. Беше още по-близо на хоризонта над Доковете — тъмна празнина, чиито краища се разпростираха все по-нашироко. Сякаш мрак поглъщаше мрака. — Какво е това?!

Равна не обичаше военната литература, но бе прочела достатъчно приключенски истории, за да се досети. Знаеше за бомбите от антиматерия и снарядите с кинетична енергия. Отдалече ефектът от действието на оръжията приличаше на ярки светли петна, често дори напомняше избухването на фойерверки. Употребени достатъчно близо обаче, те щяха да нажежат до бяло планетата и да я изпарят като водна капка, само че бавно, много бавно. Докато четеше юношеските романи, Равна си бе представяла съвсем различна картина. Без подготовката от тези четива тя би помислила, че има проблеми с очите и не вижда ясно. За нищо на света нямаше да повярва, че пред нея се води война.

Само Силите знаеха какво виждат в този момент ездачите.

— Вашите главни предаватели като че ли се… изпаряват — докладва Синя раковина.

— Но те са на светлинни години оттук! Няма начин да видим…

Върху небето се появи още едно неправилно петно. То висеше сякаш извън времето и пространството. Тялото на Фам Нувен се разтърси от нов спазъм, този път много по-слаб. Тя не се опита да го успокои, но внезапно от устата му рукна кръв. Гърбът на ризата му беше пропит с нещо лепкаво, което вонеше на гнило.

— „Единак II“ ще бъде тук след сто секунди. Има още много време, много, много време… — Синя раковина постоянно се суетеше наоколо, сипейки успокоителни забележки, което само показваше колко изнервен е всъщност. — Да, милейди, предавателите се намират на светлинни години разстояние. Още дълго време отделената при тяхното избухване светлина ще огрява небето за онези, които останат тук… Ако изобщо има оцелели. Но само част от силата на взривовете отива за произвеждането на тази светлина. Останалата свръхенергия е толкова унищожителна, че обикновената материя не може да й устои… Зрителните нерви биват поразени от притока на енергия и тогава цялата нервна система се превръща в приемател. — Той пак се засуети наоколо. — Но ти не се притеснявай. Ние сме здрави и бързи. Ще успеем да се промъкнем през пролуките преди да е станало късно.

Имаше нещо абсурдно в това едно същество, лишено от кратковременна памет, да се опитва да я заслепи с големите си познания. Тя се надяваше, че скродерът му е пригоден да понесе подобна суета.

Внезапно гласът на Зелено стебло изжужа необичайно високо.

— Вижте това!

Линията на прибоя постепенно се отдръпваше навътре, откривайки дълбочини, които дори най-силният отлив не можеше да оголи.

— Морето изчезва! — изкрещя Зелено стебло.

Водата се отдръпна на още сто, после на двеста метра. Осветеният в зелено хоризонт бавно се топеше!

— Корабът е на петдесет секунди. Най-добре е да го посрещнем. Идвай, Равна!

Равна вече беше изгубила ума и дума. Грондър каза, че Доковете се рушат! Небето над тях гъмжеше от хиляди същества, които отчаяно се опитваха да се спасят. Стотици метри по продължението на брега пясъкът като лавина се спускаше към морските дълбини. Тя си спомни нещо, казано от Древния и разбра, че онези, които излитаха нагоре, допускат фатална грешка. Тази мисъл изтика назад ужаса й.

— Не, само се изкачете на по-високо в дюните!

Тишината на нощта се раздираше от множество шумове. От недрата на морето идваше кънтеж като от огромна камбана. Лекият вечерен бриз се превърна във вихър, който огъваше дърветата и носеше из въздуха клони и пясък. Равна стоеше на колене, притискайки към земята отпуснатите ръце на Фам. Вече не усещаше нито дъха му, нито неговия пулс. В оцъклените му очи беше изчезнала и последната светлинка. Подаръкът на Древния! Проклети да са всички Сили! Тя подхвана Фам Нувен под мишниците и подпъхна гръб под тялото му. Преви се на две, почти изгубила дъх. Изпод ризата му усети празнини на местата, където би трябвало да има мускулеста плът. Нещо мокро и вонящо потече от двете й страни. Тя с мъка се изправи, полуносейки, полутеглейки тялото. Зад нея Синя раковина крещеше:

— … ще ни отнеме часове да стигнем където и да било!

И той се издигна над земята, насочвайки агравитатора си срещу вятъра. За миг ездачът и неговият скродер се завъртяха като пияни из въздуха. После се стовариха на земята и се затъркаляха безсилно натам, накъдето ги носеше вихърът — към стенещата дупка, която доскоро беше море. Зелено стебло бързо се изпречи на пътя към бездната и спря пропадането на спътника си. Синя раковина се изправи и двамата се дотъркаляха обратно при Равна. Тя дочу слабите им гласове във виелицата:

— … агравитаторът… се разрушава!

Всичко в Доковете се рушеше с гръм и трясък. С пълзене и търкаляне те се отдалечиха, колкото се може по-настрани от засмукващия водовъртеж на морето.

— Намерете подходящо място, където да кацне „Единак II“!

От дърветата не бе останало нищо, виждаха се само дюни. Релефът се променяше пред очите и под краката им. Подвижни пясъци покриваха всичко. Равна усещаше движението им дори през подметките на обувките си. Тримата се опитваха да избегнат зейналите дупки, които ги обграждаха отвсякъде. Нощта вече не беше тъмна. Не се знаеше обаче дали това са аварийните светлини или пък е последица от рушенето на агравитаторите. Всичко наоколо искреше, обляно от синкаво сияние, което ограждаше като ореол черните дупки. През тях на хиляди километри надолу можеха да зърнат покритото с облаци лице на планетата. Пространството между тях и повърхността обаче не беше пусто. В него се носеха тонове почва и вода, примесени със стотици загинали бегълци. Сега Организацията „Вриними“ си плащаше задето построи Доковете на агравитаторни платформи, вместо в орбитата на планетата.

Тримата успяха да напреднат малко. Фам Нувен се оказа твърде тежък товар за Равна. Тялото му отначало я повличаше ту на една, ту на друга страна, но после започна да олеква при всяка крачка. Това я ужаси — нима и високите места вече бяха засегнати от разрушението и сега тя започваше свободно да пада, без да го усети?

По-голяма част от агравитаторните платформи бяха напълно разрушени, но имаше някои, които продължаваха да работят, макар и с много засечки. Цели групи дървета и късове земя биваха изтръгвани от местата им и политаха във въздуха. Вихърът продължаваше да ги блъска от всички страни, но сега като че ли не бе толкова свиреп, а и шумът сякаш поутихна. Изкуствено поддържаната атмосфера около доковете скоро щеше съвсем да се изпари. Спасителният костюм на Равна щеше още известно време да поддържа необходимото налягане, но и той нямаше да я спаси. Малко по-късно и тя щеше да се присъедини към танца на мъртъвците в пространството наоколо. В замъгленото й съзнание се мярна учудване как Заразата бе успяла да ги надхитри. Сигурно и тя, също като Древния, щеше да умре, без да го осъзнае до последния си миг.

Пред очите й затрепкаха светлини като от факли. Там някъде бяха корабите. Някои се опитваха да навлязат в орбита, други директно преминаваха на ултрасветлинна скорост. Само няколко стояха още върху гърчещата се земя. Синя раковина и Зелено стебло вървяха напред и сочеха пътя. Двамата използваха много сръчно предните си оси. Равна никога не бе подозирала, че това изобщо е възможно. Ездачите с тикане и побутване й помогнаха да изпълзи по стръмнините, които не би могла да преодолее сама с тялото на Фам на гърба си.

Най-после се озоваха на върха на хълма, но не останаха дълго там. Доскоро на това място имаше гъста горичка, а сега дърветата бяха проскубани като козината на краставо куче. Равна усети как земята се тресе под краката й. Какво ли още имаше да става?! Ездачите обикаляха наоколо. Ако спасението не дойдеше скоро и те щяха да последват останалите. Равна положи тялото на Фам върху земята. Пред очите й се откри ужасяваща гледка. Доковете скърцаха под напора на разрушението. Всеки миг от тях се откъсваше някое ново парче, което политаше в междузвездното пространство и скоро се изгубваше от поглед. Навсякъде около тях зееха черни празнини. На хоризонта се отдели още една част от Доковете и бавно се преобърна в пространството. Стотици километри конструкции и пръст се стовариха върху спасяващите се кораби.

Клонките на Синя раковина и Зелено стебло я пернаха отляво и от дясно. Тя прехвърли част от тежестта на Фам върху скродерите им. Ако четиримата свържеха системите си за поддържане на изкуствена атмосфера, можеха да си осигурят още няколко минути живот.

— Ето го „Единак II“. Ще го насоча за кацане.

Дюзите ги заслепиха с ярката си светлина. Никак не беше здравословно да са толкова близо до кораб, който каца. Само преди час тази маневра щеше да е чисто самоубийство, но вече нямаше значение дали огнената струя ще наруши равновесието на Доковете или ще повреди някой от корабите в тях.

И все пак, къде да приземят това чудо? Навсякъде зееха дупки и се търкаляха скали. Равна закри очи от ослепяващо ярката светлина. После всичко потъна в дим. Тя дочу тъничкия гласец на Синя раковина да прониква през общата им атмосферна обвивка:

— Хайде да вървим!

Постара се да се придържа плътно до ездачите и четиримата се изтърколиха надолу от спасителния си остров. „Единак II“ висеше точно над една от дупките. Дюзата му не се виждаше, но пламъците, които излизаха от нея, осветяваха ярко зейналата празнина и превръщаха кораба в рязко открояващ се силует на фона на околния мрак. Двигателите за ултрасветлинна скорост приличаха на извити бели дъги от двете му страни — огромно водно конче с блестящи криле, което оставаше недостъпно за тях. Можеха да се доберат до ръба на дупката. А после какво? Страничните двигатели не позволяваха да се доближат на по-малко от сто метра до кораба. Само някой изключително ловък (и луд) човек би се опитал да се покатери по крилата.

Но и ездачите бяха достатъчно отчаяни, за да се решат на рисковани постъпки. Точно когато горещината стана непоносима, огънят от дюзата внезапно взе да примигва и постепенно отслабна. Корабът започна да пропада в дупката. Това обаче изобщо не разколеба ездачите.

— По-бързо! — извика Синя раковина.

Равна най-накрая схвана какво са замислили двамата. Много по-пъргаво и бързо, отколкото можеше да се очаква от тромавите колички и трудноподвижните стебла, спътниците й се изтърколиха до ръба на пропастта. Равна усети как почвата поддава под краката й и после всички полетяха в мрака.

Конструкцията на Доковете се простираше на стотици метри надолу, на места стигаше дори километър. Сега те падаха свободно през отворилите се празнини, мрачни и зловещи дупки, които вещаеха смърт. Падането продължаваше равномерно и не след дълго Равна се освободи от обзелата я дива паника. В края на краищата това бе просто свободно падане, което изглеждаше много по-спокойно от рушенето на Доковете. Тя успяваше лесно да се държи за ездачите и дори изкуствено поддържаният пласт въздух около тях в един момент й се стори по-плътен.

Около тях като в странен сън бавно се носеха останки от агравитационните платформи и онова, което доскоро бяха Доковете. Всичко падаше с еднакво умерена скорост надолу. Заобикалящият ги вакуум позволяваше да се носят като перушинки. Ако продължаваха все така, само след пет минути щяха да навлязат в атмосферата на планетата. Скоростта им на падане беше само три-четири километра в секунда. Дали ще изгорят при съприкосновението си с нея? Най-вероятно. Щяха да припламнат само за миг над плътната покривка от облаци.

Развалините около тях тънеха в мрак и се очертаваха като неясни силуети на фона на космическия простор. Но онова, което виждаха да се носи точно над главите им, притежаваше ясна и правилно очертана форма. Беше „Единак II“! Корабът пропадаше заедно с тях. В интервали от няколко секунди припламваха само помощните двигатели, които уравновесяваха движението му. С всеки изминат метър той заплашително се доближаваше. Ако имаше люк на носа, можеха и да успеят да го стигнат. Над главите им вече проблясваха сигналните светлини. Оставаха само десет метра разстояние, после пет… Имаше люк, при това отворен! През него Равна успя да мерне съвсем обикновена преходна камера…

Каквото и да бе онова, което ги удари, трябва да е било наистина голямо. С крайчеца на окото си Равна мерна как някакво тъмно парче материя се доближава иззад тях. То бавно се завъртя и леко ги докосна, но и това бе достатъчно. Тялото на Фам Нувен се изтръгна от прегръдката й. То се изгуби в околния мрак, после изведнъж отново се появи, когато светлината от прожектора на кораба случайно мина през него. В същото време Равна усети недостиг на въздух. Бяха й останали само три торбички резервен кислород, който бързо се изчерпваше. Тя почувства как съзнанието й се замъглява и пред очите й падна пелена. А беше толкова близо.

Ездачите се разделиха един от друг. Тя се вкопчи в скродерите и тримата в редица се понесоха към кораба. Скродера на Синя раковина я блъсна в гърдите, когато той реши да ускори приближаването си към отвора. Ударът я завъртя и тя на свой ред тласна Зелено стебло нагоре. Пред очите й всичко се сля в едно. Къде е сега паниката, която можеше да я мобилизира? „Дръж се, дръж се, дръж се“, пропя в нея тънко гласче и това бе последният проблясък на съзнание. После усети удар и тласък. Ездачите я бутаха и дърпаха с всички сили. Или пък корабът притискаше всички отгоре? Приличаха на марионетки, окачени на общ конец.

Някъде в дъното на тъмния тунел, в който пропадаха, Равна видя как единият от ездачите подхвана падащото тяло на Фам Нувен.

Равна не помнеше кога точно е изгубила съзнание, но изведнъж усети, че диша свободно. Внезапно я обзеха пристъпи на гадене. Намираше се в преходната камера на кораба, която беше зърнала през отворения люк. От всички страни я заобикаляха здрави зеленикави стени. Фам Нувен лежеше в другия край, привързан в камерата за първа помощ. Лицето му беше синкаво.

Тя тромаво се отблъсна от пода и се опита да се приближи към него. В помещението цареше бъркотия. То по нищо не приличаше на подредбата в пътническите и състезателни кораби, където бе пътувала досега. Пък и всичко беше съобразено с физическите особености на ездачите. Навсякъде по стените имаше места за прикрепване. Зелено стебло беше прилепила скродера си към едно от тях.

Равна усети, че продължават да се движат надолу.

— Още ли пропадаме?

— Да. Ако се опитаме да спрем или да се издигнем, ще се разбием.

Да, щяха да бъдат смазани сред развалините, които продължаваха да падат около тях.

— Синя раковина се опитва да ни измъкне оттук.

Те се носеха с останалите парчета от Доковете, но корабът си проправяше път измежду останките, за да избегне сблъсъка с планетата. По корпуса от време на време се чуваха удари и трополене. Понякога скоростта на падане намаляваше и те се понасяха в друга посока. Синя раковина правеше всичко възможно да избегне по-големите парчета, но това невинаги му се отдаваше. Остро стържене премина по лявата страна на корпуса и завърши със силен удар. Помещението бавно се завъртя около Равна.

— Опала! Току-що загубихме един от двигателите за ултрасветлинна скорост — дочу се гласът на Синя раковина. — Други два също са повредени. Моля да се завържете с предпазните колани, милейди.

След стотина секунди навлязоха в атмосферата. Звукът от триенето приличаше на едва доловимо бучене откъм външната страна на корпуса, но въпреки това зловещо предвещаваше вероятната гибел на кораб като „Единак II“. Той сигурно вече нямаше да успее да преодолее притеглянето и шансовете да се отдели от планетата бяха колкото на куче, което се опитва да скочи до луната. Бученето стана по-силно. Синя раковина потапяше кораба все по-надълбоко, опитвайки се да се изплъзне от останките, които ги заобикаляха. Още два от двигателите излязоха от строя. После ги понесе вихърът от срутването на централната част на Доковете. Корабът с последни сили се устреми към спасението.

Равна вдигна очи над листата на Синя раковина и се загледа към илюминаторите. Току-що бяха преминали терминатора на планетата и се опитваха да се измъкнат от притеглянето й. Продължаваха да падат свободно, но сега се движеха по траектория, където нямаше опасност да се сблъскат с особено големи предмети.

Познанията на Равна за космическите полети се свеждаха до фактите, известни на всеки обикновен пътник и почитател на приключенската литература. Но дори тя осъзна, че Синя раковина беше извършил чудо, за да ги спаси. Когато се опита да му благодари, ездачът се затъркаля напред-назад около местата за прикрепяне, мърморейки нещо тихо на себе си. Дали беше смутен или проявяваше присъщата на ездачите разсеяност? Затова пък заговори Зелено стебло и по гласа се усещаше как нейната гордост се опитва да надделее природната й срамежливост.

— Както знаете, ние се прехранваме с междузвездна търговия. Ако сме достатъчно предпазливи, животът ни може да бъде сравнително спокоен и ведър, но това означава да се ограничим само с кратки маршрути. Синя раковина натрупа много опит по време на пътуванията ни, а освен това е програмирал в скродера си всички опасни ситуации, които могат да ни се изпречат на пътя. Той наистина е ас в пилотирането.

В ежедневието ездачите бяха нерешителни и бавно съобразяваха. Но в критични ситуации бързо вземаха решения и бяха готови на премерен риск. Равна се зачуди доколко заслугата за това беше на техните скродери.

— Сърдя се — намеси се Синя раковина. — Аз просто отложих скока в пространството. Повредих няколко от двигателите за ултрасветлинна скорост. Ами ако откажат да се ремонтират? Тогава какво ще правим? Всичко около тази планета е в развалини. На хиляди километри около нея се носят гигантски късове боклук. Е, вярно че не са толкова нагъсто като край Доковете, но въпреки това са опасни, защото се движат с огромна скорост. При това всеки миг тук ще нахлуят и създанията на Отклонението. Те ще погълнат всички оцелели.

— Ах! — Листенцата на Зелено стебло застинаха в комичен безпорядък. Известно време тя мърмореше нещо на себе си. — Прав си, бях забравила. Мислех, че вече сме в открития космос, но…

Откритият космос сега приличаше на тунел в някое стрелбище. Равна отново погледна към екраните над командното табло. Бяха попаднали откъм осветената страна на планетата. Намираха се приблизително на петстотин километра над главния й океан. В простора над хоризонта не се виждаха никакви пламъци и светкавици.

— Не забелязвам никакви следи от битка — каза с надежда Равна.

— Съжалявам — Синя раковина превключи екраните на по-важна за него информация. Повечето от данните бяха съществени за навигацията на кораба, но не говореха нищо на Равна. Погледът й случайно попадна на медицинската кабина. Фам Нувен отново дишаше. Системата на кораба явно беше способна да го върне към живот. После Равна забеляза нещо върху страничните екрани, което бе пропускала досега. Там атаката се виждаше с ужасяващи подробности. Локалната мрежа беше разкъсана на стотици пищящи части. От повърхността на планетата долитаха единствено автоматични гласове и те призоваваха за бърза медицинска помощ. Грондър също се намираше някъде там. Равна бе почти сигурна, че нито един от колегите й в отдел „Маркетинг“ не е успял да се спаси. Атаката срещу планетата бе дори по-унищожителна от тази в Доковете. Наоколо се забелязваха само няколко оцелели кораба и късове от повърхността. Но дори тези бегълци ги очакваше сигурна гибел. Без помощ, която освен това трябваше значително да надхвърля възможностите на Средно ниво, те щяха да загинат до няколко минути. Можеха да оцелеят най-много няколко часа, ако излезеха извън орбита. Цялото ръководство на Организация „Вриними“ беше погубено още преди да осъзнае какво точно става.

„Вървете! — каза Грондър. — Вървете!“

Около орбитата на планетата се водеше битка. Равна видя летящите нагъсто един до друг отбранителни кораби на „Вриними“. Дори без контрол от земята някои от тях все още устояваха срещу атаките на флотата на Отклонението. Светлините от тяхната битка щяха да стигнат повърхността много след падането на защитниците. Тогава врагът вече щеше да е там. Колко ли време още остава? Може би минути.

— О-хо! Я погледнете натам. Отклонението разполага най-малко с четири хиляди кораба. Те вече преминават през редиците на защитата.

— Но и в орбита почти никой не е останал — намеси се Зелено стебло. — Надявам се, че не всички са мъртви.

— Така е, видях няколко кораба да се отдалечават с надежда за спасение. — Синя раковина пак се затъркаля нервно из кабината. — Напразно! Не се знае и ние докъде ще стигнем… Я погледнете данните от поправката! — Върху един от екраните се показа увеличена цветна диаграма, която беше напълно неразбираема за Равна. — Два от двигателите още не работят и изобщо не могат да бъдат поправени. Три вече са почти готови. Но ако не заработят на пълни обороти, ще бъдем закотвени тук за вечни времена. Това не може да бъде! — Гласът му рязко секна. Зелено стебло приближи плътно до него и двамата зашаваха листа един срещу друг.

След няколко минути Синя раковина отново заговори на самнорск и гласът му вече беше по-спокоен.

— Още един от двигателите е поправен. Дано, дано, дано…

На екрана се появи отново гледка от космическото пространство, което ги заобикаляше. „Единак II“ пресичаше Южния полюс и навлизаше в тъмната страна на планетата. От Организация „Вриними“ остана само един огромен труп. Скоро около него щяха да се съберат и лешоядите.

— Вече два са в изправност! — Синя раковина притихна напрегнато. — Три, три от двигателите работят! Петнайсет секунди са нужни за набиране на ускорение и ще направим скок в пространството!

Секундите им се сториха безкрайно дълги. Най-после скокът приключи. Сега всички екрани показваха заобикалящото ги космическо пространство. Планетата на Доковете и нейното слънце се бяха изгубили някъде зад тях. Наоколо се виждаше само мрак и безброй звезди.

За три часа се отдалечиха от Рилай на сто и петдесет светлинни години. Сега „Единак II“ навлизаше в основния трафик на другите системи. Освен архивите и туристическите кораби, Рилай притежаваше огромна междузвездна флота. Десетки хиляди кораби летяха на светлинни години разстояние един от друг. Но в този край на галактическата шир звездите бяха нарядко. Вероятно ги деляха стотици летателни часове от най-близкия оцелял.

За Равна обаче това бе само началото на нова битка. Тя погледна към Синя раковина, който стоеше до командното табло. Ездачът целият трепереше, а листенцата му шумоляха като никога досега.

— Погледнете насам, лейди Бергсъндот. Хай пойнт е прекрасна цивилизация, освен това някои от нейните членове са двукраки. Там е безопасно, пък са и съвсем наблизо. Вие бихте могли лесно да се приспособите. — Той внезапно млъкна. Нима можеше да тълкува израза на лицето й?! — Но… ако това не е приемливо за вас, ще ви откараме на друго място. Само ни дайте време да сключим договор за превозването на някой товар и можем да ви заведем чак до Сяндра Кей. Какво мислите по въпроса?

— Вие вече имате подписан договор с Организация „Вриними“, Синя раковина. Ние тримата (и каквото е останало от Фам Нувен) отиваме в Дъното на Отвъдното.

— Поклащам невярващо глава! Наистина, ние подписахме предварителен договор, но Организация „Вриними“ вече не съществува. Вече никой не може да се възползва от нашето споразумение. Затова смятам, че сме свободни от този ангажимент.

— „Вриними“ не е загинала. Вие чухте калира Грондър. Организацията имаше — има — клонове из цялото Отвъдно. Задължението е още в сила.

— Формално да, но ние и двамата знаем, че тези клонове нямат възможност да изплатят уговорената сума.

Равна не можа да измисли никакъв аргумент срещу това.

— Поели сте задължение… — започна тя, но вече без предишната увереност. Заплахите никога не й се бяха отдавали.

— Милейди, наистина ли говорите от името на Организацията или ви ръководи вашата човешка природа?

— Аз… — Равна така и не успя да проумее напълно етическия кодекс на Организацията. По тази причина беше решила да се върне на Сяндра Кей след приключване на стажа. По същата причина и от „Вриними“ бяха много предпазливи в отношенията с хората. — Няма значение от чие име говоря. Има подписан договор. Вие бяхте дори щастливи, че са ви оказали такава чест, когато всичко изглеждаше безопасно. Е, сега над вас е надвиснала смъртна опасност, но и това е част от сделката. — Равна погледна към Зелено стебло. Досега тя стоеше мълчаливо и нито веднъж дори не изшумоля с листа към своя спътник. Листенцата и клонките й стояха прилежно притиснати към стеблото. Може пък… — Вижте, има и други причини освен подписания договор. Отклонението е много по-могъщо, отколкото мислехме досега. Днес то уби една от Силите. Освен това вече се разпростира и в Средно ниво… Ездачите имат дълга история, Синя раковина, много по-богата от тази на повечето раси в целия Всемир. Много е вероятно Отклонението да е толкова силно, че да сложи край дори на нея.

Зелено стебло се изтърколи към нея и попита направо:

— Ти наистина ли мислиш, че в онзи кораб на Дъното може да открием нещо, което да навреди на Най-силната сред Силите?

Равна не отговори веднага.

— Да. И Древния каза същото преди да умре.

Синя раковина още по-плътно сви клонките си. Зъзнеше. Дали страдаше?

— Милейди, ние сме търговци. Живели сме дълго и сме пътували до далечни светове… Оцеляхме, защото се занимавахме само с нашата си работа. Каквото и да си въобразяват романтиците, търговците не обичат приключенията. Това, за което говорите… е невъзможно. Някакви най-обикновени обитатели на Отвъдното да се опълчат срещу Сила!

„И въпреки всичко, това е риск, под който ти си се подписал.“ Но Равна не каза това гласно. Зелено стебло го направи вместо нея обаче. Листенцата й бързо зашумяха, а Синя раковина отвърна с още по-нервно махане на клонките. Зелено стебло замълча за миг, после се освободи от предпазните колани и направи нещо много странно с осите на скродера. Колелата й изведнъж се озоваха във въздуха и тя плавно полетя по дъговидна траектория. Когато почти се обърна със стеблото надолу, нейните връхчета се вплетоха в тези на Синя раковина. Стояха така около пет минути, сякаш си скубят косите. После Синя раковина бавно се освободи, отпусна клони и потупа бавно своята спътница. Най-накрая каза:

— Хубаво тогава… Ще се впуснем в това приключение. Но запомни добре, то ще бъде първото и последното!

Част втора

Седемнадесет

Пролетта дойде влажна и студена, при това много по-късно от очакваното. Валеше без прекъсване вече осми ден. Джоана се молеше за каквато и да е промяна, би се зарадвала дори на зимния мрак.

Момичето газеше задъхано в калта, която покриваше мъха по поляните. Беше пладне и мъждивата светлина щеше да трае още около три часа. Белязаното чело твърдеше, че ако ги нямало облаците, по това време на годината вече греело ярко слънце. Тя обаче вече се чудеше дали някога пак ще види слънчева светлина.

Момичето стигна до своята хижа. То спря за минута пред нейните извити стени и зарея поглед към замъка. Да, наистина приличаше на средновековната Нийора. Но легендите за Епохата на принцесите не бяха съхранили представата за неумолимата сила на един такъв свят.

Джоана блъсна тясната врата и влезе в хижата. Една глутница се беше разположила около огъня. Когато момичето влезе, тя се скупчи около него и му помогна да си съблече наметката. Джоана вече не се плашеше от муцуните с остри като игли зъби. Този тук беше един от нейните прислужници. Вече възприемаше устните, прикриващи страшните челюсти, като сръчни ръце. Те внимателно свалиха от гърба й промазаната наметка и я провесиха край огъня.

Джоана изхлузи ботушите и панталоните си и пое пухкавата кърпа, която й подаде глутницата.

— Вечеря. Сега — обърна се тя към прислужника.

— Добре.

Джоана се разположи върху една възглавница близо до огнището. Всъщност глутниците бяха по-примитивни и от средновековните жители на Нийора. Светът на Остриетата дори не беше западнала колония. Неговите обитатели нямаха легенди, от които да научават мъдростта на своите предци. Медицинските услуги бяха по-скоро привилегия на избрани, отколкото обичайна практика. Преди появата на Дърворезбаря лекарите на Остриетата просто пускали кръв на своите пациенти-жертви. Тя вече се увери, че според стандарта на местните жители са я настанили в луксозни покои. Гладкото полирано дърво не се срещаше често. Рисунките върху стените и колоните бяха резултат на дългогодишен мъчителен труд.

Джоана подпря брадичка на колената и се загледа в огъня. Почти не обръщаше внимание на глутницата, която се суетеше около огнището и наглеждаше котлето над огъня. Този тук говореше малко самнорск и не беше включен в екипа, който изучаваше нейния компютър. Преди доста време Белязаното чело помоли за разрешение да се пренесе при нея. Пък и какъв по-добър начин да ускори изучаването на нейния език? Джоана потръпна при този спомен. Тогава тя вече знаеше, че кучето с одрани хълбоци е просто останка от глутницата, убила баща й, която после на свой ред е загинала. И въпреки това всеки път щом зърнеше „Перегрин“ имаше чувството, че насреща й, дебел и ухилен, седи убиецът на нейните родители. На всичко отгоре той постоянно се опитваше да се прикрие зад другите трима по-дребни членове на новата глутница. Джоана неволно се усмихна, сещайки се какъв бой тръсна на Белязаната глава, когато той поиска да живее при нея. Тогава наистина беше попрекалила, но пък си струваше. После нито един от тези „приятели“ не посмя повече да й направи подобно предложение.

Обикновено вечер я оставяха сама. Понякога нощем й се струваше, че нейните родители стоят отвън пред вратата и чакат тя да ги забележи. Въпреки че беше видяла с очите си как умират, нещо дълбоко вътре в нея отказваше да приеме този факт.

Уханието на храната върху огъня я накара да излезе от унеса. Тя позна, че тази вечер ще има месо с боб и някаква подправка, която много приличаше на лук. Виж ти, каква изненада — изглеждаше много вкусно. Но каквото и друго да й предложеха, тя пак щеше да го приеме с удоволствие. Джоана не беше опитвала прясна храна от шейсет дни. Осолено месо и сушени зеленчуци бяха единственото зимно меню. Ако Джефри беше тук, досега да е изпаднал в ярост от това еднообразие. Изминаха месеци, откакто шпионите на север бяха докладвали, че братчето й е загинало по време на атаката… Джоана дори взе да привиква с тази мисъл. Понякога да си съвсем сам правеше нещата… по-прости.

Глутницата постави пред нея чиния с боб и месо. Отстрани сложи нещо, подобно на нож. Е, добре тогава. Джоана взе извитата дръжка, пригодена за челюстите на кучетата, и заби острието в късовете месо.

Почти беше приключила с вечерята, когато дочу внимателно драскане по вратата. Прислужникът избърбори нещо. Посетителят му отговори и после премина на съвсем приличен самнорск (гласът зловещо приличаше на нейния):

— Здравейте там вътре! Аз съм Книжовника. Бих искал малък разговор, може ли?

Една от частите на нейния прислужник я погледна въпросително; останалите бяха впили очи във вратата. Книжовника беше онзи, когото тя кръсти Надутия клоун. Глутницата му също участваше в засадата заедно с Белязаното чело, но беше толкова глупава, че момичето изобщо не изпитваше страх от него.

— Може — отговори то и се упъти към вратата.

Прислужникът-телохранител сграбчи в челюстите си арбалетите и всичките му пет части се промъкнаха по стълбата към тавана. Долу нямаше място за повече от една глутница.

Влагата и студът нахлуха в стаята заедно с посетителя. Джоана се върна обратно до огъня, докато гостенинът сваляше мокрите си наметки. После отърси козина като куче — доста шумно и весело удоволствие, само да не си наблизо в този момент. Най-сетне Книжовника се примъкна до огъня. Под наметките беше облечен в обичайните раирани куртки с отвори на гърба и хълбоците. Личеше, че специално е подплатил дрехите в раменете, та да изглежда по-як, отколкото беше в действителност. Един от членовете му навря нос в чинията й, докато останалите въртяха глави във всички посоки. Но избягваха да я поглеждат в очите.

Джоана сведе поглед към глутницата. Тя все още се притесняваше да говори на всички членове едновременно. Обикновено се съсредоточаваше в онзи, чийто поглед успееше да улови.

— И така, за какво искаше да говорим?

Една от главите най-после я погледна право в очите и нервно облиза устни.

— Тъй, ами как да кажа… Исках да видя дали се чувствате удобно… Имам предвид…

Последва неразбираемо крякане. Нейният прислужник отвърна отгоре — най-вероятно обясняваше на госта в какво настроение е тя. Книжовника се изправи. Четири от главите му се втренчиха в Джоана. Другите две части затичаха напред-назад, сякаш обмисляха нещо изключително важно.

— Виж какво, ти си единственото човешко създание, което съм виждал, но аз по природа съм много любознателен. Разбирам, че не се чувстваш никак добре тук… — Надутият клоун нямаше равен на себе си, когато трябваше да се констатира нещо очевидно. — … И напълно те разбирам. Трябва да знаеш, че правим всичко, което е по силите ни, за да ти помогнем. Ние не сме онези лоши хора, които убиха родителите и брат ти.

Джоана опря ръка в ниския таван и се наведе напред. „И вие сте същите разбойници; но в момента ви търпя, защото имаме общи врагове.“

— Това ми е известно и затова ви помагам. Още да си играете с детските програми на компютъра, ако не бях аз. Нали доброволно ви показах уроците по четене. Ако имате достатъчно ум, момчета, до лятото вече ще сте получили барут.

Компютърът беше нейната безценна играчка, с която не се делеше от години. Освен обичайните програми и игри, в паметта му имаше кодирана и цялата история за развитието на науките и технологиите. Добиването на барут беше едно от най-простите неща в нея. Щом времето се оправеше, щяха да предприемат няколко проучвателни експедиции. Дърворезбарите вече познаваха сярата, но нямаха достатъчно количество от нея в града. Щеше да е по-трудно да направят топове, но ако и това станеше…

— … И тогава вашите врагове ще бъдат унищожени. Хората ви получиха всичко, което поискаха от мен. От какво се оплаквате тогава?

— Да се оплакваме ли? — Главите на Надутия клоун започнаха да се вдигат и свеждат една след друга — доста разпространен жест. Но Джоана още не беше разбрала какво точно означаваше; най-вероятно изразяваше смущение. — От нищо не се оплаквам. Вярно, ти ни помагаш, но… — Трима от членовете му запристъпваха нервно от крак на крак. — Просто аз мога да виждам повече неща от останалите, нещо като Дърворезбаря в добрите стари времена. Аз съм — намерих вашата дума за това какво съм аз — „любител“. Нали разбираш, някой, който изучава науките с еднакъв интерес и има разнообразни умения. Едва на трийсет години съм, но вече изчетох почти всичко написано по света… — Главите се сведоха надолу, сигурно от срамежливост. — Дори се каня да напиша своя книга, която ще разказва истината за твоето приключение.

Джоана неволно се усмихна широко. Тя беше свикнала да мисли за Остриетата като за варвари, на които бяха недостъпни човешкия образ и дух. Но затвореше ли очи, лесно можеше да си представи Книжовника като жител на Страум. Някои от приятелите на нейните родители бяха също толкова глупави и наивно самоуверени като този тук. Имаше стотици мъже и жени, преливащи от грандомански планове, които никога нямаше да доведат до резултат. Докато живееше на Страум те й се струваха просто досадни авантюристи, които се стремеше да избягва. Сега обаче глупостта на Книжовника я караше да се чувства почти като у дома си.

— Значи си дошъл, за да ме изучиш и да напишеш книга за мен, така ли?

Последва ново кимане с глави.

— Ами, да. Освен това бих искал да обсъдя с теб някои мои идеи. Как да ти кажа, винаги съм се славел като умел изобретател. Разбирам, че това сега няма кой знае какво значение. Изглежда всичко, което е могло да бъде открито, вече е описано в твоя Компютър. Там видях някои от най-добрите си идеи. — Той въздъхна или поне звукът, който издаде, напомняше въздишка. Когато отново проговори, вече имитираше един от гласовете в раздела за научни открития. — И така, напоследък размишлявам как могат да бъдат усъвършенствани някои от тези изобретения.

Наистина главата му преливаше от идеи: как може в лодките да впрегнат птици, за да ги превърнат в летящи кораби или пък посредством гигантски лещи слънчевите лъчи да бъдат насочени срещу врага и да го изпепелят…

Джоана не се удържа и се изкиска при представата за огромни птици, които теглят към луната лещи с диаметър един километър. Но Книжовника изглежда прие смеха й като израз на одобрение.

— Нали? Хрумването ми е гениално, признай! Ето и последната ми идея, която не бих могъл да измисля, ако го нямаше Компютърът. Нали тези „радиостанции“ пренасят звука много бързо и на голямо разстояние. Защо тогава не комбинираме техните възможности с начина, по който мислят Остриетата. Една глутница продължава да разсъждава като едно цяло, дори когато частите й са отдалечени на… хм, километри една от друга.

Ето в това вече имаше някакъв смисъл! Но щом като за получаването на барут, чиято формула притежаваха, им трябваха месеци, колко ли десетилетия трябва да минат, преди глутниците да се сдобият с радио?! Книжовника бълваше като фонтан все недоизкусурени идеи. Тя го остави да бърбори на воля близо час. Това бяха все небивалици, но се оказаха по-понятни и близки до нея от всичко, което трябваше да понесе през последната година.

Най-сетне потокът от думи секна. Книжовника правеше все по-дълги паузи и все по-често искаше мнението й. Най-накрая рече:

— Е, надявам се, че всичко това поне ти е било забавно, а?

— Да, наистина, всичко беше забележително.

— Знаех си, че ще ти хареса! Ти много приличаш на моя народ, убеден съм в това. И най-важното — невинаги си ядосана.

— Това пък как да го разбирам?! — Джоана отблъсна меката муцуна, опряна на коленете й и се изправи на крака. Кучето приседна на задните си хълбоци, за да може да я гледа в очите.

— Ами, нали разбираш… Ти си насъбрала много омраза, при това съвсем основателно. Но през цялото време изглеждаш ядосана на нас, а ние само се опитваме да ти помогнем. След изморителната работа през деня се прибираш тук сама и не искаш да общуваш с никого… Сега обаче разбирам, че вината за това е и наша. Подозирам, че ти липсва нашата компания, но си твърде горда, за да го признаеш. Ето, нали виждаш, аз лесно мога да разгадая твоя характер. Приятелят ми — този, когото наричаш Белязаното чело — в действителност е много мило създание. Казвам ти това съвсем честно и знам, че като мой истински приятел, ти ще ми повярваш. Той копнее да те посети и да… Ъх!

Джоана внимателно заобиколи огнището, принуждавайки двете негови части да отскочат назад. Сега всички глави на Книжовника бяха обърнати към нея, надигаха се една над друга върху дългите вратове, а очите им бяха широко ококорени.

— Аз не съм като вас. Нямам нужда от вашата компания, нито от глупавите ти приумици! — И тя метна записките в огъня.

Книжовника се хвърли към огнището, опитвайки се отчаяно да спаси пламтящите листове. Накрая успя да извади повечето от тях и ги притисна изплашено към гърдите си. Джоана обаче не го остави на мира и продължи да настъпва, ритайки го яростно по краката. Книжовника се оттегляше панически назад, пълзейки по корем.

— Глупави, мръсни касапи. Аз не съм като вас. — Тя удари с ръка една от гредите на тавана. — Хората не обичат да живеят като животни. Ние никога не сме приемали убийците сред нас. И кажи на твоя приятел Белязано чело, че ако само посмее да припари тук, за да си побъбрим, ще му смачкам главата. Не! Ще му смачкам всичките глави!

Книжовника се беше прилепил към стената и вече нямаше накъде да мърда. Главите му се мятаха бясно във всички посоки и викаха нещо. Някои от думите бяха на самнорск, но казани толкова високо, че нищо не се разбираше. Най-сетне една от муцуните напипа дръжката на вратата, отвори я широко и всичките му шест части се втурнаха в мрака навън. Наметките останаха да висят край огнището.

Джоана коленичи и провря глава през вратата. Отвън се беше спуснала влажна мъгла. Лицето й стана толкова мокро и студено, че тя не усети рукналите сълзи. От Книжовника се виждаха само шест размити силуета в зеленикавия здрач. Той тичаше слепешката надолу по хълма, а някоя от частите му все се прекатурваше в бързината. След миг от него вече нямаше и следа. Останаха само сенките на най-близките колиби и жълтата светлина от огнището, която се процеждаше през вратата.

Веднага след атаката срещу кораба Джоана беше скована от ужас. Даваше си сметка, че е заобиколена от убийци, които не се спират пред нищо. После на лодката, когато пукна главата на Белязаното чело, се почувства доста по-добре! Като видя как цялата глутница се гърчи около нея, тя изведнъж разбра, че е равностоен противник и може да им се противопостави. Значи нямаше нужда да се уповава единствено на тяхната милост.

Тази вечер разбра още нещо: беше способна да ги нарани, дори без да ги докосва. Е, поне някои от тях. Дори само омразата й бе достатъчна, за да извади от равновесие Надутия клоун.

Джоана се върна в топлата и опушена стая и хлопна вратата след себе си. След всичко, което се случи, би трябвало да ликува.

Осемнадесет

Джакерамафан не каза на никого какво го сполетя при Двукракото. Но така или иначе пазачът на Вендейшъс стана свидетел на случилото се. Макар и да не говореше добре самнорск, той сигурно схвана какво се разиграваше пред него. Рано или късно останалите също щяха да научат.

Книжовника прекара дълги часове, надвесен над останките от своя ръкопис, опитвайки се да възстанови чертежите по памет. Трябваше да мине време, преди да се реши отново да отиде в лабораторията с Компютъра. Знаеше, че околните го мислят за нахалник, но въпреки това трябваше да мобилизира целия си кураж преди да отиде при Джоана. Той беше уверен, че неговите идеи са гениални, но досега все се натъкваше на хора без въображение, които се опитваха да го убедят в противното.

Книжовника имаше всички основания да се мисли за късметлия. Неговата глутница бе получена чрез разцепването на една по-голяма на две малки части. Това се случи в Рангатир, в източната част на Републиката. Баща му беше богат търговец и Джакерамафан наследи някои от неговите черти, но му липсваше най-важната — търпението, необходимо за затъпяващо еднообразните действия на търговеца. Неговата глутница-близнак можеше да се нарече по-скоро ограничена и не проявяваше склонност към учение. По онова време семейното предприятие се разрастваше и първите години брат му не се лакомеше за неговия дял от богатството. Още отначало Книжовника показа, че е избрал пътя на учения. Изчете всичко — естествена история, биографии на велики личности, способи за култивиране и усъвършенстване на глутниците. Накрая се оказа, че притежава най-голямата библиотека в Рангатир — повече от сто книги.

Най-накрая брат му откупи и неговия дял от семейното предприятие, а Джакерамафан замина за столицата. Оказа се, че това е било за добро. Тогава Книжовника вече наброяваше шестчленна глутница и искаше да види, колкото се може повече от заобикалящия го свят. Освен това в столичната библиотека имаше пет хиляди тома, в които лежаха събрани опитът и историята на цял свят! Записките на Джакерамафан върху прочетеното се разраснаха до размерите на малка библиотека. Но въпреки това университетските учени все нямаха време да го изслушат. Книжовника осъзна, че в свят, движен от дела, а не от идеи, най-напред трябва да привлече вниманието върху себе си. Едва тогава неговите гениални прозрения щяха да получат полагащото им се внимание. Ето защо, без някой да го е вербувал за подобна дейност, той реши да шпионира. Парламентаристите щяха да му целуват лапите от благодарност, когато им поднесеше на тепсия най-подробна информация за мистерията на Тайния остров.

Идеята да стане шпионин на частна практика му хрумна преди година и оттогава той неотклонно работеше по нея. Онова, което се случи през това време — летящата къща, Джоана и нейния Компютър — надхвърляше дори най-смелите му мечти.

Но когато Джоана с лека ръка хвърли целогодишния му труд в огъня, той покрусен се размисли. Дали пък не вбеси извънземната гостенка, защото се опита да защити Перегрин? Или причината се криеше в неговите идеи — явно не бяха толкова добри, особено сравнени с човешките открития.

Тази мисъл доста го потисна. Въпреки това той успя криво-ляво да възстанови чертежите и дори нахвърли някои нови идеи.

Перегрин обаче внезапно прекъсна неговите занимания и го убеди да слязат в града.

Двамата се скитаха из пазара вече час, когато Книжовника бе озарен от внезапно хрумване. Той рязко разтърси глави и свърна между сергиите по една от страничните улички. Перегрин тръгна след него.

— Навалицата ли те измори? — попита той.

— Току-що ми хрумна нещо — отговори Книжовника. Уличката стъпаловидно се изкачваше нагоре по склона, а после на няколко места пресичаше главната.

Джакерамафан намали ход и най-после увеличи разстоянието между частите си, та да не се препъва в собствените си крака. Накрая той се обърна към Перегрин.

— Не се ли питаш защо фленсериерите още не са нападнали града? Ние двамата с теб нанесохме на владетеля от Тайния остров удар, какъвто няма в цялата им история досега. В нашите ръце е ключът към тяхното пълно изтребление — Джоана и компютърът.

Перегрин се поколеба.

— Хм, предполагам, че армията им още не е готова за обсада. Ако имаха възможност, те отдавна да са нападнали дърворезбарите.

— Сигурно биха го направили, ако наистина си струва. А тъкмо сега им се отваря сгоден случай. — Той сериозно погледна Перегрин. — Не е това обаче. Мисля, че има друга причина… Те владеят летящата къща, но не знаят как да я използват. Затова Джоана им трябва жива. Желаят нейното оцеляване също толкова силно, колкото и да избият всички нас.

Перегрин издаде рязък звук.

— Ако Стийл не беше толкова жаден за кръв и убийства, сега можеше да се ползва от помощта на извънземните.

— Така си е. Фленсериерите сигурно също вече си дават сметка за това. Залагам си главата, че те винаги са имали шпиони в този град, но сега са повече от когато и да било. Видя ли глутниците от Източната метрополия?

Източната метрополия наистина приличаше на развъдник за фленсериери. Още преди появата на Движението там живееше суров народ, който редовно унищожаваше слабите и недъгави кутрета, лишени от необходимите качества за бъдещи силни глутници.

— Само една от тях — тази, дето говореше със занаятчията.

— Точно така. Кой знае още колко дегизирани глутници са придошли насам. Живота си залагам, че се канят да отвлекат Джоана. Ако знаеха какво замисляме заедно с нея, досега сигурно да са я убили. Нима не разбираш — трябва час по-скоро да предупредим кралицата и Вендейшъс! Налага се те да мобилизират хората си и да следят за шпиони.

Перегрин стоеше закован на място, явно потресен от предложението на Книжовника. Най-накрая успя да промълви:

— Мисля, че има нещо, което трябва да знаеш… Но то е тайна, която не бива да издаваш за нищо на света.

— Кълна се, че ще бъда гроб, Перегрин! Аз не съм от онези, дето дрънкат нагоре-надолу!

— И така, ти се натъкна на нещо, което не би трябвало да се разгласява. Нали ти е известно, че Вендейшъс отговаря за охраната на кралицата?

— Разбира се. — Това бе едно от задълженията на лорд шамбелана. — Като се знае колко чужденци щъкат из града, бих казал, че той добре си върши работата.

— А още по-точно — справя се блестящо със своите задължения. Трябва да знаеш, че Вендейшъс има агенти в най-висшите кръгове на Тайния остров. Неговият човек е втори по влияние след лорд Стийл.

Книжовника усети как очите му ще изхвръкнат от орбитите.

— Нали си даваш сметка какво означава това. Чрез Вендейшъс кралицата е известена за всичко, което се обсъжда на тайния съвет. Ако внимателно подаваме лъжлива информация, бихме могли да разиграваме доста умело фленсериерите. Освен Джоана това е второто ни голямо предимство пред тях.

— Аз… — Аз нямах дори представа за това. — В такъв случай излиза, че недоглеждането на пазачите ни е само за заблуда, така ли?

— Не е точно така. Тукашните стражи би трябвало да изглеждат умни и истински професионалисти, но в същото време да проявяват умерена разсеяност. Така Движението няма да бърза с войната, а ще разчита на своите шпиони. — Той се усмихна. — Обзалагам се, че Вендейшъс ще се стъписа пред твоята критика.

Книжовника криво се усмихна. Той беше едновременно поласкан и стреснат. Значи Вендейшъс с чиста съвест можеше да бъде наречен най-великият шпионин на всички времена. И въпреки това Джакерамафан четеше лорд шамбелана като разтворена книга.

През останалия път до замъка Книжовника не пророни нито дума, но мислите му се надпреварваха като луди. Излиза, че Перегрин е имал право — тайната, която му довери, беше съдбоносна. Разговорите дори между стари приятели понякога можеха да бъдат спестени. Точно така! Той ще предложи услугите си на Вендейшъс. Това можеше да го остави в сянка, но именно там би могъл да допринесе най-много за делото. Тогава сигурно и Джоана най-сетне щеше да забележи колко й е необходим той.

Отново надолу в дълбините на нощта. Дори да не гледаше през илюминаторите, Равна лесно можеше да си представи какво се вижда през тях. Рилай остана далеч извън галактическата шир, а „Единак II“ навлизаше все по-навътре в нея. Застоят се приближаваше с всяка изминала минута.

Но поне се спасиха. Въпреки че „Единак II“ беше сериозно повреден, те се отдалечаваха от Рилай почти с петдесет светлинни години на час и се потапяха все по-дълбоко в Отвъдното. Сега подготовката на скоковете в пространството траеше все по-дълго, а тяхната скорост се смаляваше все повече. Независимо от това обаче напредваха задоволително. Вече бяха в центъра на Средно ниво. Слава на провидението, досега не бяха забелязали някакви признаци, че ги преследват. Каквото и да бе довело Заразата в Рилай, то със сигурност нямаше връзка с „Единак II“ и неговата спасителна мисия.

Надежда. Равна чувстваше как тя укрепва все повече в нея. Според данните от медицинската система на кораба Фам Нувен щеше да оцелее. Уредите регистрираха мозъчна дейност. Ужасните рани по гърба му бяха причинени от имплантираните от Древния устройства — органична механика, свързвала Фам с локалната мрежа на Рилай, а чрез нея — със Силата, която го ръководеше. След изчезването на Силата механизмите в тялото на нейния емисар започнаха да се разлагат. Но в такъв случай поне личността на Фам би трябвало да оцелее. Моля се да е оцеляла. Данните сочеха, че трябват още три дни, докато заздравее гърбът и едва тогава можеха да започнат опитите да възкресят Фам.

А през това време… Равна научи много за апокалипсиса, който едва не ги погълна. Всеки двайсет часа Синя раковина и Зелено стебло отклоняваха кораба на светлинни години от първоначалния маршрут, за да се включат в някоя от главните артерии на Мрежата и да научат последните новини. Това бе обичайната практика при всяко пътуване, продължаващо повече от два-три дни. Така търговците и пътешествениците не изоставаха от събитията, които биха могли да им повлияят по някакъв начин или да наложат промяна на крайната точка от маршрута им.

Според Новините (а това значи според повечето от изказаните мнения) разрушаването на Рилай беше окончателно. О, Грондър! О, Ейгравън и Сарале! Мъртви ли сте или пък злото вече ви е завладяло?

Големи участъци от Мрежата бяха временно изолирани. Може би щяха да минат години, преди някои от най-мощните връзки да заработят отново. Освен това за първи път през това хилядолетие бе унищожена една от Силите. Съществуваха десетки хиляди версии относно мотивите за тази атака и също толкова догадки какво ще се случи по-нататък. Равна предвидливо осигури кораба с филтър за лавината от информация и сега се опитваше да отсее най-важното от хилядите мнения и предположения. Тези, които идваха от самите Страумлински владения, съдържаха най-голяма доза истина. Отклонението поробител не на шега беше решило да установи нова епоха, белязана от сливането на трансцендентни създания с расите от Отвъдното. След като Рилай не съществуваше, а една от Силите бе убита, значи вече нищо не стоеше по пътя му към триумфа.

Някои от потребителите смятаха, че унищожаването на Рилай е била отдавнашна цел, предавана по наследство на онова, което погълна Страумлинските владения. Вероятно последната атака е само краят на една война, продължила няколко епохи и увенчана със смъртта на наследници на отдавна забравени раси. Ако наистина беше така, то робството в Страум можеше рано или късно да отмине и истинската човешка раса отново да се възроди.

Други пък смятаха, че причина за атаката е завладяването на архивите в Рилай. Едва двама-трима предполагаха, че целта на Заразата е да възстанови някакво творение или пък да не позволи на обитателите на Рилай първи да стигнат до него. Тези версии идваха от закоравелите теоретици — цивилизации, претоварени с информация, която постъпваше от дискусионните групи.

От страна на Заразата също постъпваше информация. Нейните официални и строго цензурирани съобщения обаче бяха приемани първоначално само от отчаяните авантюристи. При това никой нямаше намерение да плаща, за да подпомага и поощрява нейното разрастване. Въпреки това някои от посланията й все пак се просмукваха напред по Мрежата — потребителите им се опитваха да споделят обзелия ги ужас или пък да предизвикат любопитство. Разпространяваше се също и видеозапис, подготвен от Заразата — близо четиристотин секунди излъчване в реално време. Тази невероятно скъпа пратка можеше да се окаже и най-доходоносното нещо в историята на Мрежата. Синя раковина държа кораба прикачен към линията цели два дни, за да я получи цялата.

По всичко личеше, че слугите на Отклонението са човешки същества. Почти половината от новините, идващи откъм Владенията, бяха чрез видеоматериали, макар и не толкова дълги като първия. От тях се изказваха говорители, които бяха хора. Равна отново и отново пускаше първото послание. Тя дори успя да разпознае говорителя — Овен Нилсъндот някога беше шампион по бягане във Владенията. Сега вече нямаше никаква титла, а най-вероятно му бе отнето и името. Нилсъндот се обръщаше към аудиторията от някакъв офис, който можеше да бъде и градина. Когато Равна погледнеше отстрани на изображението, тя можеше да надзърне зад рамото му. Градът, който се откриваше там, приличаше на страумлинската столица. Преди години двете със сестра й мечтаеха да попаднат там — в него бе сърцето на човешката колония от Трансцендентното. Централният площад представляваше копие на Полето на принцесите в Нийора. В рекламите, приканващи нови заселници, се твърдеше, че фонтанът в средата му никога няма да пресъхне, докъдето и да стигнат в развитието си страумляните. Това щеше да е доказателство за тяхната преданост към първите заселници от човешката раса.

Сега фонтанът го нямаше, а погледът на Нилсъндот беше безжизнен.

— Този пред вас говори от името на Силата, която спасява — започна някогашният герой. — Искам всички вие да видите какво съм способна да направя за треторазредните цивилизации. Погледнете докъде се простира моята помощ… — и екранът показваше небето. То беше огряно от залязващото слънце, а върху неговия фон се открояваха силуетите на редици от агравитационни структури, простиращи се на мегаметри разстояние. Това беше най-мащабното използване на агравитационен материал, за каквото Равна някога беше чувала. Дори Доковете бледнееха пред него — новия строеж. Нямаше спор, нито един от световете на Средно ниво не можеше да си позволи внос на този материал в подобни несметни количества. — Това, което виждате над мен — продължи гласът, — са само строителните площадки за бъдещите конструкции, чието изграждане на Страум ще започна съвсем скоро. Когато всичко завърши, пет звездни системи ще се обединят в едно. Техните планети и цялата звездна маса около тях ще осигуряват технологии и животоподдържащи системи в мащаб, какъвто досега е непознат, както на това ниво, така и в самото Трансцендентно. — Екранът отново показа Нилсъндот — човекът, превърнал се в уста на боговете. — Някои ще се възпротивят на моето предложение да ми се посветят изцяло. Но това е без значение за моята по-далечна стратегия. Никой не е способен да устои срещу симбиозата между моята Сила и ръцете на расите от Отвъдното. Целта на моето обръщение е да премахна вашия страх. Както виждате, със Страумлинските владения стана истинско чудо. Никога повече расите от Отвъдното няма да бъдат пренебрегвани от обитателите на Трансцендентното. Тези, които ме последват — а рано или късно всички вие ще ме последвате — ще станат част от една Сила. Ще имате възможност да ползвате благата от всички нива на Трансцендентното — от Дъното чак до Върха. Тогава производството ви ще надхвърли ограничените възможности на вашите собствени технологии. Така ще можете да премажете всичко, което дръзне да ми се опълчи. Вие ще донесете новия ред и стабилност.

Докато гледаше видеозаписа за трети или четвърти път, Равна се опита да не обръща внимание на думите, а да се съсредоточи върху изражението на Нилсъндот. Искаше да го сравни с речите, които бяха записани в нейния персонален компютър. Наистина имаше разлика, не беше просто плод на нейното въображение. Създанието, което наблюдаваше, отдавна бе мъртво духом. Заразата обаче явно не се интересуваше, че този факт е толкова очевиден. Вероятно разликата можеше да бъде усетена единствено от принадлежащите към човешката раса. А те представляваха незначителна част от нейната аудитория.

В края на посланието екранът отново се изпълни от познатото тъмно лице и виолетови очи на Нилсъндот.

— Някои сигурно се питат как е възможно такова чудо и защо сте били принудени да преживеете милиарди години анархия, преди някоя от Силите да ви помогне. Отговорите на тези въпроси са… твърде сложни. Както всички по-значими еволюции и тази има своя висок праг. От една страна подобно развитие изглеждаше невъзможно и безсмислено. От друга — неизбежно. Симбиозата на Спасението зависи от непосредствената и ненарушавана от нищо връзка между мен и онези, на които помагам. Същества като това, което в момента предава моите думи, би трябвало да ми служат така безпределно вярно, сякаш са мои уста и ръце. Техните очи и уши би трябвало да ми осигуряват информация от много светлинни години разстояние. Именно тези условия подготвях досега. Още повече, че цялата система трябваше да е напълно завършена преди да започне да действа. Но сега, когато тази симбиоза е вече факт, ние ще се развиваме значително по-бързо. Почти всяка раса би могла да бъде преустроена така, че да стане възможно нейното Спасение.

Почти всяка раса би могла да бъде преустроена. Думите бяха произнесени от познато лице, при това на родния език на Равна… Но техният смисъл й бе ужасяващо чужд.

Мрежата се задръсти от анализи на новото явление. Беше сформирана дори съвсем нова дискусионна група — „Опасност от Зараза“, която беше следствие и обединяваше темите от „Бедствия и катастрофи“, „Хомо сапиенс“ и „Взаимодействащи си двоични системи“. През последните дни значителна част от съобщенията в информационния трафик идваха от нея. Хиляди байтове бяха посветени на анализирането на горкия Овен Нилсъндот. Сега той беше много по-известен, от когато и да било в миналото. Ако се съди обаче по гнева и противоречията, които предизвика, рейтингът му никак не беше висок.

Код: 0

Получател: „Единак II“

Език: От аквилерон на трисквелайн

Подател: Университета Курварк (твърди, че е учебното заведение на цял регион в Средното ниво)

Тема: видеозаписите на Заразата

Резюме: Това е измама

Разпространение чрез:

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Къде са те сега“

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дата: 7.06 дни от падането на Рилай

Съдържание на посланието:

Очевидно е, че този „Спасител“ е измамник. Ние проучихме въпроса много внимателно. Макар и да не е назовал името си, говорителят е високопоставен чиновник от бившия страумлински режим. Ако приемем, че „Спасителят“ управлява телепатично хората и те действат като роботи, тогава защо е запазил устройството на досегашните структури? Отговорът би трябвало да е ясен дори за някой идиот: „Спасителят“ просто няма възможности да управлява телепатично по-големи групи съзнателни същества. Очевидно е, че Страумлинските владения са му били необходими, за да завладее ключови позиции в силовите структури на тази цивилизация. Това, разбира се, касае най-вече оцелелите от тази раса. Нашето заключение: симбиозата „Спасител“ е просто още една месианска религия, още една смахната империя, която се опитва да оневини злодеянията си и да заблуди онези, които няма възможност да покори със сила. Не позволявайте да ви измамят!

Код: 0

Получател: „Единак II“

Език: От оптима през аквилерон на трисквелайн

Подател: Общество за рационални проучвания (най-вероятно единствената оцеляла система от Средно ниво, отдалечена на 5700 светлинни години от Сяндра Кей)

Тема: Опасност от видеозаписите на Заразата, университета Курварк 1

Ключови фрази: (най-вероятно неприлична дума) и загуба на ценното ни време

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Обществото на рационалистите в Мрежата“

Дискусионна група „Мениджмънт“

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дата: 7.91 дни от падането на Рилай

Съдържание на посланието:

Питаме се кой всъщност е глупакът в този случай? (Най-вероятно неприлична дума), (най-вероятно неприлична дума) идиоти, които не си дават сметка за всички надвиснали над нас заплахи, не би трябвало да оскърбяват ушите ни с техните (категорично неприлична дума) дрънканици. Значи вие мислите, че симбиозата „Спасител“ е измама, скалъпена от хората в Страумлинските владения?! А коя според вас е причината за падането на Рилай? Ако вашите глави са способни да разсъждават, колкото и вашите задници (най-вероятно неприлична дума), тогава трябва да ви уведомим, че една от Силите беше свързана с Рилай. Сега тя е мъртва. Вие обаче сигурно си мислите, че просто се е самоубила, а?! Вижте какво, дървени глави (най-вероятно обидна дума). Нито една от Силите не е била побеждавана от Отвъдното. Заразата е нещо ново и много интересно. Мислим, че е крайно време тия (обидна дума) мижитурки от рода на университета Курварк да бъдат препратени при групите, които вдигат само безсмислена врява, а ние останалите да се заемем с по-сериозен разговор.

Десетки хиляди послания, стотици гледни точки. Неслучайно някои я наричаха Мрежата на милионите лъжи. Равна всеки ден обсъждаше прочетеното със Синя раковина и Зелено стебло. Така се опитваше и сама да се ориентира в потока от информация, да реши на кое съобщение да повярва.

Ездачите познаваха добре човешкия род, но дори те не бяха напълно сигурни, че Овен Нилсъндот е вече мъртъв духом. Зелено стебло беше достатъчно опитна, за да се досети, че нито един отговор не би удовлетворил Равна. Тя известно време трополеше с колела напред-назад пред екрана, върху който излизаха съобщенията от Мрежата, после протегна едно клонче и докосна човешкото същество до себе си.

— Може пък господин Фам да ни разясни всичко, когато оздравее напълно.

Синя раковина също разшава листа, опитвайки се да бъде безпристрастен:

— Ако в тия съобщения има поне капка истина, тогава излиза, че Заразата не се интересува какво знаят за нея хората и онези, които са близо до тяхната цивилизация. Това донякъде има смисъл, но… — говорният му апарат известно време бръмча разсеяно. — … Аз не вярвам на всички тези съобщения. Цели четиристотин секунди ни бяха необходими, докато източим видеозаписа! Той е толкова съвършен, че дава абсолютно достоверно изображение на много, при това коренно различни раси. Ще рече, че в него е побрана огромно количество информация, при това без никакво компресиране… Сигурно показаното в записа е доста поукрасено, за да подмами всички нас, бедните обитатели на Отвъдното, да се върнем по родните си места.

Тази хипотеза беше изказана неведнъж и в получените по Мрежата съобщения. Но засега в посланията на Заразата още нямаше ни най-малко доказателство в нейна подкрепа, нито пък реакциите по Мрежата даваха основание за съмнение. Тази бавнодействаща отрова можеше да действа само на Върха на Отвъдното, но не и където се намираха в момента. А това водеше до едно простичко обяснение, до което биха стигнали дори в Нийора или на Старата земя: видеозаписът е кодирано съобщение до пръснатите из безкрая агенти на Заразата, които вече бяха готови да действат.

Вендейшъс беше известна личност сред дърворезбарите, но представата за него бе съвсем погрешна. Той беше около стогодишен и неговото създаване представляваше смесица между две от стратегиите на Дърворезбаря. В първите си декади Вендейшъс управляваше дърводелските работилници на града. През това време той направи някои съществени подобрения в устройството на водните колела, които ги задвижваха. В този период обаче Вендейшъс имаше и своите романтични забежки — предимно към политиката и ораторското майсторство. С всяка смяна на някоя от частите му той все повече се ориентираше към обществените изяви. През последните трийсет години се беше наложил като един от най-авторитетните членове в Съвета на кралицата, а от десет изпълняваше длъжността на лорд шамбелан. И на двете места защитаваше правата на гилдиите и призоваваше към почтени търговски отношения. Носеха се слухове, че когато кралицата се оттегли от управлението или пък умре, тогава Вендейшъс ще застане начело на Съвета. Мнозина си даваха сметка, че това би бил най-добрият изход от бедственото положение, но натруфените речи на Вендейшъс вече се бяха превърнали в истинско мъчение за съветниците.

Такива в общи линии бяха настроенията около Вендейшъс. Освен това всеки, който има дори най-малка представа от системата за сигурност, би се досетил, че лорд шамбеланът дърпа конците и на мрежата от шпиони. Несъмнено той имаше внедрени информатори в дърводелските работилници и доковете. Но сега Книжовника вече знаеше, че дори това беше прикритие. Кой можеше да го допусне — дърворезбарите имаха агенти сред най-приближените на Фленсер, знаеха за неговите планове, страховете му, слабите му страни! Това им позволяваше лесно да манипулират всички врагове. Вендейшъс се оказа невероятна личност! Книжовника умееше да разпознава и цени гениите.

И въпреки това… информацията, с която разполагаха, все още не им гарантираше победа. Не всички действия на фленсериерите се ръководеха директно от най-високо ниво. Някои операции биваха замисляни и изпълнявани от по-нискостоящите, което не ги правеше по-неефективни… Само една правилно насочена стрела беше достатъчна, за да убие завинаги Джоана Олсъндот.

Ето защо беше дошло време Джакерамафан да блесне със своите качества. Той поиска разрешение да бъде преместен в по-строго охраняваните помещения на замъка, които се намираха на третия етаж. Не беше проблем да получи разрешение, защото новите му покои бяха доста по-малки, неудобни и с грубо измазани стени. Но тази стая напълно отговаряше на замисъла на Книжовника. През следващите няколко дни той слухтеше из коридорите и фоайетата. В основните стени бяха прокарани проходи, широки около трийсетина сантиметра и високи не повече от четиридесет. Книжовника можеше да попадне почти навсякъде, без да бъде забелязан от околните.

Докато надзърташе от ъглите и бойниците на крепостната стена, две от неговите части непрекъснато водеха записки. След десет дни вече беше натрупал достатъчно материал, за да впечатли дори Вендейшъс.

Официалната резиденция на Вендейшъс беше заобиколена от помещения за неговите помощници и стражите. Затова там не беше най-подходящото място за отправяне на едно толкова секретно предложение.

Вендейшъс обаче понякога оставаше сам. Върху старата стена на замъка откъм гората имаше малка куличка. Късно на единайсетия ден от началото на разследванията си Книжовника се курдиса на кулата и зачака. Мина час и вятърът постепенно утихна. Откъм пристанището взе да нахлува гъста мъгла. Тя плъзна по земята като морска пяна и бавно погълна старата стена. Наоколо се спусна плътна тишина. Книжовника мрачно душеше около площадката, където стоеше на пост; вече наистина се усещаше грохнал и разнебитен. Мазилката се ронеше под лапите му и той очакваше всеки момент някой от камъните да се затъркаля надолу. Проклятие. Дали пък Вендейшъс не беше решил да промени всекидневния си график.

Книжовника изчака още половин час. Накрая търпението му беше възнаградено. Той усети стърженето на стомана по спираловидната стълба. Не се дочуваше обичайния шум при мислене, но вероятно мъглата го поглъщаше. Минаха още няколко минути. Накрая капакът върху отвора на стълбата се надигна и оттам се показа една глава.

Дори мъглата не успя да заглуши вбесения съсък на Вендейшъс от тази неприятна изненада.

— Бъдете спокоен, сър! Това съм аз, верният Джакерамафан!

Главата се показа още малко.

— Какво прави на такова място един верен гражданин като теб тогава?

— Тук съм, за да се срещна с вас — усмихна се облекчено Книжовника. — Във вашия таен кабинет. Приближете се насам, сър, тази мъгла осигурява достатъчно място и за двама ни.

Една след друга частите на Вендейшъс се прехвърлиха през отвора. Някои едва успяха да се промъкнат — дългите остриета на камите и многобройните им накити стържеха по каменната стена и се закачваха в рамката на вратата. Пък и Вендейшъс не беше сред най-вталените глутници. Началникът на сигурността се строи в най-отдалечената част на кулата. Позата му издаваше, че е нащрек. Не беше останала и следа от обичайната му помпозност при публичните им срещи. Книжовника се ухили под мустак. Сега поне можеше да е сигурен, че е приковал вниманието на своя събеседник.

— Е, казвай? — подкани Вендейшъс с глух глас.

— Сър, предоставям на ваше разположение цялото си време и своите умения. Смятам самото ми присъствие тук доказва, че бих могъл да съм от полза за сигурността на дърворезбарите. Кой друг, ако не един безспорен професионалист, е способен да открие, че използвате това място за свой таен кабинет.

Вендейшъс се поотпусна малко и се усмихна криво.

— Всъщност кой друг наистина… Избрах кулата точно защото тая част от старата стена не се вижда от замъка. Оттук мога лесно да поддържам връзка със стражите по хълмовете, пък и се чувствам свободен от бюрократичните си задължения.

Джакерамафан кимна.

— Напълно ви разбирам, сър. Но вие грешите в едно отношение — и той посочи покрай шефа на сигурността. — Сега заради мъглата не личи ясно, но откъм страната на пристанището в замъка има едно място, от което кулата се вижда добре.

— Така ли? Че кой може да види толкова надалеч… А-ха, сигурно ви е помогнал уредът за наблюдение, който донесохте от Републиката!

— Точно така. — Книжовника посегна към джоба си и извади оттам своя телескоп. — Разпознах ви дори от това разстояние.

Уредът за наблюдение можеше да донесе известност на Книжовника. Кралицата и Скрупило бяха като омагьосани от неговите възможности. За съжаление почтеността принуди Джакерамафан да признае, че е купил уреда от един изобретател в Рангатир. Независимо от това именно той беше прозрял колко ценен е предметът и именно той го използва при спасяването на Джоана. Когато обаче в двора разбраха, че Книжовника не умее много добре да си служи с уреда, приеха един от неговите телескопи, връчен като дар на кралицата… и го дадоха на майстора стъклар да го проучи основно. Въпреки това никой не можеше да отрече, че Книжовника си остава най-добрият в света потребител на телескопи.

— Не искам да си помислите, че съм ви следил нарочно, милорд. Това беше просто малка част от моето разследване. През последните десет дни прекарах часове наред върху крепостната стена.

Вендейшъс изкриви устни.

— Наистина?!

— Дори ще си позволя да отбележа, че останах почти незабелязан, пък и много внимавах да не ме видят, че използвам уреда за наблюдение. И така… — Той измъкна записките от другия си джоб. — През цялото време си водих най-подробни записки. Вече знам кой къде и кога отива почти по всяко време на деня. Представете си какво влияние би имала моята техника през лятото, когато навън е светло по-дълго време! — Той сложи тетрадката на пода и я побутна към Вендейшъс. Една от частите на събеседника му пристъпи напред и я изтегли към себе си. Не личеше обаче да е особено въодушевен от тези разкрития.

— Моля да ме разберете правилно, сър. Зная, че уведомявате кралицата какво става в най-висшите кръгове от Съвета на Фленсер. Без вашите източници ние бихме били безпомощни срещу кроежите на онези лордове, но…

— Кой ви каза подобно нещо?!

Книжовника се задави. Дръж се и не отстъпвай! После се усмихна вяло.

— Не се наложи някой да ми го казва. Аз съм професионалист също като вас и зная да пазя тайна. Но помислете само — в замъка сигурно има и други с моите способности, а е твърде възможно някои от тях да са предатели. Вероятно не сте чували за тях от своите високопоставени информатори. Представете си само какво могат да ни причинят хора като тях. Ето защо се нуждаете от моята помощ. Благодарение на моята стратегия вие ще сте уведомен за всяка крачка на подчинените си. Освен това за мен ще е чест да обуча няколко групи, които непрекъснато да следят хората в замъка. Следенето може да обхване целия град — ще наблюдаваме от градските кули.

Шефът на сигурността се промъкна предпазливо покрай парапета, като небрежно докосваше камъните и ронещата се мазилка.

— Идеята ви има своите привлекателни страни. Но ако не възразявате, вече сме идентифицирали всички агенти на Фленсер и добре ги захранваме… с лъжи. Много е любопитно да науча, че лъжите идват дори от най-високопоставени наши източници. — Той отсечено се изсмя и погледна замислено през парапета. — Но вие имате право. Ако сме пропуснали дори един от тях, който има достъп до Двукракото и Компютъра… Това би било истинска катастрофа. — Той обърна още няколко от главите си към Книжовника. — Можем да се договорим: ще ви изпратя трима-четирима от моите хора, за да ги обучите по вашия метод.

Книжовника не можа да се удържи и подскочи от радост с вперени във Вендейшъс възторжени очи.

— Няма да съжалявате за решението си, сър!

Вендейшъс сви рамене.

— Сигурно сте прав. И така, на колко души сте казали за своето разследване? Ще се наложи да ги съберем, за да се закълнат, че ще пазят тайна.

Книжовника се дръпна обидено.

— Милорд! Вече ви казах, че съм професионалист! Запазил съм всичко в пълна тайна. Единствено на вас се доверих.

Вендейшъс се усмихна широко и стана почти любезен.

— Чудесно, значи можем да започваме тогава.

Вероятно гласът на Вендейшъс събуди подозрението му — фалшива нотка или пък нещо в неговата интонация — но Книжовника изведнъж застана нащрек и се огледа. В сенките на гората той забеляза неясните очертания на силуети, които се приближаваха към парапета. Беше твърде късно, когато долови и шума от мислите на нападателите. Изсвистя стрела и пареща болка проряза гърлото на Фан. Той извика, но успя да се овладее и се втурна към Вендейшъс.

— Помощ!

Това обаче беше напразно усилие. Книжовника вече знаеше, още преди другият да отстъпи и да измъкне ножовете си. Вендейшъс не помръдна, когато убиецът се нахвърли върху Книжовника и раздели частите му една от друга. Разумът на жертвата помръкна сред ужасния шум и режещата болка. Предупреди Перегрин! Кажи на Джоана! Сечта продължи сякаш цяла вечност, а после…

Част от него лежеше потънала в лепкава червена каша. Друга се луташе напълно ослепена. Джакерама се опита да събере мислите на оцелелите си части. Една беше мъртва — Фан лежеше сред нарастваща локва кръв, която димеше в студения въздух. Болка и студ… потъване, задушаване… Кажи на Джоана.

Убиецът и неговият господар отстъпиха назад от жертвата. Вендейшъс. Шефът на сигурността. Високопоставеният предател. Кажи на Джоана. Нападателите стояха и наблюдаваха как кръвта му изтича. Бяха твърде превзети, за да смесят мислите си с неговите. Изчакваха, докато съвсем загуби съзнание, а после щяха да довършат започнатото.

Беше толкова тихо. Наоколо се разнасяха само откъслечните мисли на убийците; виковете и стоновете на ранения. Никой нямаше да разбере…

Сякаш всичко свърши. Джа се взираше тъпо в непознатите глутници срещу себе си. Едната от тях се приближи. Оцелелият забеляза стоманените нокти върху нейните лапи и остриетата между зъбите. Не! Джа отскочи, подхлъзна се в съсирената кръв и залитна. Глутниците се хвърлиха напред, но Джа вече стоеше на парапета, после се наклони назад и започна да пропада все по-надолу и по-надолу…

… Накрая се строполи върху скалите. Джа побърза да отскочи от стената. По гърба му премина болка, после дойде вцепенението. Къде се намирам? Къде съм попаднал? Навсякъде наоколо имаше гъста мъгла, а високо над него се дочуваха неясни гласове. В мъничкия му мозък се мярна споменът за остриета и ножове, после всичко се смеси… Кажи на Джоана! Той си спомни… нещо… отпреди. Една скрита пътека през храстите. Ако тръгнеше по нея, рано или късно щеше да стигне до Джоана.

Мъчително се повлече по пътеката. Нещо не беше наред със задните му крака; не ги усещаше изобщо. Кажи на Джоана.

Деветнадесет

Джоана се закашля — състоянието й се влошаваше все повече. От три дни я болеше гърло и носът й течеше. Не знаеше дали да се разтревожи сериозно или е още рано за безпокойство. Болестите бяха нещо ежедневно в средновековната епоха. Да, но и много хора са измирали от тях! Тя издуха носа си и се опита да се съсредоточи върху онова, което говореше кралицата.

— Скрупило вече успя да направи барут. Той действа точно така, както беше описано в Компютъра. За нещастие едва не изгуби един от членовете си, докато се опитваше да го изпробва в дървено оръдие. Ако не успеем да направим истинско оръдие, тогава…

Само преди седмица кралицата нямаше да може да влезе тук. Работните им срещи ставаха само в замъка. Но след като Джоана се разболя — сигурно беше само обикновена настинка — никак не й се искаше да излиза навън. Освен това споменът от посещението на Книжовника я караше малко… да се срамува. Някои от тези глутници бяха почтени личности, затова момичето реши да се държи любезно с кралицата, пък и с Надутия клоун, ако се реши пак да намине. Поне докато създания като Белязаното чело стояха настрана от нея…

Джоана се примъкна още по-близо до огъня и махна с ръка срещу съмненията на кралицата. Понякога тази глутница й приличаше на нейната баба.

— Да приемем, че ще успеем да направим топове. До лятото има още много време. Кажи на Скрупило да изучи данните от компютъра по-внимателно и да престане да пробва само най-бързия начин за постигане на целта. Въпросът е как ще използваме полученото, за да спасим моя кораб.

Някой задраска по вратата. Няколко от главите на кралицата се надигнаха, наострили уши.

— Това е много странно — каза тя.

— Защо? — разсеяно попита Джоана. После придърпа пухкавата завивка и я уви около раменете си. Две от частите на кралицата тръгнаха заедно с нея към изхода.

Момичето отвори вратата и погледна в мъглата навън. Внезапно кралицата започна да говори високо на родния си език. Посетителят отстъпи назад. Нещо не беше наред, но в момента Джоана не можеше да осъзнае какво точно. Тя за първи път виждаше някое от тези същества, което се състои от една-единствена част. Тази мисъл постепенно се оформи в съзнанието й, докато повечето от членовете на кралицата се пръснаха около нея и наизскачаха навън. После прислужникът на Джоана започна да пищи откъм тавана. Този звук проряза като с нож слуха на момичето.

Самотното Острие тромаво повлече задница и се опита да се измъкне, но кралицата вече го беше обкръжила. Тя извика нещо и писъците от тавана секнаха. После се дочу глухо трополене на лапи по дървените стълби и прислужникът изхвърча навън с насочени за стрелба арбалети. Тя дочу звън на оръжие откъм подножието на хълма — сигурно стражите също се бяха втурнали насам.

Джоана побягна към кралицата, готова да добави и своите юмруци в отбраната. За нейна изненада обаче видя, че глутницата души непознатия и внимателно ближе врата му. После кралицата захапа куртката на Острието.

— Моля те, Джоана, помогни ми да го вкараме вътре.

Момичето обгърна хълбоците на новодошлия. Козината беше слепнала от влагата… и съсирената кръв.

Успяха някак да внесат ранения през вратата и го положиха на възглавниците край огъня. Съществото дишаше на пресекулки. Начинът, по който си поемаше въздух, показваше, че изпитва непоносима болка. То вдигна очи към нея — те бяха така широко отворени, че откриваха бялото, заобикалящо ириса. За миг момичето си помисли, че се бои от нея. Но когато отстъпи назад, непознатият започна да издава по-високи звуци и протегна врат в нейната посока. Тя коленичи до възглавницата и му позволи да облегне муцуна на ръката й.

— К-к-какво е това? — Джоана погледна към задните крака на ранения, които се подаваха извън подплатената в раменете куртка. Хълбоците на Острието лежаха под неестествен ъгъл, а единият крак висеше неподвижен близо до огъня.

— Не позна ли — това е част от Джакерамафан — отвърна й кралицата. После подпъхна муцуна под висящия крак и внимателно го положи върху възглавниците.

Последва оживен разговор между стражниците и прислужника на Джоана. През вратата се виждаха неколцина части на пазачите, които носеха фенери. Те опираха предните си лапи върху раменете на останалите от глутницата, така че светлината да пада от по-високо. Нито един обаче не се опита да влезе — нямаше място за тях.

Джоана втренчено загледа самотното Острие. Това да е Книжовника?! После позна куртката. Съществото отвърна на погледа й, но продължаваше да хрипти от болка.

— Не може ли да повикаме лекар?

Кралицата я беше заобиколила от всички страни.

— Аз съм лекар, Джоана. — Тя кимна с глава към компютъра. — Или поне това, което се смята за лечител в нашия свят.

Джоана избърса кръвта от врата на ранения, но тя продължаваше да се процежда от раните.

— Ще можем ли да го спасим?

— Този сигурно ще успеем да запазим, но… — Част от кралицата отиде до вратата и поговори с глутниците отвън. — Търсят и останалите от Джакерамафан. Боя се обаче, че повечето от тях са избити, Джоана. Ако има оцелели… Е, понякога и от останките може да се възстанови цялото…

— Той каза ли нещо досега? — Гласът долетя отвън и говореше правилен самнорск. Белязаното чело. Огромната му и грозна зурла надничаше през вратата.

— Не — отвърна кралицата. — А и мислите му са страшно объркани.

— Нека да послушам малко — продължи Белязаното чело.

— Стой далеч оттук, ти, ти… — гласът на Джоана се извиси до писък. Съществото в ръцете й се сгърчи.

— Джоана, той е приятел на Книжовника, остави го да помогне.

Когато глутницата на Белязаното чело се промъкна предпазливо в стаята, кралицата се качи на тавана, за да му направи място. Джоана измъкна ръката си изпод тялото на ранения и се отдръпна към вратата. Отвън имаше събрани много повече глутници, отколкото изобщо допускаше, че се навъртат наоколо. Те стояха толкова близо една до друга, колкото не й се беше случвало да ги види никога досега. Фенерите им сияеха в мъглата с мека, почти флуоресцентна светлина. Погледът й отново се насочи към огнището.

— Да знаеш, че те наблюдавам!

Частите на Белязаното чело се скупчиха около възглавниците. Най-едрият положи глава близо до ранения. Самотното Острие продължаваше да диша хрипливо. Белязаното чело изгъргори нещо към него. Отговорът беше същинско чуруликате, което дори прозвуча красиво. Кралицата добави нещо отгоре. Двамата с Белязаното чело обмениха няколко реплики.

— Е, и? — нетърпеливо се намеси Джоана.

— Джа — тази част тук — не е „говорителят“ на глутницата — долетя гласът на кралицата.

— Дори по-лошо — продължи Белязаното чело. — Засега не успявам да доловя дори мислите му. Не мога да схвана нито един от образите в главата му. Дори не мога да определя кой е убил Книжовника.

Джоана отново се върна към огъня и доближи възглавниците. Белязания се дръпна назад, но не се отдалечи много от ранения. Тя коленичи между двамата и погали дългия окървавен врат.

— Дали Джа — тя се опита да произнесе името, колкото се може по-правилно — ще оживее?

Белязания протегна три от муцуните си към тялото и внимателно подуши и опипа раните. Джа се сгърчи и изхърка. Не реагира само когато приятелят му стигна задните крака.

— Не мога да кажа. Повечето от кръвта не е негова. Сигурно е от останалите части. Но гръбнакът му е счупен. Дори да оживее, ще може да движи само предните си крака.

Джоана замълча, опитвайки се да преосмисли всичко от гледната точка на Остриетата. Това обаче никак не й хареса. Може и да беше съвсем глупаво, но за нея „Джа“ още си беше целия Книжовник. Според Белязания обаче пред нея лежеше само една част, просто орган от все още живо тяло. При това много повреден орган. Джоана извърна очи към Белязания и се втренчи в най-едрата му част — убиецът.

— И какво смятате да правите с тази… развалина?

Три от главите се обърнаха към нея и тя видя как козината по вратовете им настръхна. Неестественият му глас долетя извънредно висок и забързан.

— Книжовника беше добър приятел. Можем да измайсторим количка на две колела за задницата. Това ще му помогне да се придвижва поне на къси разстояния. Най-трудно ще е обаче да намерим нова глутница за него. Знаеш, че издирваме и останалите парчета — кой знае, може пък и да съберем отново някои. Ако ли пък не… Аз имам само четири части, затова ще се опитам да го приема в себе си. — Докато говореше, една от главите му все поглеждаше ранения. — Не зная обаче дали това ще даде резултат. Книжовника в никакъв случай не беше недооформена личност и категорично нямаше склонност към живота на пилигримите. А сега изобщо не мога да осъществя контакт с него.

Джоана се отпусна назад. Е, Белязания все пак не носеше отговорност за всички нещастия по света.

— Дърворезбарите имат много добри специалисти по селекциониране и кръстосване. Може да му се намери подходящ еш. Но ти разбираш… Много е трудно за възрастен екземпляр да се смеси с нова глутница, особено ако не е и говорител. Единичните членове, какъвто е Джа, често умират по свое собствено желание; просто престават да се хранят… Или пък избират някакъв друг начин да го направят. Някой път слез на пристанището и разгледай работниците там. Ще забележиш, че някои от тях са доста многобройни, но умът им е като на идиоти. Те дори не са способни да се движат в група и бягат в различни посоки, но това е най-малкият проблем. Ето такава е орисията на глутниците, които не са имали късмет.

Гласът на Белязания преливаше ту към един, ту към друг от неговите членове, после съвсем заглъхна. Всичките му глави се насочиха към Джа. Раненият беше затворил очи. Дали спеше? Дишането му продължаваше да се чува, но приличаше по-скоро на гъргорене.

Джоана огледа стаята и вдигна очи към отвора на тавана. Кралицата беше показала само една от главите си през дупката и отвърна на погледа на момичето. В друга ситуация това би изглеждало дори комично.

— Ако не стане някакво чудо, Книжовника ще умре още днес. Закрепим ли го за още няколко дни, тогава е твърде вероятно да открием неговия убиец.

— Как ще стане това, след като не можете дори да разговаряте с него?

— Така е, но той все още може да ни го покаже. Наредих на Вендейшъс да затвори всички обитатели на двореца по стаите им. Когато Джа се поуспокои, ще накараме всяка от глутниците да мине покрай него. Оцелялата част със сигурност си спомня какво се е случило с Книжовника и ЖЕЛАЕ ние също да знаем за това. Ако някой от убийците е сред хората ни, той ще ни каже.

— Или поне ще изръмжи.

Също като куче.

— Точно така. Главната ни задача сега е да осигурим неговата безопасност… Остава ни надеждата, че лекарите ще го спасят.

Откриха останалите части на Книжовника едва след няколко часа. Бяха в кулата на старата крепостна стена. Според Вендейшъс по всичко личало, че една или две глутници са изскочили внезапно от гората и са се покачили на кулата, опитвайки се вероятно да огледат местността. Приличало на съвсем любителско катерене; дори в ясен ден от тази кула не се виждало нищо съществено. Но за Книжовника се оказало фатално. Сигурно е изненадал нашествениците. Петима от членовете му били прободени със стрели на много места, наръгани с ножове и с отсечени глави. Шестият — Джа — си пречупил гръбнака, падайки върху каменната пътека под стената.

На следващия ден Джоана отиде при кулата. Дори от ниското успя да забележи ръждивите засъхнали петна по парапета. Беше доволна, че няма възможност да се качи горе.

Джа издъхна още същата нощ, макар че вече никой не го нападна; беше поставен под опеката на Вендейшъс. През следващите дни Джоана не говореше много, а нощем дори си поплакваше. Проклети да са техните „доктори“! Те успяха да установят счупването на гръбнака, но вътрешните рани и кръвоизливи бяха извън компетентността им. Кралицата на дърворезбарите се беше прочула със своето откритие, че сърцето изпомпва кръвта към всички части на тялото. Трябваха й само още няколко хиляди години и сигурно щеше да достигне умението на някой по-сръчен касапин!

За известно време Джоана намрази всички наоколо — Белязания по принцип й беше виновен за всичко; кралицата й се струваше твърде безразлична; Вендейшъс позволи на фленсериерите да стигнат толкова близо до замъка… А Джоана Олсъндот отблъсна така грубо Книжовника, когато той се опита да се сприятели с нея.

Какво ли би казал Книжовника за всичко това? Той се беше опитал да й вдъхне доверие към своя народ. Твърдеше, че Белязания и останалите са добри.

Една нощ след няколко седмици момичето най-сетне се помири със себе си. Лежеше върху сламеника, а тежката завивка я обгръщаше отвсякъде, мека и топла. Рисунките по стената се размиваха пред очите й в слабата светлина на жаравата. Обещавам ти, Книжовник, само заради теб ще се опитам да им повярвам.

Двадесет

Фам Нувен не си спомняше почти нищо от времето, когато беше мъртъв. Остана само болката, причинена от края на Древния, някакви призрачни фигури и неясни думи. Някой каза, че поддържали живота му чрез медицинската апаратура на кораба. Той не помнеше нищо от този период. За него продължаваше да е пълна загадка защо още диша. Беше му дори обидно. После тялото му взе да възстановява първичните инстинкти и започна само да диша. Очите се отвориха. Нямаше никакви мозъчни увреждания, а Зелено стебло (?) каза, че се е възстановил напълно. Неговата човешка обвивка не оспори по никакъв начин това твърдение.

Онова, което беше останало от Фам Нувен, прекарваше дълго време на капитанския мостик на „Единак II“. И преди корабът му напомняше на дебела стоножка. Тия буболечки гъмжаха из сламата, която покриваше пода в тронната зала на бащиния му замък в Канбера. Децата обичаха да си играят с тях. Животинките нямаха истински крака, а само множество пипалца, които се подаваха от двете страни на хитиновите им тела. Колкото и да се опитваха да ги прекатурят по гръб, насекомите успяваха да си помогнат с пипалцата-антенки и пак продължаваха по пътя си. Дори не обръщаха внимание, че гърбът им вече беше станал корем, а коремът — гръб. Нямаше съмнение, двигателите за ултрасветлинна скорост на „Единак II“ бяха също като тези пипала, макар и не така отчетливо отделени едно от друго. Тялото на кораба също беше дебело и лъскаво, само в средата малко се стесняваше.

И така, земният път на Фам Нувен завърши в тялото на някаква стоножка. Но това пък си беше напълно в реда на нещата за един мъртвец.

А сега стоеше на капитанския мостик. Някаква жена всеки ден го водеше дотам; явно знаеше, че това ще му хареса. Стените бяха превърнати в екрани, каквито не беше виждал, дори докато търгуваше за Кюенг Хо. Когато екраните показваха заобикалящия ги космос, гледката беше почти толкова добра, колкото и през илюминаторите на флотата на Кюенг Хо.

Всичко му приличаше на някаква дива фантазия. Или пък на съвършена илюзия. Ако останеше достатъчно дълго на мостика, наистина можеше да види как звездите се движат по небето. Корабът можеше да направи приблизително десет скока за секунда: скок, пренастройване и отново скок. В тази част на Отвъдното всеки път можеха да изминават разстояние от по една хилядна от светлинната година, но после времето за пренастройка се увеличи чувствително. Ако направеха десет скока за секунда, това правеше близо трийсет светлинни години на час. Самите скокове бяха нещо невероятно от гледна точка на човешкия разум. Между тях те продължаваха да падат свободно в пространството, поддържайки същата скорост като при напускането на Рилай. Затова не се получаваха промени като при ефекта на Доплер от релативистичния полет. Звездите бяха все така ясни, като че ли грееха от небето над някоя пустиня или пък бегълците пътуваха с обикновена скорост. Без каквито и да е резки движения те просто се плъзгаха по небето край тях; колкото по-близо бяха до кораба, толкова по-бързо се изгубваха от поглед.

Така само за половин час Фам стигна по-далеч, отколкото за половин век с корабите на Кюенг Хо.

Един ден Зелено стебло също дойде на мостика и взе да превключва екраните. Тя продължаваше да се обръща към Фам, както и преди катастрофата — сякаш имаше насреща си нормално същество, което може да я чуе и разбере.

Думите й звучаха като обикновен шум в ушите на Фам; той ги разбираше, но те не означаваха нищо за него. Ездачът помълча малко, а после продължи с безсмислено упорство, присъщо на всички женски същества.

Фам освободи съзнанието си от всички въпроси. Но тъй като нямаше ярки звезди, на които да се наслаждава, оставаха му единствено изображенията върху екраните. А те отново го връщаха към мисълта за проблемите. МИСЪЛ. Шегичка: никой тук Долу не мислеше за каквото и да е. Най-вероятно десетина хиляди кораба се бяха отървали след рухването на Рилай. Сигурно Врагът още не беше забелязал бегълците. Нападението срещу Рилай беше само незначителна стъпка в плана на убиеца на Древния. Предполагаше, че и „Единак II“ е успял да се измъкне незабелязано. Защо му беше на Врага да се интересува къде се крият последните останки от съзнанието на Древния? Защо му беше да се интересува къде е затънал жалкият им кораб?

Конвулсия разтърси тялото на Фам. Сигурно беше отново някой животински рефлекс.

Паниката ден след ден все по-здраво сграбчваше Равна Бергсъндот. Нямаше никакви разтърсващи събития, които да я причинят. Просто надеждата й постепенно отмираше. Всеки ден тя се опитваше да намери време за Фам Нувен, да му поговори, да му подържи ръката. Той нито й отговаряше, нито пък я поглеждаше, с изключение на случаите, когато погледът му случайно преминаваше през нея. Зелено стебло също много се стараеше да го върне към живот. Чужденката Зелено стебло помнеше, че предишният Фам много хареса ездачите. Въпреки че получи най-добрата медицинска помощ обаче, сега от него можеше да остане само едно вегетиращо тяло.

Колкото повече се забавяше тяхното придвижване, толкова повече се влошаваше положението им. И всеки път това надхвърляше дори най-лошите очаквания на Синя раковина.

Когато Равна за пореден път прегледа новините, те сякаш бяха станали още по-ужасяващи. Новопоявилата се теория за „мъртвата раса“ се разпространяваше с огромна бързина и печелеше привърженици. Все повече и повече потребители на Мрежата смятаха, че именно хората разпространяват Заразата.

Код: 0

Получател: „Единак II“

Език: От белореск на трисквелайн

Подател: Съюз за отбрана (твърди, че е обединение от пет многовидови империи от Отвъдното и се намира под Страумлианските владения. Няма никакви данни за неговото съществуване преди падането на владенията.)

Тема: Заплахата от видеозаписите на Заразата

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Дата: 17.95 дни от падането на Рилай

Съдържание на посланието:

До този момент получихме половин милион съобщения, касаещи видеозаписите на това създание, и успяхме да прочетем голяма част от тях. Повечето от вас не виждат най-главното. Принципите на действие при този „Спасител“ са съвсем ясни. Това е трансцендентна Сила, която използва ултрасветлинните комуникации, за да действа чрез една от расите на Отвъдното. Сигурно това е твърде лесно за възможностите на Трансцендентното — има много истории за поробители сред Силите там. Но за да действа същата система и в Отвъдното, вероятно се изискват много сложни и скъпоструващи изменения в мозъците на хората от контролираната раса. Това не е станало по естествен път и трудно би могло да бъде приложено върху други раси, независимо какво твърди Заразата.

Следим внимателно всичко от дискусионната група „Хомо сапиенс“ още от появата на Заразата. Къде се намира тази „Земя“, от която твърдят, че са пристигнали хората? Точно в центъра на Изостаналата зона, казват те. Дори следващата им прародина — Нийора — е отново в Изостаналата зона. Ето защо предлагаме алтернативна теория: някога много отдавна, сигурно още преди възникването на най-старите архиви, се е състояла битка между Силите. Тогава е и създаден модела на тази „човешка раса“. Още от самото начало в него е заложена възможността да бъде контролирана. Много след това, когато противниците в битката изчезнали, а историите за тях били забравени в нашия свят, расата достигнала точка на развитие, от която би могла да премине в Трансцендентното. Именно това обаче бил и капанът — така тя повторно щяла да създаде Силата, която заложила клопката.

Не можем да твърдим, че сме прави за всички подробности, но подобно развитие на нещата е неизбежно. Нашата цел в случая също е ясна. Страумлинските владения са в центъра на Заразата. По всичко личи, че те са недосегаеми. Но освен тях съществуват и други човешки колонии. Ще помолим Мрежата да ни ги посочи. Самите ние не сме голяма цивилизация, но с радост бихме напътствали събирането на сведения, както и бъдещите военни действия, които ще сложат край на разпространението на Заразата в Средното ниво на Отвъдното.

Вече седемнадесети ден призоваваме към решителни действия. Ако ни бяхте послушали още от самото начало, една съвместна атака би унищожила Страумлинските владения. Падането на Рилай не е ли достатъчно, за да се стреснете най-накрая? Приятели, ако се обединим, все още имаме шанс за спасение.

Смърт на вредителите.

Тия чудовища имаха нахалството да се усъмнят дори в произхода на човешката раса! Безпризорни раси се срещаха рядко, но почти всички вече бяха известни. Сега „унищожителите“ се опитваха да представят Чудото на Нийора за най-страшното зло на света. Слава на провидението, засега бяха единствените, които призоваваха към погроми. Но за съжаление дори сериозни и уважавани потребители на Мрежата казваха неща, които непряко можеха да предизвикат ответно насилие.

А едно малко момче се намираше в плен на дъното на този кладенец. Имаше дни, когато връзката с него беше напълно прекъсната. Друг път, когато антените на „Единак II“ бяха насочени в правилната посока и капризите на Зоните позволяваха това, Равна успяваше да получи сигнал от неговия кораб. Но дори тогава той беше толкова слаб и накъсан, че предаването и получаването на съобщенията се извършваше едва с няколко байта в секунда.

Накрая Джефри и неговите тревоги можеха да се окажат просто незначителна бележка под линия в историята на Заразата (а дори и това беше малко вероятно, тъй като никой не знаеше за момчето). Но за Равна Бергсъндот разговорите с него бяха единственият светъл лъч в живота.

Личеше, че детето е много самотно, макар Равна да се надяваше, че сега това се е променило към по-добро. Тя вече знаеше всичко за неговия приятел Амди, за суровия Тайратект, героичния господин Стийл и гордите Остриета. Равна се усмихна на себе си, а и над себе си. Стените на кабината представляваха пъстри картини от джунглата. Дълбоко във влажния мрак се простираха сенки с правилни очертания — замък, построен в корените на гигантско мангрово дърво. Картината беше много известна — оригиналът датираше отпреди две хиляди години и показваше живота в още по-далечното минало, от времето на Мрачната епоха в Нийора. Любимата игра в детството на Равна и Лине беше как внезапно са попаднали в онази епоха. За Джефри обаче това не бе игра, а страшна реалност. Касапите дърворезбари не бяха някаква далечна космическа заплаха, а нападаха всеки ден. Слава на провидението, Джефри поне не бе видял с очите си как убиват.

Двадесет и едно

Равна виждаше, че Синя раковина се опитва да прикрие с буйство и шумни заплахи своето безпокойство, което не бе по-малко от нейното. Понякога ставаше нетърпим, беше ужасен мърморко и педант. Когато Равна го попита за пореден път дали напредват задоволително, той се впусна в технически подробности. Равна не издържа:

— Виж какво, това дете седи върху нещо, което би могло да разпердушини Заразата, а всичко, с което разполагат защитниците му, са лъкове и стрели. Затова ми кажи точно колко време ни остава да стигнем до долу, Синя раковина!

Ездачът нервно се затъркаля напред-назад по тавана. Скродерите притежаваха двигателна мощ, която им позволяваше да маневрират в безтегловност много по-умело от повечето хора. Те използваха местата за прикачване, за да се придвижват в различни посоки и често се разхождаха дори по стените. В други случаи това би изглеждало доста ефектно, но сега само подразни Равна.

Е, двамата с ездача поне можеха да разговарят. Равна погледна към контролното табло, където, вперил поглед в екраните насреща, седеше Фам Нувен. Както обикновено цялото му внимание беше погълнато от бавно придвижващите се по екрана звезди. Не се беше бръснал и червеникавата му брада светлееше по бузите. Дългата несресана коса падаше надолу на оплетени валма. Физически вече бе напълно здрав. Можеше да се облича и храни без чужда помощ, но въпреки това продължаваше да живее сякаш в някакъв свой свят на мечти и видения.

Двамата ездачи забърбориха оживено помежду си. Най-накрая Зелено стебло отговори на въпроса й:

— Честно казано, и ние не знаем още колко ще трае полетът. Колкото повече се потапяме, толкова повече се мени характерът на обкръжаващата ни среда. Всеки нов скок отнема по една единица време повече от предходния.

— Това ми е известно — приближаваме се към Изостаналата зона. Но корабът е пригоден за тези условия и преодоляването им не би трябвало да е проблем.

Синя раковина проточи един от израстъците си от тавана чак до пода. Той си поигра с клонките на своята спътница известно време, а после говорният му апарат издаде звук, наподобяващ човешко смутено хъмкане и покашляне.

— При нормални обстоятелства щяхме да стигнем в уговореното време, милейди Равна, но сега се намираме в извънредна ситуация… Освен това по всичко личи, че Зоните постоянно се преливат.

— Какво?!

— Това не е нещо необичайно. Малки части постоянно преминават от един в друг граничен район на Зоните. В това се състои и специалното предназначение на дънните кораби — да могат да усещат тези промени. Просто имаме лош късмет да попаднем точно в центъра на движението.

Равна също знаеше за вътрешните кръговъртежи на Дъното. Просто не беше мислила за тези явления с гръмки термини от рода на „преливане между зоните“; досега не бе подозирала също, че промените са толкова сериозни, та да окажат влияние върху пътуването.

— Добре тогава, какъв е най-лошият вариант, който може да се очаква. Какво ще е максималното забавяне.

— Ох, ох… — Синя раковина сега пълзеше по най-отдалечената стена. Накрая спря и зяпна в черното небе около тях. — Колко хубаво щеше да е, ако съм от Малките ездачи. А сега по-високият ми стадий на развитие ми причинява само проблеми. Иска ми се в момента да съм се потопил във водата до най-горното листенце и да си припомням разни неща, случили се много, много отдавна.

— Като за доброто старо време, когато сте живели във водата например.

Зелено стебло продължи вместо спътника си:

— Това тук не е като прилива, за който питаме колко високо ще се вдигне, а прилича повече на буря, която може да ни разбие на трески. В момента тя е толкова унищожителна, колкото не е била през последните хиляда години по тия места. Ние обаче постоянно следим местните новини. В повечето се твърди, че щормът вече губи мощ. Ако другият ни проблем не се задълбочи, тогава ни остават още сто и двайсет дни път.

„Другият ни проблем ли?!“ Равна се добра до командния пункт и се привърза за креслото.

— Имате предвид повредите, които получихме при напускането на Рилай, така ли? Говорите за двигателите за ултраскоростта, нали? Какво става с тях?

— Ами засега всичко е наред — отвърна Синя раковина. — Не сме се опитвали да надхвърлим 8% от допустимата максимална скорост. Но не разполагаме с достатъчно добра диагностична техника. Твърде вероятно е изведнъж да ни сполети някоя сериозна повреда.

— Вероятно, но напълно невъзможно — намеси се отново Зелено стебло.

Равна кимна. Ако се прибавят и всички останали проблеми, нямаше никакъв смисъл да правят догадки на сляпо. Докато още съществуваше Рилай, това пътешествие щеше да трае едва трийсет-четиридесет дни. А сега… Хм, изглежда беше дошло време за „план Б“. Нещо подобно би предложил и някой като Фам Нувен. Равна се отблъсна от пода и стигна Зелено стебло.

— Добре, значи в най-добрия случай стигаме за сто и двайсет дни. Ако движението на Зоните се засили или пък се наложи да отстраняваме повреда… — Къде ли щяха да отстранят тая повреда?! Аварията можеше да се забави, но не бива да се изключва напълно от вероятностите. Обновеният „Единак II“ беше пригоден да се самовъзстановява, дори когато стигне Дъното. — Тогава пътят ще стане двеста дни. — Тя хвърли поглед към Синя раковина, но този път той не я прекъсна с обичайните корекции и коментари. — И двамата прочетохте последното съобщение от момчето. Знаете, че съществата около него скоро ще бъдат нападнати от своите врагове, при това още преди да са изтекли и сто дни. Трябва да им помогнем по някакъв начин… още преди да сме пристигнали там.

Зелено стебло разшава клонки и Равна прие това като знак за изненада и объркване.

Равна се обърна към командния пулт и извиси глас:

— Вие ездачите може и да не го разбирате, но това е обичаен проблем за Изостаналата зона. Цивилизациите там са отдалечени на години, дори векове път една от друга. Те рядко преминават в по-напреднала епоха на развитие от средновековието и са почти толкова примитивни като тези глутници на Остриетата. Понякога при тях попадат посетители от други светове, които им помагат да усъвършенстват технологиите си за относително кратък период от време.

Фам изобщо не извърна глава; продължаваше да гледа черното небе пред себе си.

Ездачите зашумяха един срещу друг, а после се обърнаха към нея:

— Но каква връзка има това с нашия случай? Нали създаването на една цивилизация отнема десетки години? Освен това при Остриетата дори няма основа, върху която да се гради. Според момчето преди това не е имало други древни цивилизации. Колко време би отнело да се построи една цивилизация още от самото начало?

Равна махна с ръка. „Не ме прекъсвайте, още не съм свършила.“

— Това не е най-важното. Ние имам е връзка с тях, освен това разполагаме с богата библиотека на борда. Първите изобретатели не са знаели докъде ще доведат опитите им; те просто са стъпвали слепешката в тъмното. Дори инженерите археолози от Нийора е трябвало да възстановяват наново много неща. Ние обаче знаем пълния цикъл за получаването на почти всички технически чудеса от напредналите цивилизации. При това са ни известни стотици способи за тяхното постигане. — Сега, когато нямаха никакъв друг избор, Равна можеше да се обзаложи, че ще се справят. — Главната ни цел ще е да намерим най-краткия път от Средновековието до Епохата на откритията. На първо време обаче са ни нужни средства, с които приятелите на Джефри да отбият атаката на варварите и да устоят на оръжията, използвани в техния свят.

Възторжената реч на Равна постепенно заглъхна. Тя мълчаливо се усмихваше ту към Зелено стебло, ту към Синя раковина. След миг Зелено стебло се обади:

— Разбирам. След като преоткриването на всичко е толкова обичайно в нашия свят, тогава целият процес сигурно е запаметен в корабната библиотека.

В този миг Фам Нувен внезапно откъсна поглед от екрана и се взря в Равна и ездачите. После проговори за първи път, откакто бяха напуснали Рилай. Нещо повече — думите му не бяха неразбираемо плещене, въпреки че на тримата им трябваше малко време, преди да вникнат в техния смисъл.

— Пушки и радиостанции — каза той.

— А-ха! — Равна го загледа съсредоточено. — А защо точно пушки и радиостанции?

Фам Нувен присви рамене.

— Поне в Канбера те свършиха работа.

После проклетникът Синя раковина взе да дърдори нещо за проучвания в библиотеката. Фам ги гледа мълчаливо и с безизразно лице още малко, после отново се обърна към звездите и забрави за спътниците си.

Двадесет и две

— Фам? — Той чу гласа на Равна точно зад гърба си. Тя стоеше до командния пулт отляво на ездачите. Присъствието й отново му напомни до къде бе довела тяхната съдбоносна среща. Не й отговори веднага. След миг обаче тя пристъпи и застана между него и прекрасната гледка на звездите. Очите му почти механично се фокусираха върху лицето й.

— Благодаря ти за съвета… Попаднахме в беда и повече от всякога имаме нужда от твоята помощ.

Въпреки че стоеше между него и екрана, той все още можеше да вижда част от космическия простор. Звездите покриваха гъсто небосвода и се движеха бавно по него. Равна наклони глава, както правеше винаги, когато беше изненадана.

— Можем да помогнем…

Той пак не отвърна. Но после нещо го накара да проговори.

— На мъртвите не можеш да помогнеш — рече, леко изненадан от собствените си думи. И това сигурно можеше да се причисли към инстинктите, които движеха тялото му независимо от неговата воля.

— Ти не си мъртъв, а продължаваш да живееш също като мен.

После думите започнаха да извират неудържимо от него, сякаш някой беше пробил бента, който ги преграждаше, откакто напуснаха Рилай.

— Така е, създаваме доста сполучлива илюзия за съзнателни действия. А иначе сме щастливи механизми, задвижвани от прости програми. Предполагам, че това никога не ти е хрумвало, пък и как ли би могло… Но от гледна точка на Древния… — погледът му се плъзна покрай нея и очите му постепенно помътняха.

Равна пристъпи напред и доближи лицето си до неговото само на няколко сантиметра. Сега почти изцяло висеше във въздуха, само пръстите на единия й крак докосваха пода.

— Грешиш, скъпи Фам. Някога си живял на Дъното, после попадна на Върха, но никога не си бил по средата… „Илюзия за съзнателни действия“, значи? Това е отправната точка на повечето философии в Отвъдното. Тя има няколко прекрасни следствия, но и доста плашещи резултати. На теб явно са ти известни само лошите й страни. Помисли обаче: тази илюзия би трябвало да важи и за Силите.

— Не е така. Те могат да създават механизми, каквито сме ние с теб.

— Да си само прост механизъм е въпрос на личен избор, Фам.

Равна протегна ръка да го докосне. Забеляза, че и при него вече действаше типичната промяна на перспективата — той имаше чувството, че „долу“ се върти в кръг около него. Фам вдигна очи към нея. Чак сега си даде сметка, че брадата му е мръсна, а косата стърчи разчорлена на всички страни. Гледаше Равна и си припомняше постепенно всичко, което някога си бе мислил за нея. Там, на Рилай, тя му се видя надарена; не смяташе, че е по-умна от самия него, но беше на нивото на неговите конкуренти от Кюенг Хо. В главата му изведнъж проблесна и друго нещо — мнението на Древния за нея. Както обикновено, неговите спомени надделяха. Повечето от тях оставаха неразбираеми и неясни за Фам; той не беше способен да опише дори емоциите Му. Но все пак можеше да каже със сигурност, че Древния гледаше на Равна като на… любимо куче. Той беше способен да я прочете като разтворена книга. Равна Бергсъндот трудно се поддаваше на манипулация; Той беше зарадван/изненадан (кое ли надделяваше?) от този факт. В основата на разговорите и споровете си с нея усещаше нещо много близко до… Като че ли най-подходящото човешко понятие за това беше „доброкачественост“. Древния съвсем искрено й желаеше доброто. Накрая дори се опита да й помогне…

Видението премина твърде бързо през съзнанието на Фам, за да успее да го улови.

Равна продължаваше да говори нещо.

— Фам, това, което се случи с теб, наистина е ужасно, но и други са преживявали същото. Чела съм за доста случаи, подобни на твоя. Дори Силите не са безсмъртни. Понякога те воюват помежду си и някои падат победени в битката. Друг път се самоубиват. Има една звездна система, която се нарича Гибелта на боговете. Преди милиони години се намирала в Трансцендентното и била обитавана от няколко Сили. Но внезапно станало разместване на Зоните и системата се озовала дълбоко в Отвъдното. Това е най-голямото разместване, регистрирано в историята на света. Силите от Гибелта на боговете просто не са имали никакъв шанс. Те всички загинали — някои се превърнали в гниещи и ръждиви останки, а други… слезли почти до нивото на човешки разум.

— И какво е произлязло от тях?

Тя се поколеба и взе едната му ръка в дланите си.

— Мисля, че можеш да почерпиш кураж от тази история. За жертвите това е било краят на света. Но от другата, човешката страна… Е, може да се каже, че човекът Фам Нувен е късметлия. Зелено стебло твърди, че сриването на връзката с Древния и разрушаването на неговите механизми в теб не са причинили големи щети на организма ти. Дори и да има някакви повреди, те са незначителни. Ти си се отървал леко, защото понякога останките се саморазрушават, независимо в какво състояние са.

Фам усети как от очите му рукват сълзи. Той знаеше, че празнотата, която усеща вътре в себе си, отчасти е причинена от Неговата собствена смърт.

— Незначителни щети значи? — Той поклати глава и сълзите му се разлетяха наоколо във въздуха. — Главата ми е претъпкана с Него и спомените Му.

Спомени? Та те са толкова реални, че почти заличиха всичко останало от неговата човешка същност. И въпреки това той не можеше да ги проумее. Не разбираше подробностите в тях. Дори Неговите емоции му бяха непознати, с изключение на най-първичните — радост, смях, учудване, страх и желязна решителност. Фам се чувстваше малък и нищожен пред новите си спомени; беше способен само да ги зяпа като някой малоумен в катедрала — без да разбира нищо, препъвайки се захласнато пред иконите.

Тя се завъртя и след миг коляното й леко се удари в неговото.

— Ти все още си човешко същество и имаш своите собствени… — гласът й секна, когато срещна неговия поглед.

— Мои собствени спомени. — Те бяха пръснати безразборно сред неразбираемите картини, завещани му от Силата, които непрестанно се изпречваха по пътя на мисълта му. Човекът в него се виждаше като малко петгодишно момче да седи върху сламата в тронната зала и да чака нащрек появата на някой възрастен; не беше позволено престолонаследниците да си играят в мръсотията. После, десет години по-късно, за първи път се люби със Синди. След още година за първи път в живота си видя орбитална ракета, която кацна на главния площад в Канбера. После десетилетията, прекарани в космоса. Да, спомените от Кюенг Хо. Фам Нувен, великият търговец от Изостаналата зона. Всичко от този период се пазеше добре съхранено в главата му. Но той вече знаеше, че това е измамата на Древния, скалъпена един следобед, за да заблуди онези от Рилай.

Равна прехапа устни и не каза нищо. Беше твърде почтена, за да си позволи дори някоя благородна лъжа, която би го ободрила.

Той посегна със свободната си ръка и отмахна падналата върху лицето й коса.

— Вярно, че ти първа ми го каза, Рав, но не се чувствай виновна заради това. Досега и сам щях да се досетя.

— Така е — промълви меко тя. После се взря право в очите му. — Но ето ни сега двамата с теб — едно човешко същество срещу друг човек. Ти си отново човек. Освен това е напълно възможно наистина да е имало Кюенг Хо и да си бил точно такъв, какъвто си се спомняш. Но защо ти е твоето минало, когато може би те чака велико бъдеще.

Думите й отлетяха като призрачно ехо; бяха по-скоро далечен спомен, отколкото реалност. Внезапно той усети, че я наблюдава с по-мъдри очи. Тя те обича, глупако. После усети в Него да се надига смях, съвсем мил и добронамерен смях.

Фам обгърна здраво Равна и я притисна до себе си. Тя беше толкова истинска. Усети как промушва бедрото си между неговите. После чу смеха й. Почувства го като туптенето на сърцето си, чийто рефлекс връща съзнанието обратно към живот. Толкова глупаво и тривиално, но…

— Аз… Искам отново да съм аз, да дойда на себе си — думите му потънаха в ридания. — Сега в главата ми има толкова много неща, които не мога да разбера и да осъзная. Страх ме е, че ще се удавя в бездната, която е вътре в мен самия.

Тя не отвърна. Сигурно изобщо не разбра смисъла на казаното. За момент той не чувстваше нищо друго освен топлината на тялото й в ръцете си. „О, моля те, нека отново бъда пак Стария Фам.“

Равна никога не се беше любила на командния пулт на космически кораб. Но пък и никога досега не беше разполагала със собствен звездолет. Явно ненапразно му казват кораб за дълбоко потапяне. Във възбудата си Фам разхлаби предпазните колани и двамата полетяха плавно из въздуха, натъквайки се от време на време на някоя стена, оплитайки се в разсъблечените дрехи или пък усещайки по лицата си влагата на своите сълзи. Когато отново дойдоха на себе си, главите им бяха на сантиметри от пода, а телата им се издигаха под странен ъгъл с крака към тавана. Тя смътно осъзна, че панталонът й се развява като флаг, прикрепен само за единия й глезен. Любовното им заслепение не приличаше много на романтичните истории, които беше чела. Най-малкото защото при безтегловност нямаш никаква опора, пък и…

Фам се протегна във въздуха и се опря на гърба й. Тя приглади назад ръждивата коса и се взря в зачервените му очи.

— Знаеш ли — неуверено започна той, — никога не съм мислил, че от толкова силен плач ще ме заболи цялото лице.

Тя му се усмихна мълчаливо.

— Значи досегашният ти живот е бил един безкраен празник. — Изопна гръб покрай неговото тяло и го привлече още по-плътно до себе си. Двамата се носиха из въздуха няколко минути, почивайки в прегръдките си, отдадени изцяло един на друг, изоставили всяка друга мисъл. После той отново проговори:

— Благодаря ти, Равна.

— Удоволствието беше мое — гласът й прозвуча замечтано и сериозно. Тя го придърпа още по-здраво към себе си. В гърдите й се бореха различни чувства — той я плашеше, привличаше я неудържимо, дразнеше я. И още нещо, което поне засега не смееше да признае дори пред себе си. За първи път от падането на Рилай се почувства обнадеждена. Сигурно беше просто първична реакция на тялото й. Но можеше и да не е само това. В ръцете й лежеше отпуснато тялото на мъж, достоен за герой на някоя романтична приключенска книга. Нещо повече — вероятно бе част от една Сила.

— Фам… Според теб какво се случи наистина в Рилай? Защо Древния беше убит?

Беглата му усмивка изглеждаше непринудена, но той още по-здраво я притисна в прегръдките си.

— Точно мен ли намери да питаш? Та аз бях мъртъв през цялото време, не помниш ли? Не, не е точно така. Древния умираше по онова време. — Той млъкна. Корабът се завъртя около тях и на екраните се появи безмълвния звезден космос. — Моята божествена същност се гърчеше от болка, усещах това с цялото си тяло. Бях отчаян и обзет от ужас… Но въпреки това Той продължаваше да се опитва да направи нещо за мен преди смъртта си. — Гласът му се смекчи и в него се промъкна изумление. — Сякаш бях някакъв евтин куфар, който Той се опитва да натъпче, с колкото може повече неща. Нали разбираш, сякаш искаш да побереш десет килограма в чанта, чийто обем е само девет. Той си даваше сметка, че процесът е много болезнен за мен — нали все пак бях част от самия Него — но това не го спря. — Фам се отблъсна от нея и лицето му отново придоби диво изражение. — Аз не съм садист, а и не вярвам Той да е бил такъв. Аз…

Равна разтърси глава.

— Мисля, че той просто е преточил в тялото ти всичко, което е останало от него.

Фам помълча, опитвайки се да преосмисли казаното.

— Но това е безумие, аз нямам място да побера Неговите свръхчовешки възможности.

Страхът постепенно затягаше мъртвата си хватка около тяхната новородена надежда.

— Чакай, чакай. Ти имаш право — дори умиращата Сила да е смятала за възможно твоето възкресяване, мозъкът ти не би могъл да побере толкова много информация. Но Древния опита нещо друго… помниш ли колко Го молих да помогне за мисията към Дъното?

— Да-а-а… Аз… Той изпитваше съчувствие като към животните, които се сблъскват с някой непознат хищник. Изобщо не допускаше, че Отклонението може да представлява заплаха за него, поне докато не…

— Точно така, докато не беше нападнат. Това страшно изненада Силата. Изведнъж Отклонението се оказа нещо повече от любопитен проблем на низшите съзнания. Тогава Древния наистина се опита да помогне. Той натъпка в теб програми и системи от Трансцендентното. Така те препълни с тях, че ти едва не умря. И досега не можеш да се справиш с новите си придобивки. Чела съм за подобни случаи в Приложната теология — всички те са смесица между легенди и реални факти. Такива като теб ги наричат Божии останки.

— Божии останки? — Той сякаш учудено предъвкваше думите, за да проумее съдържанието им. — Ама че странно име. Спомням си неговата паника. Но ако наистина е направил с мен, каквото ти твърдиш, защо просто не ми го каза? Щом като съм претъпкан с добри съвети, защо единственото, което усещам, е… — погледът му за миг стана като в добрите стари времена — … мрак… И някакви тъмни статуи с ясни очертания, струпани една до друга. — Отново последва дълго мълчание. Ръцете му силно трепереха, от време на време конвулсии разтърсваха цялото му тяло. — Точно така, много неща си идват на мястото сега. — Той зарови лице във врата й. — В неговото убийство имаше нещо много лично от страна на Отклонението. Древния го разбра, макар че издъхваше. — Отново мълчание. — Отклонението е нещо много древно, Равна. Сигурно е на милиарди години. Преди да бъде убит, Древния можеше само да се догажда за заплахата, която то носи със себе си. Но…

Една минута. Две. Фам не продължаваше започнатото изречение.

— Не се тревожи, Фам, просто ти трябва време.

— Да, така е. — Той се отдръпна, за да вижда лицето й. — Но поне в едно съм сигурен — Древния имаше причина да го направи. Двамата с теб в никакъв случай не сме тръгнали да гоним вятъра. Там на Дъното в страумлинския кораб наистина има нещо, което според Древния би могло да промени хода на събитията. — Той леко прокара ръка по лицето й, а в усмивката му имаше повече мъка, отколкото радост. — Нима не разбираш, Равна? Ако наистина си права, значи днес аз бях най-близо до човешкия си първообраз. Иначе целият съм пълен с товара на Древния, с неговите Божии останки. Повечето от тях сигурно никога няма да осъзная напълно. Но ако пък всичко действаше нормално, най-вероятно бих експлодирал. Сега просто съм Неговия самонасочващ се механизъм, роботът Му на Дъното на Отвъдното.

Не! Ала тя не можа да удържи потръпването си.

— Може и така да е. Но въпреки всичко ти си оставаш човешко същество, ние имаме обща цел и аз… няма да те оставя да си отидеш.

След два дни четиримата се събраха при командния пулт на „Единак II“. Този път всички участваха в разговора.

— Трябва да решим точно кои формули да им изпратим, за да може да се спаси кралството на Тайния остров…

— … при това да са по силите на „господин Стийл“, за да ги изпълни в срок от сто дни — допълни Синя раковина. Той също беше прекарал по-голямата част от времето си в библиотеката на кораба, изучавайки програмите за технологическо развитие.

— Аз продължавам да мисля, че пушките и радиостанциите са най-доброто решение — намеси се Фам.

— Ти какво мислиш, Синя раковина? — попита Равна. — Дали ще могат бързо да направят радио като се има предвид, че започват от нищото?

На Нийора радиовръзките се бяха появили почти едновременно с полетите в орбита — цял век след началото на Ренесанса.

— Напълно е възможно, лейди Равна. Има много прости способи, които са били установени едва след идването на високите технологии. Например квантовите торисонови антени могат лесно да бъдат заменени от смес на сребро с кобалтова стомана, стига да се спази правилната пропорция. За съжаление за нейното получаване са необходими твърде много теоретични познания и умения за решаването на някои големи диференциални уравнения. Има много обитатели на Изостаналата зона, които изобщо не са открили принципа на радиото.

— Дотук добре — каза Фам. — Остава проблемът с превода. Джефри сигурно е чувал и преди за кобалт, но как би могъл да обясни какво е това на някой, който изобщо няма такава дума в езика си? Ако не научим повече за техния свят, ние дори не бихме могли да им опишем как да намерят кобалтова руда.

— Това със сигурност ще забави процеса — призна Синя раковина. — Но програмата се е погрижила и за такива усложнения. Господин Стийл явно не е чужд на идеята за експериментиране. За да разбере какво е кобалтът, ние ще му изпратим описанието на три експеримента, базирани върху изследването на близки до кобалта руди, заедно с подходящи химически тестове.

— Това обаче не е така просто — включи се Зелено стебло. — Някои от химическите тестове изискват специални условия. Освен това е необходимо извършване на експерименти, чрез които да се установи токсичността. А ние знаем много по-малко за света на тези глутници, отколкото е необходимо за избора на подходяща програма.

Фам се усмихна.

— Надявам се тези същества да притежават необходимото чувство за благодарност; никога досега не бях чувал за квантови торисонови антени. Току-виж тези глутници получили някакво оръжие за масово изтребление и тогава край с Кюенг Хо.

Въпреки всички усложнения, подаръкът все пак можеше да бъде изпратен. Оставаше въпросът дали съоръженията ще са готови навреме, за да бъде опазен Джефри до пристигането на кораба. Четиримата отново и отново преравяха програмите в библиотеката. Наистина, колко малко знаеха за тези глутници!

Равна не можеше да се примири с мисълта, че каквото и да правеха те четиримата, спасението на Джефри до голяма степен зависеше от милостта на съдбата. Накрая тя взе най-добрата програма, която бяха способни да издирят, преведе я на самнорск и я изпрати.

Двадесет и три

Стийл от край време беше почитател на военната архитектура. Но сега можеше да добави нова глава в книгата си, посветена на тази тема — как да се построи замък, защитен дори от нападения по въздуха. Вестта за летящия кораб се разнесе из целия континент. Още преди да изтече следващото лято наоколо сигурно щеше да гъмжи от чужди армии, които се опитват да му отнемат небесния дар или поне да го разрушат. Имаше нещо друго обаче, което представляваше още по-голяма заплаха — звездните хора. Те щяха да пристигнат скоро и той трябваше да е готов.

Стийл надзираваше работата на строежа почти всекидневно. По продължението на южната част от оградата вече полагаха каменната облицовка. Като го гледаше от скалите на Тайния остров новото му леговище изглеждаше почти завършено… „Трябваше да е завършено от доста време насам“, изръмжа една от частите му. Май вече беше крайно време да се премести оттатък. Безопасността на Тайния остров от ден на ден се изпаряваше като дим. Хълмът със звездния кораб вече стана истинския център на Движението и това не бе само пропаганден ход. Загадката, която посолствата на Фленсер в чужбина наричаха „Оракулът от звездния хълм“, надхвърляше и най-дръзките мечти. Всеки, който успееше да се добере до този оракул, щеше да владее света. Уменията на Стийл вече бяха без значение. Ето защо той рециклира или просто екзекутира няколко прислужника, които си бяха позволили да се сприятелят с Амдиджефри.

Лорд Стийл се събра в плътна група и се спусна от стената по току-що изсечените каменни стъпала. Вътрешният двор се простираше върху дванайсет акра, но още не беше покрит с калдъръм. Лапите му измръзнаха от студената кал, но той остана доволен, че поне снегът се топеше в купчини, струпани далеч от строителните площадки. Пролетта вече беше в разгара си и слънцето светеше ярко в студения въздух. Виждаше се на няколко мили разстояние — над Тайния остров, чак до пътя към Океана и надолу по брега с фиордите.

Стийл извървя набързо последните метри до височинката, където се издигаше корабът. Наблюдава известно време как подреждаха одяланите камъни в дупката и ги съединяваха с хоросан, после даде знак на слугите с него и продължи напред. Рововете за новата стена продължаваха чак до върха, където се издигаше оградата на звездния кораб. Това беше най-сложната част от целия строеж, но тя щеше да превърне замъка в чудесен капан. Още малко информация, получена чрез Амдиджефри, и той щеше да знае точно как да завърши започнатото.

Вратата в оградата към кораба беше отворена и пред нея рамо до рамо стоеше една от глутниците на охраната. Именно тя първа чу шума, само миг преди той да достигне до Стийл. Пазачът разкъса редицата си, за да огледа наоколо. Разнесоха се високи, едва доловими за слуха писъци. После се чу и зовът за атака. Слугите се втурнаха по стълбите надолу и обкръжиха строежа. Стийл и охраната му ги следваха по петите.

Лордът се закова на място край изкопа в най-отдалечения край на крепостта. Сега вече беше ясно каква е причината за тази врява. Три глутници от слугите разпитваха говорителя на един от строителите. Бяха го отделили настрани и го налагаха с палките си. От такова разстояние мислите му се чуваха толкова ясно, колкото и неговите писъци. Останалите от него се измъкваха от изкопа, разделяха се на първоначалните по-малобройни глутници и нападаха стражата с кирките. Как се беше стигнало изобщо до тази кървава разправа? Стийл можеше да се досети. В тази част на строежа бяха разположени най-секретните части от лабиринта с тайни проходи и коридори. Той беше замислил дори по-сложна система, която да използва срещу двукраките. Естествено, след завършването на това крило от замъка всички, участвали в строежа му, щяха да бъдат разчленени. Макар и доста тъпи, строителите най-вероятно се бяха досетили какво ги чака.

При други обстоятелства Стийл навярно щеше да се оттегли и да наблюдава отстрани. Подобни конфликти бяха много поучителни: те му помагаха да оцени качествата на своите подчинени, които се оказваха неподходящи (или пък твърде добри) за да продължат да се занимават със своите задължения. Този път обаче беше по-различно. Сега Амди и Джефри бяха на кораба. В дървената ограда нямаше никаква пролука, през която да видят тази част на хълма, пък и корабът се охраняваше строго, но въпреки това… Дори докато си пробиваше път напред и даваше заповеди на слугите си, с една от своите части Стийл видя Джефри да излиза от заграждението около кораба. Две от кутретата бяха покачени върху раменете му, а останалата част от Амди търчеше редом с него.

— Не се приближавай! — изрева Стийл срещу тях на своя лош самнорск. — Опасност! Не се приближавай!

Амди замръзна на място, но Двукракото продължи да върви. Две глутници на стражата се пръснаха панически, за да му направят път. Подчиняваха се на строгата заповед никога и при никакви обстоятелства да не докосват пришълеца. Само още миг и упоритите едногодишни усилия на лорда щяха да станат на пух и прах. Една секунда делеше Стийл от раздялата с мечтите за световно владичество — и всичко това заради нещастното съвпадение между глупост и лош късмет.

Докато задните му членове викаха срещу Двукракото обаче, предните се покачиха върху една купчина камъни. Той посочи атакуващите глутници строители и изкрещя:

— Избийте нападателите!

Личната му охрана се скупчи около него, а няколко войници начело с Шрек се втурнаха напред. Стийл почти изгуби съзнание сред надигналата се врява. Това не бяха прецизните и контролирани експерименти в лабораторията на Тайния остров. Тук смъртта безразборно косеше наляво и надясно — из въздуха летяха стрели, копия, кирки. Частите на глутницата строител се разпиляха и взеха да падат с писъци по земята. Те нямаха никакъв шанс да оцелеят, но преди да умрат успяха да убият няколко от стражите.

Стийл се отдръпна от хаоса на битката и се отправи към Джефри. Двукракото продължаваше да тича насреща. Амди го следваше по петите и викаше нещо на самнорск. Беше достатъчно някоя обезумяла част да се появи наоколо или пък да звънне заблудена стрела. Тогава Двукракото щеше да умре, а плановете на Стийл — да се изпарят като дим. Никога през живота си лордът не беше треперил така за безопасността на друго същество. Той пресрещна Джефри и го заобиколи от всички страни. Двукракото падна на колене и прегърна Стийл през врата. Само дългогодишната дисциплина не позволи на лорда да го насече на парчета. Пришълецът не го нападаше, а просто го прегръщаше.

Глутницата строител беше унищожена почти напълно, а Шрек изтика оцелелите на безопасно разстояние. Охраната на Стийл бдеше зорко, застанала едва на метър и половина от своя господар. Амди стоеше прибран в плътна група и се тресеше от усилено мислене, но въпреки това продължаваше да говори на Джефри. Стийл се опита да се освободи от прегръдките на човешкото същество, но Джефри все улавяше ту един, ту друг от вратовете му. Понякога успяваше да сграбчи наведнъж дори по две глави на лорда. Издаваше някакви къркорещи звуци, които никак не приличаха на самнорск. Стийл трепереше от това дръзко посегателство върху неговата неприкосновеност. Не издавай отвращението си! Човекът не би го усетил, но Амди щеше да разбере. Джефри и преди беше постъпвал така и Стийл вече попривикна, но никога нямаше да преодолее погнусата си. Детето буболечка изпитваше нужда от физически контакт; телесният допир беше в основата на приятелството между Амди и Джефри. Ако Стийл позволеше на това същество да докосва и него, то може би щеше да му се довери като на малкия си приятел. Лордът опря глава до гърба на момчето, както беше виждал да правят родителите със своите малки в подземните му лаборатории. Джефри го притисна още по-силно и прокара дългите пръсти на лапите си по неговата козина. Ако Стийл успееше да потисне отвращението си, това наистина бе твърде необичайно изживяване. В техния свят толкова близък контакт с друго интелигентно създание можеше да доведе единствено до секс или битка. И в двата случая скъсената дистанция правеше невъзможна всяка разумна мисъл. Но човешкото същество дори отблизо продължаваше да реагира разумно, макар да не се долавяха обичайните за една глутница вътрешни гласове. Изглежда можеше едновременно и да мисли, и да чувства. Стийл прехапа устни, опитвайки се да потисне треперенето. Усещането беше като… да се любиш с труп.

Най-сетне Джефри се отдръпна и отпусна хватката си. Момчето каза нещо много бързо и Амди преведе:

— О, лорд Стийл! Вие сте ранен и ви тече кръв!

По лапите на човешкото дете имаше червени петна. Стийл се огледа внимателно — върху единия от хълбоците му зееше алена резка. В суматохата дори не беше усетил кога е станало. Лордът се отдръпна от буболечката и се обърна към Амди:

— Дреболия. Вие с Джефри добре ли сте?

Двете деца започнаха оживено да бърборят и на Стийл му се стори, че просто дрънкат някакви безсмислици.

— Нищо ни няма. Благодарим ви, че ни спасихте.

С цената на много умъртвени части Фленсер беше изградил у Стийл способността да реагира мигновено.

— Слава на провидението, че всичко е наред, но това не биваше да се допуска. Дърворезбарите са се маскирали като работници. Предполагам, че са чакали дни наред, докато им се представи такъв удобен случай. Когато разкрихме измамата, вече беше твърде късно. Занапред няма да излизате от укреплението, ако чуете отново шум от битка.

Амди засрамено наведе глава и преведе думите на Джефри.

— Ние много съжаляваме. Бяхме развълнувани, а после се уплашихме да не сте ранен.

Стийл успокоително изръмжа, докато две от частите му оглеждаха останките от касапницата долу. Къде бяха изчезнали слугите, които първи се втурнаха насам? Тази глутница скъпо щеше да плати… Мислите му внезапно секнаха, когато мерна няколко силуета: Тайратект. Останките от Фленсер го наблюдаваха от заседателната зала. Едва сега лордът си даде сметка, че те бяха проследили схватката още от самото й начало. Всеки друг би определил това като напълно безпристрастно наблюдение, но Стийл забеляза мрачно удивление в изражението на Останките. Той отсечено кимна към тях, но стомахът му се присви. Само една крачка делеше лорда от пълен провал… И Фленсер забеляза това.

— Е, хайде, вие двамата се връщайте на Тайния остров — и Стийл даде знак на пазачите, които се появиха иззад кораба.

— Моля ви, не още, лорд Стийл — обади се Амди. — Та ние едва дойдохме. Пък и отговорът от Равна трябва да пристигне всеки миг.

Лордът скръцна със зъби, но се постара това да остане незабелязано за децата.

— Останете тогава, но ми обещавате да сте много предпазливи, нали?

— Да, да! — И Амди преведе думите на човешкото дете.

Стийл опря предните си крака на раменете му и потупа Джефри по главата. После двамата с Шрек отведоха малчуганите в укреплението. Докато Амдиджефри още можеше да го види, лордът наблюдаваше децата с изражение на родителска гордост и любов. После рязко се обърна назад и мина бързо покрай розовеещата кал. Къде бяха тези тъпи слуги?!

* * *

Залата за заседания на Хълма със звездния кораб беше малка и временна постройка. Стигаше колкото да не пропуска студа през зимата, но се превръщаше в същинска лудница, ако в нея се съберяха повече от трима души. Стийл се провря покрай Останките от Фленсер и се скупчи на балкона с най-добър изглед към строителните площадки. След като учтиво изчака известно време, Тайратект го последва и застана на срещуположния балкон. Но всичко това бе само за замазване очите на страничните наблюдатели. Щом останаха насаме обаче, съскащият смях на Фленсер се разнесе приглушено из залата, за да го чуе единствено неговият събеседник:

— Скъпи Стийл, понякога се чудя дали ти наистина си мой ученик… Или пък на мястото ти са пробутали някой друг след моето заминаване. Мигар се опитваш да ни измамиш?

Стийл отвърна спокойно на неговия поглед. Поне беше сигурен, че страничен наблюдател не би могъл да се досети какво му е отвътре.

— Понякога стават злополуки. Виновниците ще бъдат наказани.

— Така е, но сега е очевидно, че именно ти носиш най-голяма отговорност за всички проблеми. Ако не си беше втълпил на всяка цена да запушиш устата на строителите, те сигурно нямаше да се разбунтуват… Тогава „злополуките“ щяха да са с една по-малко.

— Проблемът е, че ненавреме се досетиха. Подобни екзекуции са нещо нормално при толкова секретни военни строежи.

— Я гледай ти! Значи мислиш, че трябваше да избия всички, които построиха подземията на Тайния остров?

— Какво?! Да не искаш да кажеш, че не си го направил? Как…

Останките от Фленсер оголи зъби в позната усмивка.

— Размисли над това. Нека ти е за домашно.

Стийл нервно размести записките си върху масата и се престори, че ги разучава съсредоточено. После всички негови части се втренчиха в събеседника.

— Тайратект, аз те почитам заради частите от Фленсер в теб. Но не забравяй нито за миг, че си още тук благодарение на моето мълчаливо съгласие. Ти не си Фленсер-в-очакване. — Новините стигнаха до него късно през есента, малко преди зимата да затвори и последните проходи при Ледените зъбери. Останалите части от Фленсер не бяха успели да се измъкнат от клането при парламента. Шансовете на Повелителя отново да възвърне предишния си вид бяха безвъзвратно изгубени. Вестта донесе неописуемо облекчение за Стийл. Оттогава Останките бяха станали много хрисими и отстъпчиви. — Да знаеш, че на нито един от моите лейтенанти няма да му трепне окото, ако избия частите ти до една. Дори и останките на Фленсер.

„И се кълна, че ще го направя, ако имаш неблагоразумието да ме предизвикаш.“

— Както кажеш, драги Стийл. Ти командваш тук.

Тайратект не успя да се овладее и за миг пролича колко е уплашена. „А и ти самият не забравяй това — помисли си Стийл. — Никога не го забравяй. Това са просто останки от повелителя. По-голямата част е някаква малка учителка, а не великият наставник с камата.“ Вярно, членовете на Фленсер доминираха над цялата глутница и духът на Повелителя владееше пространството около тях, но сега той бе доста укротен. Тайратект можеше да бъде управлявана, а способностите на Фленсер — впрегнати в каузата на Стийл.

— Добре тогава — равно изрече Стийл. — Докато си даваш сметка кой командва тук, би могла да бъдеш от голяма полза за Движението. И още по-точно… — Той прелисти хартиите пред себе си — … Искам двамата с теб отново да претеглим всички рискове от идването на Посетителя.

Искам да се посъветвам с теб.

— Съгласна съм.

— Вече успяхме да убедим „Равна“, че нейният безценен Джефри е изложен на голяма опасност. Амдиджефри й е разказал за „нападенията“ на дърворезбарите и как ние се боим да не ни поробят.

— Това много скоро може да се превърне в действителност.

— Така е, Дърворезбаря наистина замисля да ни нападне, при това хората му също разполагат с „магическа“ помощ. Затова пък ние притежаваме нещо много по-добро. — Той тупна по листата. Инструкциите бяха започнали да идват още в началото на зимата. Помнеше деня, когато Амдиджефри му донесе първите листове със записки. Те бяха изпъстрени с цифрови таблици, подробни описания и диаграми. Всичко бе изписано старателно с детски почерк. На Стийл и Останките им трябваха дни наред, докато ги проумеят. Някои от обясненията обаче се оказаха съвсем лесни. За рецептите на Посетителите бяха необходими такива количества злато и сребро, с които можеше да се финансира една продължителна война. Но какво беше това „течно сребро“? Тайратект се досети — Повелителя беше използвал нещо подобно в своите лаборатории из Републиката. Сигурно щяха да се сдобият лесно с необходимото количество. За съжаление повечето от другите съставки бяха представени само под формата на метод за тяхното получаване.

Понякога обаче пропиляното време си струваше цената. Сега и те щяха да притежават експлозиви и пушки, които кралицата на дърворезбарите мислеха за свое тайно оръжие. Но много от инструкциите си оставаха напълно неразбираеми, а бързо отминаващото време също не облекчаваше задачата им.

Стийл и Останките работиха целия следобед — обсъждаха как да проведат последните тестове и откъде да търсят новите съставки, които Равна искаше от тях.

Тайратект се облегна назад и изсъска учудено.

— Стъпка по стъпка и скоро ние ще разполагаме със собствени радиостанции. Старата кралица просто няма да има никакъв шанс… Ти беше прав, Стийл. С тези оръжия и приспособления наистина ще владееш света. Поздравявам те, Стийл, ти си достоен за Движението. — Дали не долови сянка от презрението на Учителя в усмивката й? — Радиостанциите и пушките ще поставят целия свят в краката ни. И въпреки това те са само огризки от трапезата на Посетителите. Те кога идват?

— След сто — сто и двайсет дни, броено от днес. Равна отново промени дори приблизителните срокове. Очевидно и Двукраките могат да имат проблеми с придвижването между звездите.

— Значи малко ни остава да се радваме на триумфа на Движението. После ще се превърнем в нищожества, по-низши и от обикновени диваци. Дали няма да е по-безопасно да ускорим получаването на дарените ни блага, а после да придумаме Посетителите, че няма смисъл да рискуват с идването си тук.

— Ти май наистина не разбираш, а, Тайратект? Чудя се дали ако Повелителя беше цял, щеше да го проумее или съм изпреварил дори него. В началото наистина нямахме никакъв шанс. Звездният кораб е изпращал автоматични сигнали към Равна. Можехме да го унищожим или да се надяваме Равна да изгуби интерес към него. Беше възможно да стане и по-лошо и онези отгоре да ни уловят като рибка в потока. Вероятно си позволих да рискувам повече от допустимото, но ако успеем, наградата ще е много по-голяма, отколкото изобщо можеш да си представиш.

Останките го гледаха съсредоточено, наострили уши.

— Успях да изуча тези човеци — и Джефри, и онзи при дърворезбарите, за когото ме информираха моите шпиони. Расата им сигурно е по-древна от нашата, затова всички тези машинарии и шашми ги правят да изглеждат всесилни. В действителност обаче са дефектни. Тъй като са единици, те сигурно срещат трудности при работата си, които ние дори не можем да си представим. Ако успея да се възползвам от тяхната слабост…

Ти знаеш, че обикновените Остриета държат на своите малки. Ние често се възползваме от родителската обич, за да ги манипулираме. Представи си само какво би станало, ако приложим това и върху човеците. За тях дори едно кутре е цяло дете. Представи си какво преимущество би ни осигурило това.

— Ти сериозно ли се каниш да заложиш всичко само на това? Та Равна дори не е родител на Джефри!

Стийл направи жест на раздразнение.

— Не си виждала всички преводи на Амди. Тук има още 151 деца, изпаднали в някакъв почти смъртен унес, които са натъпкани в ковчези вътре в кораба. Посетителите явно не се надяват, че ще ги спасят, но по всичко личи, че отчаяно желаят нещо друго. Никога досега не са отваряли дума за него. Готов съм да се обзаложа, че е някъде из механизмите на кораба.

— Доколкото ни е известно, децата също могат да ускорят завладяването на нашия свят.

Този страх го владееше отдавна и колкото повече наблюдаваше Амдиджефри, толкова повече се убеждаваше, че е съвсем основателен. А сигурно имаше заложени и други капани.

— Ако Посетителите ни мамят, тогава наистина не можем да ги победим. Ще се превърнем в преследвани животни; вероятно след неизвестен брой поколения ще научим хитростите им, но това пак ще означава край за нас. От друга страна обаче имаме достатъчно основания да вярваме, че двукраките са уязвими. Каквито и да са целите им, ние не сме замесени пряко в тяхното постигане. Ти присъства на кацането, при това си била много по-близо от мен. Нали видя колко лесно беше да им заложим капан, въпреки че корабът им е непревземаем, а едно тяхно оръжие се равнява на наша малка армия. Очевидно те не ни смятат за опасни. Независимо колко мощни са техните оръдия обаче, те все пак има от какво да се боят. Чрез техния кораб притежаваме нещо, което им е много необходимо.

Погледни основите на новия замък, Тайратект. Казах на Амдиджефри, че това е за да предпазим кораба от дърворезбарите. Това донякъде е истина и ти ще се убедиш, когато ги притисна в крепостните валове. Но виж по-внимателно основите на вътрешното укрепление около кораба. Когато Посетителите пристигнат, той ще бъде изцяло покрит. Направих някои проучвания на неговия корпус и знам, че мога да го разруша. Няколко тона камъни отгоре ще го смачкат напълно. Но Равна няма нужда да се тревожи — моето укрепление ще опази безценната й тайна. Наблизо ще има дори открит вътрешен двор, обграден от високи стени. Казах на Джефри да поиска помощ от Равна за неговото построяване. Този двор ще е достатъчно голям да побере и кораба на Равна. Като мярка за сигурност, разбира се.

Остава ни обаче и още много недовършена работа. Не сме получили уредите, които ни описа Равна. Освен това трябва да уредим убийството на кралицата на дърворезбарите много преди да са дошли Посетителите. Ето затова ми е нужна твоята помощ и се надявам да я получа. Ако Посетителите наистина се окажат вероломни, тогава ще им устроим посрещане, каквото заслужават. Ако ли пък не са… Е, вярвам ще признаеш, че постигнатото от мен е достойно за моите учители.

Останките от Фленсер оставиха последните думи на Стийл да увиснат във въздуха.

Двадесет и четири

Животът коренно се промени за Джоана след смъртта на Книжовника Джакерамафан. Повечето от промените бяха за добро и никога нямаше да се случат, ако го нямаше убийството. А това извънредно натъжаваше Джоана.

Момичето позволи кралицата да живее при нея в хижата на мястото на прислужника. По всичко личеше, че владетелката е искала това още от самото начало, но не се е осмелила да го каже гласно, страхувайки се от гнева на човешкото същество. Сега и компютърът стоеше постоянно при тях. Около хижата имаше винаги по четири глутници от телохранителите на Вендейшъс. Дори стана дума наблизо да се построят специални помещения за стражите.

Джоана виждаше другите Остриета по време на редовните им срещи в замъка или пък когато идваха да молят за помощ около работата с компютъра. Скрупило, Вендейшъс и Белязаното чело — или „Пилигрима“, както го наричаха — съвсем свободно говореха самнорск. Владееха го толкова добре, че тя вече можеше да различи техните характери зад нечовешката им външност. Скрупило — превзет и страшно умен. Вендейшъс — по-надут дори от Книжовника в най-лошите му дни, но лишен от неговата игривост и въображение. Пилигрима Уиккукракрана. По тялото й пробягваше мраз всеки път, щом видеше неговата най-едра и белязана от стари рани част. Той винаги гледаше да стои по-настрани и постоянно беше свит на кълбо, за да изглежда, колкото се може по-малко застрашителен. Сигурно си даваше сметка как й действа видът му, затова се стараеше да не я засегне дори неволно. Смъртта на Книжовника само незначително промени отношенията им. Джоана се насилваше да го търпи, при това с голямо усилие на волята. Случилото се доказваше, че в замъка на Дърворезбаря имаше предател. Единствено Вендейшъс поддържаше версията, че убиецът е дошъл отвън. Ето защо тя винаги държеше Пилигрима под око.

През нощта кралицата отпращаше останалите глутници. После се свиваше на кравай около камината и започваше да разпитва за информация от компютъра, която нямаше нищо общо с борбата срещу фленсериерите. Неусетно кралицата стана втория най-близък приятел на Джоана сред Остриетата (Книжовника беше първият, макар да го разбра едва след неговата смърт.) Владетелката се оказа изключително умна и необикновена личност. Джоана понякога бе готова да признае, че това е най-умното същество, което е срещала през живота си, макар че трябваше да мине много време, преди да стигне до това заключение. За Джоана постепенно ставаше ясно, че кралицата е всичко онова, което Книжовника мечтаеше да постигне.

Архитектурата на Остриетата се колебаеше между крайностите — гротескно уголемени пропорции или пък прекалено тесни за човешки ръст пространства. Съвещателната зала на Съвета на кралицата беше най-просторна в замъка, но въпреки това й липсваше уют. В оформеното като сфера помещение имаше място за триста души, които да се разположат удобно, без да се притесняват един друг. Балконите, опасващи стените в няколко реда, можеха да поберат още стотина. Джоана често идваше тук; на това място се вършеше повечето работа по изучаването на компютъра. Двете с кралицата бяха постоянни членове на изследователската група. Останалите идваха, когато имаха нужда от конкретна информация. Но днешният ден се различаваше от останалите. Никой не спомена за компютъра. Това бе първото участие на Джоана в Съвета на кралицата. Той се състоеше от дванадесет глутници и всички те присъстваха на срещата. От всеки балкон се подаваше по някоя от тях, а три стояха най-долу. Джоана вече добре познаваше Остриетата и си даде сметка, че въпреки огромното празно пространство, според тях помещението е ужасно претъпкано. Наоколо се носеше шум от мислите на петнайсет глутници. Въпреки тапицерията по стените и възглавниците на пода тя често усещаше болезнено вибриране в главата и костите на ръцете си щом се опреше върху парапета.

Момичето и кралицата стояха на най-големия балкон. Когато пристигнаха, Вендейшъс вече беше долу в залата и разполагаше листата с диаграмите. Всички глутници станаха на крака да приветстват своята повелителка. Лорд шамбеланът вдигна глава и каза нещо на кралицата. Тя му отвърна на самнорск.

— Знам, че това ще ни забави, но пък ще е от полза — и се изсмя съвсем по човешки.

Уиккукракрана стоеше на съседния балкон също като членовете на съвета. Много странно. Джоана още не можеше да си обясни причината, но по всичко личеше, че Белязаното чело е сред любимците на кралицата.

— Пилигриме, би ли превеждал казаното на Джоана?

Той надигна няколко от главите си.

— Имаш ли нещо против, Джоана?

Момичето се поколеба за миг, после кимна сговорчиво. Предложението наистина беше разумно. След кралицата Пилигрима говореше най-добре самнорск.

Кралицата се настани удобно, взе компютъра от Джоана и го отвори. Момичето погледна изображенията върху екрана. Кралицата си водеше бележки! Нейното стъписване обаче остана незабелязано, защото кралицата отново заговори — този път на бълбукащия език на Остриетата. След миг Пилигрима започна да превежда.

— Моля всички да седнат. Клекнете долу. И без това тук е претъпкано.

Джоана едва удържа усмивката си. Уиккукракрана беше дяволски добър преводач. Той отлично имитираше човешкия глас на кралицата. Преводът му успя да предаде с шеговита ирония дори нейния властен тон.

След известна суетня и тропот над перилата на балконите останаха да стърчат само по една-две глави. Сега тапицерията щеше да поглъща шума от мислите на глутниците.

— Вендейшъс, можеш да продължиш.

Вендейшъс се надигна от пода и се огледа на всички страни. После започна да говори.

— Благодаря — не се забави и преводът, който сега наподобяваше интонацията на шефа по сигурността. — Кралицата ме накара да свикам тази среща, защото на Север нещата бързо се променят. Осведомителите ни донесоха, че Стийл укрепва района около кораба на Джоана.

Последва неразбираемо бърборене, което прекъсна неговите думи. Скрупило?

— Това не е важно. Ние имаме оръдия и динамит.

Вендейшъс продължи:

— Да, ние знаем за тези планове от известно време. Но сега се оказва, че срокът за приключване е изтеглен напред. При това строежът ще има много по-дебели стени, отколкото предполагахме в началото. А когато укреплението бъде готово, Стийл се кани да разглоби кораба на части и да го пренесе в лабораториите си.

Тези думи подействаха на Джоана като ритник в стомаха. Досега имаха поне някакъв шанс. Ако хвърлеха всички сили в битката, можеха да си възвърнат кораба. Тя щеше да довърши мисията на своите родители, а в най-добрия случай дори да се спаси.

Пилигрима се намеси в дискусията, а после преведе собствените си думи:

— Какъв е новият краен срок?

— Те са убедени, че външните стени ще са готови до десет декади.

Кралицата надвеси две от муцуните си над клавиатурата и написа нещо. В същото време една от главите й се надигна над парапета и погледна надолу към шефа на сигурността.

— И преди съм забелязвала, че Стийл има склонност към неоснователен оптимизъм. Вие можете ли да дадете обективна оценка на плановете му?

— Да. Крепостната стена ще бъде завършена между осем и единадесет декади.

Кралицата:

— Според моите изчисления са най-малко петнадесет. Това може ли да бъде реакция на нашите планове?

Долу Вендейшъс се събра в плътна група.

— Такова беше първото ни подозрение, Ваше величество. Но… както ви е известно, ние разполагаме с няколко специални източници за информация… за които не е редно да говорим дори тук.

— Що за самохвалство! Понякога се чудя дали изобщо му е известно нещо. Никога не съм го видял да си мръдне собствените задници, за да проучи някой въпрос.

Ъ?! На Джоана й трябваха няколко секунди, преди да осъзнае, че това беше коментар на Пилигрима върху казаното. Тя погледна през парапета. Виждаха се три от главите му, а две от тях гледаха право в нея. Изражението им приличаше на глупава усмивка. Нито един от останалите присъстващи не реагира на неговата забележка. Очевидно той можеше да насочи превода си директно към Джоана. Тя го загледа вторачено и след миг той се върна към сухия и безпристрастен превод.

— Стийл знае, че се каним да нападнем, но няма и понятие за тайните ни оръжия. Промяната в неговите планове сигурно се дължи само на вродената му подозрителност. За нещастие това не е в наша полза.

Трима-четирима от членовете на съвета заговориха в един глас.

— Много шумно недоволство — обобщи Пилигрима. — Всички повтарят „Аз знаех още от самото начало, че този план няма да доведе до никъде!“ и „Защо изобщо се съгласихме да нападаме фленсериерите?“.

Кралицата надигна пронизителен съсък. Взаимните обвинения постепенно заглъхнаха.

— Някои от вас май забравиха прословутата си смелост! Взехме решение да нападнем Тайния остров, защото той представлява смъртна заплаха за нас. Преценихме, че с помощта на оръдията на Джоана ще можем по-лесно да го разрушим. Онова, което би довело със сигурност до нашето унищожение, е, ако Стийл разбере как се управлява звездния кораб.

Една от частите на кралицата, която досега лежеше свита на пода, стана и се отърка о коляното на момичето. Преводът на Пилигрима зашептя в ухото й:

— Освен това можем да те върнем у дома и така да имаме връзка със звездите… Но тя не може да си позволи да каже това на глас пред тези „прагматични“ типове. Ако още не си се досетила, това е и една от причините да присъстваш тук. Трябва да им се напомни, че някъде сред звездите има много повече светове, отколкото те някога са си представяли.

Той млъкна, а после продължи да превежда думите на кралицата.

— Предприемането на тази кампания изобщо не е грешка. Ако не го бяхме сторили, щеше да е също толкова опасно. И така… имаме ли шанс навреме да съберем под знамената нашата армия? — Тя насочи нос към отсрещния балкон. — Скрупило, моля те, бъди колкото се може по-кратък.

— Проблемът е, че Скрупило никога не може да се изразява кратко… Опала! Извинявам се! — беше поредният коментар на Пилигрима.

Скрупило надигна още една двойка глави над парапета.

— Вече обсъждахме това с Вендейшъс, Ваше величество. За мобилизирането на нашата армия и потеглянето към острова ще ни трябват десет декади. Проблемът е кога ще бъдат готови оръдията, а ще трябва време да обучим войниците да боравят с тях. Всъщност това е моя отговорност.

Кралицата каза нещо много рязко.

— Да, Ваше величество, ние вече имаме барут. Той притежава всички качества, които са описани в Компютъра. Барутните тръби обаче се оказаха много по-трудни за производство. Съвсем доскоро металът се пукаше щом започне да изстива. Но вече мисля, че реших и този проблем. Поне засега разполагаме с две напълно годни барутни тръби. Надявах се да мога да ги изпробвам още няколко декади…

Кралицата го прекъсна рязко:

— … Но това е нещо, което не бихме могли да си позволим. — Всички нейни части се изправиха на крака и тя огледа заседателната зала. — Настоявам резултатите от всички изпитания да ми се представят веднага. Ако преценя, че са задоволителни, ще заповядам производството да започне незабавно.

А ако ли пък не…

Минаха два дни…

Най-странното бе, че Скрупило очакваше Джоана да инспектира работата му, преди да изпробва оръдията. Неговата глутница обикаляше развълнувано около новото съоръжение и обясняваше нещо на развален самнорск. Джоана го следваше по петите, намръщена съсредоточено. На изпитателния полигон имаше доста сеирджии, но всички бяха скрити зад предпазна ограда. Кралицата и нейните съветници също наблюдаваха от безопасно разстояние. Е, творението на Остриетата поне изглеждаше като истинско оръдие.

През цялото време Скрупило разпалено обясняваше как използвал слама в леярските форми, за да избегне напукването на метала.

— Най-напред трябва да започнеш с по-малки количества барут — каза Джоана.

Гласът на Скрупило изведнъж се снижи и стана заговорнически.

— Между нас да си остане, това вече го пробвах. Мина много добре. Сега е време за по-сериозен опит.

„Хм, значи не си бил съвсем бос в този род науки.“ Тя се усмихна на частта, която бе най-близо до нея. В козината й нямаше нито един бял косъм. С чудатостите си Скрупило й напомняше изследователите от Главната лаборатория.

През това време той отстъпи назад и изрече с висок глас:

— Значи вече можем да започваме, нали?

Две от главите му нервно следяха за реакцията на съветниците иззад прикритието.

— Ами, хм… На мен всичко ми изглежда както трябва. Но бъди внимателен.

— Добре, добре.

Глутницата на Скрупило се засуети около оръдието като бърбореше през цялото време. Две от частите му домъкнаха бъчвичка с черен прах и той започна да го тика в оръдието. След това запуши отвора със свитък копринена хартия. После натъпка всичко старателно и най-сетне пъхна гюлето. През това време няколко от неговите части насочваха отвора към хълмовете извън крепостната стена.

Опитът щеше да се проведе в двора откъм гората, който се намираше между старата и новата стена. Оттук Джоана виждаше върховете на околните хълмове, похлупени от ниски облаци. На стотина метра от тях се издигаше старата стена. Точно на това място бе убит Книжовника. Дори оръдието да не се пръснеше от заряда, никой не можеше да предвиди докъде ще стигне гюлето. Джоана бе готова да се обзаложи, че даже няма да одраска крепостната стена.

Скрупило най-сетне успя да подпали фитила. Всички негови части с изключение на белоглавия се втурнаха зад прикритието на оградата. За миг Джоана помисли, че това е пристъп на малодушие, но не след дълго разбра истинската му цел. Дори човек, който работи с експлозиви, би се опитал да предпази тялото си. Оставаше незащитена само ръката, която държи огънчето. Скрупило рискуваше да се осакати, но не и да бъде изцяло разкъсан от взрива.

Белоглавата част на Скрупило потърси с поглед неговите останали членове зад плътната преграда. Не изглеждаше разтревожена, а по-скоро се ослушваше съсредоточено. На това разстояние тя вече не бе част от съзнанието на Скрупило, но въпреки това оставаше по-умна от което и да е обикновено куче. По всичко личеше, че в момента получава някакви нареждания от глутницата на Скрупило.

После белоглавият се запъти към оръдието. Последния метър измина пълзешком, използвайки за прикритие купчината пръст, която трябваше да омекоти отката на оръдието. До последно придържаше ликовия фитил, така че пламъкът бавно да навлезе в отвора на оръдието. Джоана неволно сниши глава зад Преградата…

Експлозията произведе остър и неочакван гърмеж. Джоана усети тялото на кралицата да трепери до нея. От всички страни на шатрата се надигнаха викове на болка. Горкият Скрупило! Момичето усети, че от очите й бликват сълзи. Трябваше да гледам; вината за случилото се е и моя. Тя бавно се изправи на крака и се насили да погледне към мястото, където преди минута стоеше оръдието. Но то още беше там! От двата му отвора се виеше гъст дим, но тялото стоеше непокътнато. За огромна нейна почуда белоглавият беше невредим и неуверено душеше около двуколката на оръдието. Само козината му бе покрита със сажди. Останалите части на Скрупило също се втурнаха нататък. Пет от тях запрепускаха около оръдието, прескачайки радостно една през друга.

Дълго време присъствалите на експеримента не можеха да дойдат на себе си. За всеобща почуда топчето остана цяло-целеничко, а стрелецът — невредим. Имаше само незначителни странични ефекти… Джоана отправи поглед към насрещните хълмове. В горния край на старата стена зееше еднометрова дупка. Вендейшъс доста трябваше да се потруди, за да скрие и това от вражески погледи!

След възцарилата се за кратко мъртвешка тишина се надигна най-ужасният шум, който Джоана някога бе чувала. Освен обичайното кудкудякане и гъргорене се разнасяха звуци, които бяха на границата на поносимостта. В единия край на шатрата две Остриета, които момичето не бе виждало досега, се смесиха едно с друго! Обзети от неудържима радост, те образуваха глутница от девет-десет части.

„Сега вече ще си върнем кораба!“ Джоана посегна да прегърне кралицата, но видя, че тя не ликува заедно с останалите. Лежеше с плътно събрани глави и трепереше неудържимо.

— Ваше величество! — момичето погали врата на един от по-едрите й членове. Той отскочи назад, а тялото му се сгърчи от спазъм.

Дали беше получила удар? Или пък имаше сърдечен пристъп? За миг й се мярна мисълта за наемни убийци. Но как се бяха добрали до кралицата?! Ставаше нещо ужасно, а никой друг не си даваше сметка за това. Джоана скочи на крака.

— Пилигрим! — извика пронизително.

След няколко минути телата на кралицата вече бяха изнесени извън шатрата. Мястото все още приличаше на истинска лудница, но Джоана не обръщаше внимание на нищо около себе си. Тя помогна да качат приятелката й на каручката, но после не я допуснаха да остане с владетелката. Дори Пилигрима, който с такава охота й превеждаше предишния ден, сега я изблъска безцеремонно.

— Всичко ще се оправи! — каза остро и се втурна пред колата, за да хване юздите на незнайните същества, впрегнати в нея. Каручката рязко потегли, охранявана от глутниците на стражата. Джоана изведнъж осъзна, колко далечен и непознат си оставаше светът на Остриетата. Случилото се бе нещо извънредно сериозно. Една важна личност може би издъхваше, а всички се суетяха като слепи нагоре-надолу. Глутниците трескаво се скупчваха на групи и се държаха на разстояние една от друга.

Джоана се отърси от вцепенението и хукна навън след каручката на кралицата. Опитваше се да стъпва само по струпаната около калния път слама и почти успя да настигне екипажа. Наоколо бе мокро и студено; светът сякаш бе нарисуван само в оловносиви оттенъци.

А всички толкова настояваха за този експеримент. Дали пък и това не бе някоя от клопките на Фленсер?

Джоана се препъна и падна на колене в калта. Каручката зави зад ъгъла и се изгуби от поглед. Момичето с мъка се изправи и отново запристъпва по калната улица, но този път по-бавно. Не беше способна да помогне с каквото и да било и се чувстваше безсилна пред злокобната съдба. Щом се сприятели с Книжовника, той бе убит… А сега и кралицата.

Джоана с накуцване извървя павираната улица от градското тържище до замъка. Не виждаше каручката с кралицата, но чуваше трополенето на колела по гладките камъни на настилката. От двете й страни притичваха глутници от стражите на Вендейшъс. Те спираха встрани, само когато трябваше да направят път на някого. Никой не пожела да отвърне на въпросите й. Най-вероятно не говореха самнорск.

По едно време Джоана съвсем изгуби пътя. Още долавяше шума от колела, но каручката беше свила внезапно и трудно можеше да я проследи. После я чу някъде зад себе си. Отиваше към хижата на Джоана! Момичето се върна назад и след миг вече се катереше по хълма към двуетажната къщурка. Едва долази до върха, без да усеща колко подгизнали и кални бяха дрехите й. Видя колата на няколко метра от входната врата. Около хълма вече стояха стражи, но лъковете не бяха с опънати тетиви.

Слънчевите лъчи пробиха плътната завеса от облаци и заиграха по сламения покрив и дървените стени на хижата. Къщата светна като позлатена на фона на тъмнеещото небе. Това съчетание между светлина и мрак винаги омагьосваше Джоана. Дано тя се оправи, дано успее да преодолее и това!

Стражите я пропуснаха да мине. Уиккукракрана се навърташе около входа, а три от частите му я гледаха през цялото време, докато приближаваше. Последната, Белязаното чело, беше проточил врат през вратата, наблюдавайки какво става вътре.

— Тя сама пожела да я докараме тук — каза той.

— А какво стана? — заекна Джоана.

Пилигрима като че ли сви рамене.

— Гърмежът на оръдието беше доста шокиращ. Но и всяко по-необичайно събитие би могло да го предизвика.

Имаше нещо странно в начина, по който той въртеше глави насам-натам. Джоана се вкамени, когато разбра, че той всъщност радостно се усмихва!

— Искам да я видя!

Белязаното чело отскочи настрани, когато момичето се втурна към вратата.

Вътрешността на хижата се осветяваше единствено от лъчите, които се процеждаха през вратата и тесните прозорци на втория етаж. Трябваше да минат няколко секунди, докато очите на Джоана свикнат с полумрака. Вътре миришеше на нещо… мокро. Кралицата лежеше върху плъстеника, който обикновено използваше за легло. Момичето прекоси стаята и коленичи до глутницата. Съществото пред нея нервно се сгърчи, когато го докосна. Насред ложето имаше локва кръв и нещо, което приличаше на изкормени вътрешности. Джоана усети пристъп на гадене.

— Ваше величество… — прошепна тя.

Една от частите на кралицата протегна муцуна и я облегна върху ръката й.

— Добре дошла, Джоана. Толкова е странно да има някой до мен в такъв момент…

— Ти кървиш… Какво е станало?

Разнесе се гальовен, почти човешки смях.

— Наистина имам рана, но тя е за добро… Ето виж тук…

Слепецът държеше нещо малко и мокро между зъбите си. Една от останалите части внимателно го ближеше. Каквото и да беше това, то шаваше и беше живо! Джоана внезапно си спомни колко необичайно подути и тромави бяха две от частите на кралицата напоследък.

— Ти имаш бебе?!

— Да, а след ден-два ще родя още едно.

Джоана почти се повали върху дървения под и похлупи лицето си с ръце. После неудържимо се разрида.

— Защо не ми каза досега?

Кралицата не й отговори веднага. Тя внимателно облиза телцето на малкото си, а после го побутна към корема на онази част, която явно бе майката. Новороденото се сгуши близо до нея и завря нос в козината й. Не издаваше никакви звуци, които Джоана би могла да чуе. Най-сетне кралицата се обърна към момичето:

— Не бях сигурна дали ще ме разбереш. Това бе много трудно за мен.

— Да си родиш деца ли? — Ръцете на Джоана вече лепнеха от кръвта по завивките.

— Не, не раждането на деца ми е трудно. Откакто се помня съм родила над сто. Но тези двете са последни в моя живот. Не съм сигурна, че изобщо можеш да разбереш това. На вас, хората, дори не ви е даден шанс да удължите някак живота си. Вашите деца никога не приличат напълно на родителите си.

Идва краят на моята шестстотингодишна душа. Ето, виждаш ли, само тези две кутрета ще останат от мен. Това се случва за първи път от шест века насам. За тях аз не съм едновременно и майка, и баща. Скоро ще възникне нова глутница.

Джоана обърна поглед към слепеца и лигавещия се младок. Шестстотин години, прекарани в кръвосмешение. Колко още можеше да издържи кралицата, преди съвсем да заприлича на идиот с течащи лиги? Не била едновременно и майката, и бащата…

— Но тогава кой е бащата? — изтърси Джоана.

— А ти кой мислиш, че е? — гласът долетя откъм вратата. Една от частите на Перегрин надничаше оттам, но момичето виждаше само окото й. — Когато кралицата вземе решение, то винаги е крайно. Досега тя сама поддържаше душата си и не се беше смесвала с никоя друга глутница. Но оттук нататък в нея ще тече кръв — а може би е по-точно да се каже „гени“, както ги нарича Компютърът — от цял свят. Кралицата се смеси с пилигрим, в чиято душа има части от всички кътчета на тая земя.

— Но затова е и един от най-умните пилигрими — допълни кралицата. Гласът й беше едновременно шеговит и изпълнен с копнеж. — Новата ми душа ще е също толкова умна, колкото и предишната, но много по-гъвкава и приспособима от нея.

— Една от моите части също е бременна — обади се Пилигрима. — Но това никак не ме натъжава. Вече много дълго време съм четворка. Пък и представи си само — да имаш кутрета от самата кралица на дърворезбарите! Може би това ще ме накара най-сетне да се установя на едно място.

— Ха! Дори моите кутрета няма да са способни да укротят неспокойната ти душа на пилигрим!

Джоана мълчаливо слушаше задявките им. Думите им й изглеждаха толкова чужди! Но звукът на любовта беше познат за нея. Когато Джоана беше петгодишна, мама и татко донесоха Джефри вкъщи. Момичето не помнеше нито думите им, нито техния смисъл, но тонът беше същият като този на кралицата и Пилигрима.

Джоана се настани удобно до родилното ложе. Напрежението от отминалия ден постепенно взе да спада. Артилерията на Скрупило най-сетне беше проработила; вече имаше надежда да си възвърне кораба. Но дори и да не успееха… Момичето вече се чувстваше почти като у дома в света на Остриетата.

— Мога ли да погаля кутрето ти?

Двадесет и пет

Пътуването на „Единак II“ беше започнало с началото на едно бедствие, когато границата между живота и смъртта беше броени часове и дори минути. Първите седмици бяха белязани от ужас, самота и усилията да бъде върнат към живот Фам. „Единак II“ се спускаше устремно към галактическата шир, все по-далече и по-далече от Рилай. Ден след ден звездният водовъртеж се доближаваше все повече към тях, докато не се превърна в една-единствена бяла линия — Млечния път. Така сигурно са го виждали от Нийора и Старата земя. Изглеждаше по същия начин и от повечето обитаеми планети в Галактиката.

Двайсет хиляди светлинни години само за три седмици. Но тази скорост беше възможна само докато пътуваха в Средното ниво. След като навлязоха в Галактиката им останаха още няколко хиляди светлинни години до крайната цел в Дъното на Отвъдното. Очертанията на Зоните все още се придържаха в обичайните граници. Погледнато от вътрешността на Галактиката, Дъното на Отвъдното наподобяваше ореол, който обгражда отвсякъде галактическата равнина. „Единак II“ вече навлезе в нея и се спускаше към центъра й. С всяка седмица все повече доближаваха Изостаналата зона. Плашеше ги само това, че пътят минаваше точно през онази част на Зоните, където разместването се усещаше най-силно. По новините в Мрежата вече го наричаха Голямата буря, макар из космическото пространство да не се чувстваше дори минимално раздвижване. Разбираха, че нещо не е наред само в дните, когато напредваха с по-малко от осемдесет процента от очакваното.

Но не само бурята ги забавяше. Синя раковина излезе навън да огледа повредите, останали след отчаяното бягство.

— Значи причината е в самия кораб, така ли? — Равна беше приковала поглед в контролното табло, наблюдавайки как най-близките до тях звезди прекосяват черния небосклон. Дори да беше така, това с нищо не би облекчило положението им. Но какво ли можеха да сторят?!

Синя раковина се разходи по тавана. Всеки път, когато стигнеше отсрещната стена, той проверяваше уредите за измерване на налягането в кораба. Равна спря поглед върху него.

— Ей, проверяваш уредите за девети път през последните три минути! Ако наистина смяташ, че нещо не е наред, тогава го поправи!

Трополенето на скродера внезапно спря. Клонките на Синя раковина неуверено се разклатиха.

— Нали току-що бях навън… Просто исках да проверя дали съм затворил добре люка… А, ти имаш предвид, че вече съм го проверил!

Равна отклони поглед и се постара гласът й да не звучи язвително. Синя раковина не беше най-подходящият, пред когото да избухне и да разтовари обзелото я напрежение.

— Точно така, поне пет пъти.

— Много съжалявам. — Той замълча и се постара да се концентрира. — Ето, вече го запомних.

Преди този негов навик много я забавляваше, но сега само я раздразни още повече. Всеки път щом ездачите се опитваха да мислят за повече от едно нещо, скродерът не можеше да смогне с краткотрайната памет. Синя раковина редовно зацикляше на някое действие и го повтаряше до безкрай, неспособен да запомни, че вече го е правил.

Фам се ухили хладнокръвно. Изглеждаше много по-спокоен от Равна.

— Не разбирам защо вие, ездачите, сте се сраснали с това допотопно нещо.

— Кое?

— Прочетох, че сте посадени в тия скродери още преди да възникне Мрежата. Защо в такъв случай още не сте подобрили дизайна им, не сте се освободили от смешните колела и не сте усъвършенствали паметта си? Обзалагам се, че дори обикновен военен програмист от Изостаналата зона като мен би могъл да измисли по-добър вариант на това, което яздиш.

— Традиция! — издекламира Синя раковина. — Ние сме благодарни и задължени на Онова, което ни е дарило с колела и памет.

— А-ха!

Равна едва не се разсмя. Достатъчно добре познаваше Фам, за да се досети какво мисли в момента — че ездачите би трябвало да се въоръжат с нещо по-добро, ако искат да стигнат Трансцендентното. Тези тежки и непохватни колички приличаха по-скоро на доброволно приети окови.

— Наистина е въпрос на традиция. Мнозина, които някога са били ездачи, вече са се променили — дори Трансцендентното. Но ние все още устояваме. — Зелено стебло замълча за миг. Когато отново проговори, изглеждаше дори по-срамежлива от обичайното. — Чували ли сте Мита за ездача?

— Не — отговори Равна, развълнувана против волята си. Някога тя сигурно щеше да опознае приятелите си ездачи също като своите близки от човешката раса. Но засега те все още бяха способни да й поднасят изненади.

— Малцина го знаят. Не защото е тайна, а защото не му придаваме кой знае какво значение. Той се разпространява като религия, но няма много последователи. Преди четири-пет милиарда години някой построил първия скродер и направил първия Ездач съзнателно същество. Този факт е абсолютно потвърден. Митът се опитал да подкопае вярата в нашия Създател и да разруши неговите творения… Тази катастрофа била наистина унищожителна. Дори днес не можем да повярваме, че е дело на Разума.

— И така, доколкото позволява здравия разум, ние ездачите сме вярващи. Всички чакаме деня, когато Нещото, което ни е създало, ще се върне обратно при нас. Скродерът и нашето взаимодействие с него вече са се превърнали в неприкосновена традиция. Спазването й укрепва нашата вяра и търпението да дочакаме Пришествието.

— Точно така — намеси се Синя раковина. — Скродерите са направени много изкусно и с тях се работи съвсем лесно. — Той се дотъркаля до средата на тавана. — Традиционният скродер изисква строга дисциплина и пълна концентрация върху онова, което е най-съществено. Но в момента аз се опитвам да се тревожа за няколко неща едновременно… — После Синя раковина внезапно промени темата. — Два от двигателите ни изобщо не могат да бъдат възстановени след повредите при напускането на Рилай. Други три работят все по-зле и по-зле. Мислехме, че бавното ни придвижване се дължи на бурята, но след като внимателно проучих двигателите се оказа, че предупрежденията на диагностициращите уреди не са били напразна тревога.

— … И нещата се влошават все повече?

— За съжаление е точно така. — Синя раковина събра в китка всичките си клонки. — Милейди Равна, все още не можем да бъдем напълно сигурни как ще се развият нещата. Може пък и да не се влошат… Вие знаете, че „Единак II“ не беше съвсем готов за тръгване. Оставаха му последните изпитания и окончателната проверка на уредите. Ето това ме тревожи повече от всичко останало. Не знаем какви вируси и непредвидени пречки ще изскочат, когато стигнем Дъното и нашите автоматични системи престанат да работят. Затова би трябвало много внимателно да следим двигателите и… да се надяваме.

Този кошмар преследваше всички пътешественици и най-вече онези, които попаднеха в Дъното на Отвъдното. След изключването на ултрасветлинната скорост нямаше да изминават една светлинна година за броени минути, а най-вероятно за години. Дори ако корабът развиваше максималната за този район скорост, а те потънеха в летаргичен сън, Джефри Олсъндот щеше да е мъртъв от хиляди години, когато стигнеха крайната цел. Тогава тайната в кораба на неговите родители сигурно щеше отдавна да лежи на някое средновековно бунище.

Фам Нувен махна с ръка към звездния кръговрат пред тях.

— Но сега все още сме в Отвъдното. Всяка минута изминаваме по-голямо разстояние, отколкото флотата на Кюенг Хо за едно десетилетие. — Той сви рамене. — Няма начин да не съществува място, където да поправим кораба.

— Да, знам няколко.

И с това ще се сложи край на светкавичната и тайна мисия. Равна тежко въздъхна. Последните приготовления в Доковете на Рилай имаха за цел да осигурят резервни части за съвместим с Дъното софтуер и да го изпробват как работи. Всичко това обаче остана неосъществено. Тя погледна към Зелено стебло.

— Ти можеш ли да предложиш нещо?

— За кое? — отвърна Зелено стебло.

Равна ядосано прехапа устни. Някои твърдяха, че ездачите са раса от клоуни; наистина бяха такива, при това го постигаха съвсем непреднамерено и без усилие.

Синя раковина зашумя усилено към спътницата си.

— А, да! Ти питаш къде бихме могли да получим помощ. Сяндра Кей е на три хиляди и деветстотин светлинни години оттук, при това е извън окото на бурята. Но ние сме…

— Твърде далече от там — Синя раковина и Равна го изрекоха почти в един глас.

— Така е, но не бива да забравяме, че Сяндра Кей е населена предимно с човешки цивилизации. Там е и вашият дом, милейди. А ние със Синя раковина ги познаваме добре — все от тях идваше товарът, който карахме в Рилай. Там имаме приятели, а вие — семейство. Дори Синя раковина ще се съгласи, че именно в Сяндра Кей бихме могли да поправим повредите без някой да ни забележи.

— Ако изобщо успеем да стигнем до там. — Гласът от говорния апарат на Синя раковина прозвуча сприхаво.

— Добре тогава, имаме ли друг избор?

— Не бих казал, но ще се опитам да огледам шансовете ни. — Клонките му зашариха по повърхността на скродера. — Последното възможно място се намира недалеч от предварително определения маршрут. Това е самотна цивилизация в една-единствена система. Името й в Мрежата е… Превежда се като „Вечна почивка“.

— Значи „Почивайте в мир“, а? — обади се Фам.

Най-накрая всички се съгласиха, че е по-добре да продължат внимателно напред, наблюдавайки непрекъснато двигателите и само в краен случай да спрат за поправка.

Дните ставаха седмици, а седмиците постепенно се превръщаха в месеци. Четирима пътешественици, поели към Дъното. Двигателите буксуваха все по-често и постепенно губеха мощност, както предупреждаваха диагностичните системи на „Единак II“.

Заразата заемаше все повече от Върха на Отвъдното. Нейните атаки срещу архивите на Мрежата засягаха все по-големи участъци.

Връзката с Джефри обаче продължаваше да се подобрява. Съобщенията вече пристигаха за един-два дни. Понякога, когато антената на „Единак II“ беше насочена правилно, двамата с Равна можеха да разговарят почти в реално време. Долу в света на Остриетата напредваха по-бързо, отколкото тя бе очаквала. Това сигурно щеше да опази живота на момчето, докато пристигнат.

Постепенно Фам сякаш привикна с Божиите останки в себе си. Сега само веднъж или два пъти в месеца изпадаше в полуунес. След това се захващаше като луд с някой нов проект, който дори не бе способен да обясни смислено. Но никога повече не се опита отново да се затвори в себе си и да я отблъсне.

— Може пък точно Божиите останки да ни спасят накрая — все повтаряше той, когато Равна събираше смелост отново да говорят за това. — Не ме питай обаче как точно ще стане, защото и аз самият не знам. — И започваше да барабани по челото си. — Тук все още има препълнени с божествен товар чекмеджета. При това съдържат нещо много повече от обикновени спомени. Понякога трябва да мобилизирам целия си умствен багаж, за да размишлявам над тях. Тогава изчезва самоосъзнаването ми като отделна личност… После пък изобщо не мога да обясня онова, за което съм мислил. Друг път имам съвсем смътен спомен за него. В едно обаче съм сигурен — каквото и да са отнесли родителите на Джефри в света на Остриетата, то може да навреди на Заразата. Наречи го отрова или каквото щеш… Не, по-добре „противодействие“ срещу нея. Това нещо е отнето от Отклонението, още докато то се е зараждало в страумлинската лаборатория. Отклонението дори не е подозирало за тази загуба и едва по-късно е почувствало липсата.

Равна въздъхна. Беше й трудно да си представи, че такава добра вест може в същото време да е и толкова ужасяваща.

— Значи ти мислиш, че страумляните са били способни да отмъкнат нещо толкова важно изпод носа на Отклонението?

— Сигурно. Може би самото Противодействие е използвало страумляните, за да избяга от Отклонението. После се е притаило на някакво тайно място и сега дебне удобен момент, за да нанесе ответен удар. Мисля, че този план може да проработи, Рав, стига аз — или Божиите останки в мен — да стигнем навреме долу и ускорим процеса. Само виж какви новини получаваме напоследък — Заразата е помела Върха на Отвъдното. По всичко личи, че тя отчаяно търси нещо там. Нападението срещу Рилай беше само страничен ефект, последица от убийството на Древния. Но Заразата не търси там, където трябва. За нас все още има шанс първи да открием Противодействието.

Равна си спомни за съобщението на Джефри.

— Дали пък това не е плесента по стените на кораба? Ти как мислиш?

Очите на Фам загледаха унесено.

— Да, тя изглежда абсолютно неподвижна, но момчето твърди, че е била там още от самото начало и че родителите му не са разрешавали да се приближава до нея. Джефри май мъничко се отвращава от нея… Това си има и добра страна — ще държи настрани неговите приятели.

В Равна напираха още хиляди въпроси. Какво ли се криеше в главата на Фам? Но засега и двамата не можеха да дадат нито един смислен отговор. Сигурно трябваше да минат много дни, преди непознатата сила и завещаното от Древния да започнат да действат заедно… чрез Фам.

Равна потръпна и през този следобед не каза нищо повече.

Вече месеци наред получаването на барут беше най-важната цел на Равна. Остриетата се справиха относително леко със задачата. Според Джефри неговите приятели биха могли да започнат масово производство още през следващите десет дни.

Проектът на радиостанцията обаче се оказа костелив орех. Но след като дълго време следваха стъпка по стъпка предварителната схема, Джефри изведнъж предложи нов план. Той предвиждаше пълно преустройване на платките за акустична връзка.

— Аз пък си мислех, че тия веселяци са още на средновековен стадий на развитие — отбеляза Фам Нувен, когато прочете съобщението от Джефри.

— Така е, но те явно преосмислят онова, което им изпращаме като готова схема. Сега искат да разширят способността на глутницата да мисли чрез използването на радиосигналите.

— Да, бе! Но дизайнът, който им предлагаме, може да осигури честота от три килохерца. Тя е напълно достатъчна за нормална връзка. Ти обаче твърдиш, че ако направят замислените от тях промени, тогава честотата ще стигне двеста килохерца, така ли?

— Точно така. И компютърът го потвърди.

Той се усмихна самонадеяно.

— Ето за това ми е думата! По принцип ние им даваме достатъчно информация, за да получат желания модел. Но според мен чрез направените промени те… — погледът му отново пробяга по колоните и редиците с цифри — … наваксват петвековно развитие. В същото време обаче малкият Джефри твърди, че корабните компютри са извън строя.

Равна се отдръпна от екрана.

— Разбирам добре какво искаш да кажеш. — Тяхната цивилизация дотолкова беше свикнала с улесненията от високоразвитите технологии, че двамата не можеха да си представят и един ден без тях. — Да не твърдиш, че… това е дело на Противодействието?

Фам Нувен се поколеба, сякаш това изобщо не му беше минавало през ума. После отвърна:

— Не… Едва ли е това. Мисля, че този „господин Стийл“ играе на криеница с нас. Ние съдим за него единствено по съобщенията на Джефри. Питам се обаче какво знаем за онова, което наистина става там.

— Добре, ще ти кажа какво аз знам със сигурност. Разговаряме с човешко дете, израснало в Страумлинските владения. Ти самият прочете повечето от неговите съобщения, преведени на трисквелайн. Но при превода се губят много разговорни думи и чисто детски грешки, които доказват, че оттатък наистина има някой, за когото самнорск е роден език. Единствените, които биха могли да направят подобна фалшификация, са пак хората… Тъй като познавам Джефри повече от двайсет седмици, ще ти кажа, че дори това е малко вероятно.

— Добре тогава, да допуснем, че Джефри е съвсем истински. Едно осемгодишно дете е запратено в далечния и непознат свят на някакви Остриета. То съвестно ни казва всичко онова, което смята за истина. Но аз мисля, че има някой, който лъже него. Сигурно можем да приемем за чиста монета онова, което Джефри е видял със собствените си очи. Той твърди, че тези същества действат разумно само ако са в групи по пет или нещо такова. Добре, това го вярвам. — Въпреки това Фам недоверчиво изви вежди. Вероятно собствените му проучвания бяха показали колко малки са шансовете за съществуването на колективен разум извън границите на Трансцендентното. — Детето твърди, че от въздуха са видели само малки градчета и навсякъде цари средновековен мрак. Хубаво, ще преглътнем и това. Но тук има едно „но“. Какви са шансовете тази раса самостоятелно да състави непълно диференциално уравнение и то опирайки се единствено на изпратената от теб информация?

— Е, историята познава хора, които са постигнали същите резултати. — Тя веднага би могла да приведе пример от хрониките на Нийора и да припомни още няколко случая от развитието на Старата земя. Ако глутниците наистина притежаваха такива качества, тогава излизаше, че те са по-умни от която и да е позната естествена раса. — Значи според теб това не е нормално за епохата на ранното средновековие, така ли?

— Точно така. Обзалагам се, че тази цивилизация в момента е в упадък, също като твоята Нийора и моята Канбера. С тази разлика, че те имат невероятния късмет да живеят в Отвъдното. Някъде в света на глутниците има действащ компютър. Вероятно той се контролира от тяхната свещеническа каста; а може и да не разполагат с кой знае колко богата база данни. Едно обаче е сигурно — те крият нещо от нас.

— Но защо? Ние така или иначе искаме да им помогнем. Джефри ни разказа как са го спасили.

Фам отново се усмихваше — старата високомерна усмивка. После изведнъж трепна и тя изчезна от лицето му — явно се опитваше да се пребори с този порок.

— Видяла си десетки различни светове, Равна. Прочела си за още хиляди цивилизации и дори да не ги познаваш до най-дребните подробности, поне ти е известно най-важното за тях. Обзалагам се, че можеш да изброиш много форми на средновековно развитие, за които аз дори не съм чувал. Не забравяй обаче едно нещо — аз съм живял в средновековие, затова мисля…

Последва неразбираемо и плашещо мърморене.

— Чела съм за Епохата на принцесите — меко каза Равна.

— Да… Извини ме, че омаловажих твоя опит. Но едно нещо е особено важно — във всяка средновековна политика еднакво се използват и меча, и разума. Те са главните оръжия на владетеля, чийто живот зависи от тях. Дори да повярваме на казаното от Джефри, кралството на Тайния остров пак си остава доста зловещо място.

— Да нямаш предвид техните имена?

— Ами помисли само — този стоманен лорд, Остриетата — всичко там по някакъв начин е свързано със средства, сеещи смърт. Вярно, страшните имена невинаги подхождат на тези, които ги носят. — Фам се разсмя. — Когато бях на осем вече ми бяха прикачили титлата „Лорд Изкормвача“! — После забеляза изражението на Равна и побърза да добави: — На тия години дори не бях присъствал на много екзекуции. Не, според мен имената са само незначителна подробност от истинската същност на онзи свят. По-скоро си мисля за замъка, построен около кораба. Пък и тази засада, от която Джефри мисли, че е бил спасен… Нещо не пасва. Ти питаш какво биха спечелили, ако ни измамят. Мога да ти отговоря само как изглеждат нещата от тяхна страна. Ако наистина са в упадък, те си дават ясна сметка какво са изгубили. Вероятно пазят някакви останки от предишното си напреднало развитие и отчаяно искат отново да заживеят така. На тяхно място съвсем съзнателно бих подготвил капан за „спасителите“, особено ако съм усетил, че са уязвими и не особено внимателни. Дори да се окажем по-силни от тях… Замисли се само над въпросите, които Джефри задава от името на Стийл. Тоя приятел ни хвърля въдици, опитвайки се да разбере колко струваме всъщност. Въпросите му все се въртят около спасителната мисия, за Джефри и заспалите летаргичен сън деца. Или пък постоянно иска нови и нови подробности около устройството на кораба. Докато пристигнем, Стийл сигурно вече ще се е разправил с местната опозиция. При това благодарение на нашите съвети. Подозирам, че ще бъдем подложени на грозно изнудване, когато се доберем до света на Остриетата.

„Аз пък си мислех, че става дума за добри новини.“ Равна прехвърли отново последните съобщения. Фам имаше право. Момчето казваше онова, което то мислеше за истина, но…

— Съгласна съм с теб, но не разбирам как бихме могли да променим хода на събитията оттук. Ако не помогнем на Стийл в битката срещу дърворезбарите…

— Така е, нямаме достатъчно информация, за да изберем друг начин на действие. Дърворезбарите са реална заплаха за Джефри и кораба. Предлагам обаче отново да обмислим всички възможности. Едно е сигурно — в никакъв случай не трябва да проявяваме, какъвто и да е интерес към Противодействието. Загубени сме, ако местните разберат колко отчаяно се нуждаем от него.

А не е зле и ние да им пробутаме няколко лъжи. Стийл предлага да построи площадка за кацане на нашия кораб в двора на замъка си. Няма начин „Единак II“ да се побере там, но не пречи да си поговорим за това. Кажи на Джефри, че ще се отделим от двигателите за ултрасветлинна скорост, както е станало с неговия товарен кораб. Сега вниманието на Стийл бъде заето известно време с изграждането на безполезни капани. — И Фам започна да тананика някакъв странен и много войнствен марш. — Колкото до радиото — защо не поздравим Остриетата за техния принос в усъвършенстването на нашия уред. Чудя се какво ли биха ни отвърнали тогава.

Фам Нувен получи желания отговор след по-малко от три дни. Джефри Олсъндот твърдеше, че той е измислил подобренията. Ако се вярваше на детето, значи не съществуваха никакви доказателства за скрити компютри. Фам обаче не остана доволен от съобщението и отказа да му повярва.

— Значи благодарение на някаква щастлива случайност ние разполагаме с нов Исак Нютон от другата страна на линията.

Равна реши да не спори с него по този въпрос. Наистина би било невероятен късмет, но все пак… Тя отново се върна към първите съобщения. Ако се съди по езика и показаните общи познания, това си беше най-обикновено осемгодишно момче. В някои разговори обаче бяха засягали бегло математически въпроси — не точно общовъзприетата математика, но все пак математика — където момчето изведнъж проявяваше невероятна прозорливост. В повечето случаи връзката беше чудесна и разговорът се водеше почти в реално време, така че Джефри имаше на разположение само няколко минути да отговори. Въпреки това отговорите му бяха твърде последователни и точни, за да са изфабрикувана лъжа или пък подсказани от компютър, както подозираше Фам Нувен.

„Джефри Олсъндот, така бих искала да се срещна очи в очи с теб.“

Двадесет и шест

Най-накрая, почти пет месеца след началото на полета, стана ясно, че „Единак II“ не може да стигне до целта без ремонт на повредените двигатели. Напоследък изминаваха едва четвърт светлинна година за час, въпреки че все още имаше благоприятни условия за по-висока скорост. При това от ден на ден състоянието на кораба се влошаваше. Докато бяха близо до Мирна почивка имаха шанс всичко да мине гладко, но пропуснеха ли тази последна възможност… „“Мирна почивка" е доста противно име", мислеше си Равна. Дори „веселяшкият“ превод на Фам му придаде още по-мрачно звучене — „Почивай в мир“.

Всяко кътче в Отвъдното, което ставаше за живот, бе вече заето. Цивилизациите траеха кратко, а расите изчезваха бързо от света… И въпреки това нищо не оставаше незаселено, защото от Дъното прииждаха все нови и нови обитатели. Резултатът приличаше на шарена черга — множество многовидови системи. Животът на току-що пристигналите от Изостаналата зона млади раси беше труден, защото трябваше да се съобразяват с малцината останали от предишните заселници на новозаетите места. Според данните в библиотеката Мирна почивка съществуваше в Отвъдното от много време насам. През последните двеста милиона години тя е била постоянно населена и е давала подслон на десет хиляди вида разумни форми на живот. Съдейки по последните сведения там имаше над сто ареала, населявани от различни раси. Дори най-скоро образуваните от тях бяха заселени с десетки различни по вид емигранти. Това място можеше да бъде наистина спокойно само за някой мъртвец.

Е, да става каквото ще. Нямаха друг избор. Отклониха „Единак II“ на три светлинни години от първоначалния маршрут. Сега летяха към Мирна почивка успоредно на една от главните линии на Мрежата; така поне щяха да следят новините през цялото време.

Започнаха да се появяват и съобщения, рекламиращи Мирна почивка. Едно нещо със сигурност си заслужаваше отклонението — в системата наистина имаше възможност за поправка на кораба. За това щеше да се погрижи трудолюбивата раса на твърдокраките (?!) — така се казваше в рекламата. Тези същества наистина се придвижваха върху нещо като кокалени бивници, а главите им сякаш бяха сложени в чиния заради множеството гъсторазположени къси крайници, които излизаха от врата. В рекламата бяха включени и адресите на доволни от техните услуги клиенти. Жалко, че „Единак II“ нямаше да може да прибави и своите координати в списъка. Вместо това Равна изпрати кратко съобщение на трисквелайн, в което молеше за подмяна на повредените двигатели и изреждаше по какъв начин биха могли да платят за услугата.

А през това време пристигаха все повече лоши новини.

Код: 0

Получател: „Единак II“

Език: От баелореск на трисквелайн

Подател: Съюз за отбрана (твърдят, че са група от пет многовидови империи от Отвъдното и се намират точно под Страумлинските владения. Няма данни за тяхното съществуване отпреди падането на владенията.)

Тема: Призив за действие

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Дата: 158.00 дни от падането на Рилай

Ключови фрази: Действайте, а не говорете

Съдържание на посланието:

Съюзническите сили се готвят за ответни действия срещу оръдията на Отклонението. Време е вече привържениците на нашата кауза също да заявят твърдо и открито своята позиция. Засега не се нуждаем от допълнителна военна подкрепа. В недалечно бъдеще обаче ще ни трябва съдействие предимно във вид на преотстъпено време в Мрежата.

В следващите секунди ще следим за съобщения, които изразяват солидарност с нашите действия или пък предупреждават за нови поробени от Отклонението. Ако живеете в обкръжението на човешки същества, все още имате избор: да се присъедините към нас и да победите или да останете пасивни и да бъдете унищожени.

Смърт на вредителите!

Имаше и множество допълнителни съобщения, в които се изказваха догадки и предположения кои всъщност са тия „Смърт на вредителите!“ (или пък „Съюз за отбрана“ както сами се наричаха). Някои дори намекваха, че става дума за някакво обединение на военните. Появата им не предизвика вълнения, подобни на тези при падането на Рилай, но въпреки това те привлякоха вниманието на няколко дискусионни групи в Мрежата. Равна преглътна мъчително и отклони поглед от екрана.

— Е, засега май само вдигат шум.

Тя се опита гласът й да звучи безгрижно, но не успя да го постигне съвсем убедително, Фам леко я докосна:

— Така е. Пък и истинските убийци не огласяват намеренията си предварително. — В тона му обаче имаше повече съчувствие, отколкото увереност. — При това още не знаем със сигурност дали това не е просто някой самозабравил се хвалипръцко. Пък и няма никакви данни за масово придвижване на кораби. Чудя се обаче какво ли наистина са способни да направят.

Равна се отблъсна от командния пулт.

— Каквото и да е то, надявам се да не е много опасно. Има стотици цивилизации, които включват малки или големи човешки общности. Те със сигурност вече са взели предпазни мерки срещу тия Унищожители на вредителите… Дано силите са на тяхна страна! Как ми се иска да знам, че Сяндра Кей е в безопасност.

Не беше виждала родителите си и Лине повече от две години. През това време Сяндра Кей понякога й се струваше като отминал живот от някой друг свят. Но мисълта, че родината просто съществува, беше достатъчна да й донесе успокоение. Досега дори не го осъзнаваше…

От другата страна на пулта ездачите правеха списък на всички повреди, но Синя раковина се откъсна от това занимание и се изтърколи към нея.

— По-скоро се страхувам за малките човешки колонии. А хората от Сяндра Кей са движещата сила на тамошната цивилизация; дори името й е човешко. Всяко посегателство срещу тях ще се приеме като агресия срещу цялата цивилизация. Двамата със Зелено стебло търгувахме с твоята родина доста често и познаваме отблизо системите й за сигурност. Само някой луд или пък отчаян самохвалко би обявил предварително, че се кани да нападне.

Равна се замисли за миг и лицето й просветля. Дирокимите и лоферите със сигурност щяха да въстанат, ако някой се опиташе да посегне на човешките същества от Сяндра Кей.

— Да, ние не сме малцинство на Сяндра Кей. — Времената бяха тежки за изолираните човешки колонии, но нямаше никаква опасност за нейната родина. — Значи блъфират. Ненапразно я наричат „Мрежата на милионите лъжи“. — И тя си наложи да мисли само за проблемите, които зависеха единствено от нея. — За едно нещо обаче няма съмнение — спрем ли в Мирна почивка, не трябва да личи, че на борда има хора.

Част от плана естествено включваше Равна и Фам изобщо да не подават нос от кораба. „Преговорите“ щяха да се водят от ездачите. Заедно с Равна те прегледаха отново вътрешните програми на кораба, прочиствайки всеки намек за човешко присъствие, който би могъл да се промъкне в тях след напускането на Рилай. Ами ако при влизането в Мирна почивка тамошната охрана се качеше на борда? Корабът със сигурност не би издържал по-сериозна проверка. Въпреки това те все пак се постараха да прикрият онова, което по някакъв начин препращаше към човешката раса. Равна и Фам щяха да се скрият, ако това станеше необходимо.

Когато тримата приключиха, Фам Нувен провери за последен път дали всичко е заличено, както трябва. Той успя да открие не един и два пропуска. За програмист от варварските светове като него това не беше никак лошо постижение. Корабът им и без това с голяма бързина се приближаваха към дълбините, където и най-доброто компютърно оборудване не беше много по-ефективно от неговите познания.

По ирония на съдбата имаше само едно нещо, което не биха могли да прикрият — че „Единак II“ идва от Върха на Отвъдното. Въпреки че корабът беше пригоден за работа на Дъното и дизайнът му приличаше повече на тези от Средното ниво, той притежаваше елегантност, която издаваше свръхчовешката му направа.

— Това проклето нещо прилича на тояга на първобитен човек, изработена от свръхпрецизни машини — заключи Фам Нувен.

Граничният контрол на Мирна почивка се оказа повече от обнадеждаващ. Той предвиждаше само проверка на скоростта и не изискваше никакво качване на служителите на борда. „Единак II“ извърши последен скок в пространството и навлезе в системата. После изключи свръхсветлинните мощности, за да се нагоди към приетата за района скорост и да се ориентира къде е вътрешността на Мирна почивка. После установи и посоката към залива за ремонт „Свети (?!) Риндел“. Фам побърза хапливо да отбележи:

— Щом някой се нарича „свети“, значи трябва да е честен, нали така?

„Единак II“ висеше над тъмната в момента зона на системата и се намираше на осемдесет милиона километра от единствената звезда в Мирна почивка. Дори да знаеха какво ги очаква, гледката пак би им спряла дъха. Вътрешността на системата беше замъглена от прах и газове като в току-що зараждащите се светове, въпреки че звездата тук съществуваше от три милиарда години. Слънцето беше опасано с милиони пръстени, по-красиви от което и да е друго нещо във Вселената. Най-големите и най-сияйните от тях на свой ред се състояха от огромен брой по-малки пояси. Навсякъде наоколо преливаха ярки краски — зелено, червено, виолетово. Опасаното с пръстени пространство хвърляше дълбоки сенки между цветните ленти на поясите. Сигурно всеки от тях се простираше на километри ширина. От време на време се появяваха случайни обекти — а може би бяха цели структури — които хвърляха тесни като игли сенки. Камерите в инфрачервения сектор и тези за нормална скорост показваха обаче по-обичайни неща. Отвъд пръстените имаше плътен астероиден пояс, а оттатък него — самотна планета от юпитеровски тип със своя система от пояси, които бяха жалко подобие на слънцето. Никъде наоколо не се забелязваше друга планета, а и в данните за системата нямаше отбелязана такава. Според справката най-големите тела в главната пръстенова система имаха площ от триста километра, но такива се срещаха с хиляди.

Щом определиха посоката към Свети Риндел, четиримата насочиха кораба към пръстените и коригираха скоростта, за да се нагодят към парчетата, които летяха наоколо. Трябваше да форсират ракетния двигател — три дължини за почти пет минути.

— Също като в добрите стари времена — възкликна Фам Нувен.

После корабът отново започна да пада свободно и пристанището се откри под тях. Отблизо приличаше на останалите пръстенови системи, които Равна беше виждала и преди това.

През следващия час те внимателно навлязоха в един от пръстените към доковете за ремонт. Единственото постоянно нещо тук беше тяхната линеарна структура. Някои от модулите бяха направени точно с такава цел — да се съединяват отпред и отзад. Други докове приличаха на купчини от някакво странно оборудване, примесени с мръсен лед. Последните няколко километра си проправяха път през гора от дюзи на двигатели за ултрасветлинна скорост. Две трети от местата за закотвяне бяха заети.

Синя раковина извика на един от мониторите информацията за предприятието на Свети Риндел.

— Хммм. Хм. Хм. Господин Риндел изглежда изключително зает. — И той посочи с няколко от клонките си към закотвените кораби пред тях.

— Може пък да държи склад за старо желязо — ехидно процеди Фам.

Синя раковина и Зелено стебло се спуснаха към преходната камера, за да се подготвят за първото си излизане. Ездачите бяха заедно вече двеста години, а Синя раковина имаше опит като търговец още отпреди. Въпреки това двамата се счепкаха чия стратегия ще е най-подходяща при общуването с този Свети Риндел.

— Разбира се, че Мирна почивка е сравнително обичайно място, скъпи Синя раковина; щях да го знам дори никога да не бях се качвала на скродер. Само че нашата задача тук е по-различна от всичко, което сме вършили досега.

Синя раковина измърмори нещо неразбираемо и пъхна още един пакет за размяна под покривалото на скродера си.

Всеки път използваха една и съща процедура при навлизане в непозната пръстенова система и досега не бяха сгрешили. Най-накрая той проговори:

— Права си, че има разлика. Разполагаме с твърде малко стока, която бихме могли да предложим в замяна на поправката, а и нямаме установени отпреди търговски контакти. Ако не се доверим на опита си като търговци и не разчитаме на здравия си разум, нищо няма да получим.

Той провери изправността на всички сензори, пръснати по скродера, а после се обърна към хората от неговия екипаж:

— Искате ли да променя мястото на някои от камерите? Всички ли показват ясен образ?

Свети Риндел беше постъпил като истински джентълмен, предоставяйки им незабавно честоти за връзка помежду си. Или пък просто беше предпазлив с непознатите.

Гласът на Фам Нувен долетя в отговор.

— Не, всичко работи нормално. Вие чувате ли ме? — Те чуваха гласа му чрез микрофоните, монтирани в техните скродери. Честотите, на които говореха, бяха кодирани.

— Да.

Ездачите минаха през външния отвор на „Единак II“ и навлязоха в територията на Свети Риндел.

Сводовете над ездачите бяха прозрачни и пропускаха светлината отвън. Двамата вървяха покрай дълги редици с прозорци, които се смаляваха в далечината. Разглеждаха внимателно клиентите на Свети Риндел по доковете и пухкавата повърхност на пръстена зад тях. Слънцето беше потъмняло, но около него имаше ярка дъга — суперкороната. Без съмнение бяха енергийните сателити; пръстеновидните системи трудно могат да използват директната топлина на звездата в системата. Ездачите спряха внезапно, стъписани от появилото се насреща им море, което беше по-голямо от което и да е друго, видяно при предишните им пътешествия. Светлината, която пронизваше плитките крайбрежни води, може би беше от залеза. Блещукането на хилядите капчици вода, които бяха съвсем наблизо, им се видя като царско угощение след дълъг пост.

Голямото пространство, което се ширна пред тях, беше претъпкано. Съществата в него имаха добре изразени тела, макар Зелено стебло да не можа да различи от първи поглед принадлежността на нито едно от тях. Най-многобройни бяха онези с крака като бивници, които и управляваха Свети Риндел. Само след миг един от тях се отдели от стената близо до „Единак II“. Той избръмча на някакъв език, който се оказа трисквелайн.

— За търговия, ние вървим насам.

Кокалените му крака се заподмятаха пъргаво по пътеката и го отнесоха до една открита кола. Ездачите се настаниха зад него и тримата се издигнаха във въздуха под купола. Синя раковина помаха към Зелено стебло:

— Пак старата история, а! Каква полза има от краката изобщо?!

Това беше стара шега на ездачите, но винаги ги разсмиваше. Независимо дали краката бяха два или четири, дали започваха от врата или пък от хрилете — всички ставаха да се върви с тях само по твърда земя. А в космоса губеха първоначалното си предназначение.

Колата се движеше приблизително със сто метра в секунда като леко се полюшваше, щом минаваха от един пръстен в друг. Докато пътуваха Синя раковина се опитваше да поддържа разговор с техния водач. Това беше една от радостите в живота на ездача.

— Къде отиваме? Какви са тези същества наоколо? Какво търсят в Свети Риндел? — и все от този дух; почти по човешки необременяващо бъбрене. Там, където му изневеряваше паметта, той се обръщаше за справка към скродера си.

Онзи с кокалените крака говореше само развален трисквелайн и по всичко личеше, че не е разбрал смисъла на някои от въпросите.

— Ние отиваме при Господаря на търговците… помагачи са тези същества… на един голям чуждестранен клиент…

Затрудненото общуване с водача обаче изобщо не обезсърчи самоотвержения Синя раковина. За него беше важно да си зададе въпросите, независимо дали на всеки от тях му е отговорено. Повечето раси се интересуваха от неща, които бяха далечни и неразбираеми за вкусовете на Синя раковина и Зелено стебло. Несъмнено в Мирна почивка живееха милиарди същества, които представляваха неразрешима загадка за ездачите, хората или пък дирокимите. Но понякога и най-повърхностният и неангажиращ разговор можеше да даде отговор на два от най-важните въпроси: притежавате ли нещо, което би могло да е от полза за мен и как да ви убедя да се разделите с него. Въпросите на Синя раковина целяха да отвлекат вниманието на събеседника, така че той да разкрие истинската си същност, своите интереси и способности.

Синя раковина не беше сам в тази игра. Докато той бъбреше безспир, Зелено стебло се оглеждаше наоколо и се опитваше да запамети всяка подробност. Тя преглеждаше внимателно всички данни от скродера си и търсеше общите черти между този нов свят и местата, които вече бяха посетили. Зелено стебло се опитваше да открие отговор на въпросите от какво се нуждаят местните обитатели и какво би могло да привлече вниманието им. По всичко личеше, че в този толкова изостанал свят агравитационните съоръжения нямаше да представляват никакъв интерес. Пък и толкова ниско в Отвъдното повечето сложни системи от горните нива трудно можеха да функционират нормално. Работниците, които се виждаха през големите прозорци, носеха съчленени костюми за поддържане на изкуствена атмосфера. Енергийните скафандри, използвани на Върха, щяха да издържат при тези условия само няколко седмици.

Постепенно наоколо взеха да се появяват насаждения, които много приличаха на лози. Стеблата на някои от тях пълзяха по стените на купола над тях; други обграждаха пътеката в продължение на стотици метри. Градинари с кокалени крака се виждаха навсякъде из засадените площи, но въпреки това по нищо не личеше насажденията да са част от развито селско стопанство. Всички те явно служеха само за украса.

Върху планетата, която се появи иззад прозорците, се забелязваха самотни кули. Те се извисяваха на хиляди километри над повърхността й и хвърляха дългите и тесни сенки, които бяха забелязали при пристигането си. Зелено стебло дочу далечните гласове на Равна и Фам, които я разпитваха за кулите. Те не можеха да разберат за какво биха служили странни и нестабилни конструкции като тези. Тя обаче остави отговорите за по-късно…

През живота си Зелено стебло беше видяла осем цивилизации, обитаващи пръстенови системи. Всички те представляваха резултат от катастрофи или войни и само единици бяха плод на целенасочена дейност. Според данните от библиотеката на „Единак II“ Мирна почивка е била нормална планетна система до преди десет милиона години. После между нейните обитатели избухнала вражда. Една от младите раси на Дъното имала намерение да колонизира цялата система и да унищожи отмиращите раси в Мирна почивка. Плановете им обаче се оказали твърде прибързани, защото отмиращите раси също могат да убиват. В резултат на всичко това системата била напълно разрушена. Възможно е младата и агресивна раса все пак да е оцеляла. Но дори и така да е, след десет милиона години младите убийци сигурно са се превърнали в една от най-старите и немощни раси в системата. За този период от тук вероятно бяха минали хиляди нови раси и всяка от тях беше допринесла за оформянето на пръстените и газовите облаци, останали след разгрома. Останките не биха могли да се нарекат развалини, но… бяха стари, много, много стари. Според данните от библиотеката в продължение на хиляди години нито една раса от Мирна почивка не беше преминала в Трансцендентното. Този факт говореше много повече от всички останали статистики и проучвания. Сегашните обитатели се намираха в зората на своето развитие и едва-едва преодоляваха изостаналостта си. Системата много приличаше на стар и красив залив — чистичък и подреден, който предпазва своите обитатели от океанските вълни, заплашващи да нарушат тяхното спокойствие. По всичко личеше, че кокалените крака бяха най-активните същества тук. Най-вероятно само те бяха заинтересовани да поддържат търговски отношения с външния свят.

Най-накрая колата, с която пътуваха, намали скоростта и започна да се спуска спираловидно във вътрешността на някаква кула.

— Проклятие, какво ли не бих дал да съм заедно с тях навън — махна с ръка Фам към картината, която предаваха камерите от двата скродера. Откакто ездачите напуснаха кораба, той не беше откъснал очи от мониторите. Непрекъснато въртеше широко ококорени очи ту към един, ту към друг екран и кръстосваше нервно между пода и тавана пред командния пулт. Равна никога не го беше виждала така погълнат и екзалтиран от нещо. Колкото и измамни да бяха спомените му, той явно си даваше ясна сметка какво се случва там отвън. И сигурно беше прав в преценката си.

Фам се спусна от тавана и се доближи плътно до единия от екраните. По всичко личеше, че предстоят сериозни разговори, докато се сключи сделката.

Ездачите бяха въведени в специално помещение, чиято ширина стигаше приблизително петдесет метра. Очевидно срещата щеше да се проведе точно в центъра. От всички страни ги заобикаляше гъста гора и новодошлите се носеха току над върховете на дърветата. Тук-там през клоните се мяркаше подът, покрит с килим от пъстри цветя.

Съществата от Свети Риндел се бяха разположили по най-високите дървета. Крепяха се върху дебелите клони с помощта на кокалените си крайници. Расите от този вид бяха нещо обичайно за Галактиката, но Равна за първи път ги виждаше на живо. Конструкцията на телата им не приличаше на нито едно същество в нейната родна земя и дори сега й беше трудно да опише ясно техния външен вид. Така, както се бяха вкопчили в дърветата, краката им приличаха на крайници на скелети, обхванали дебелите стволове. Нозете на водача, който твърдеше, че е самият Свети Риндел, бяха почти изцяло покрити от резба. Върху два от мониторите украсата им се появи в едър план. По всичко личеше, че Фам вече вярва в ползата от изкуството.

Разговорът вървеше трудно. Трисквелайн беше един от най-разпространените езици, но на тази дълбочина апаратурата за автоматичен превод не действаше добре. Освен това народът на Свети Риндел познаваше само повърхностно търговския сленг. Равна беше свикнала да получава винаги точен превод. Дори съобщенията по Мрежата, с които работеше най-често, винаги бяха ясни, макар при превода смисълът им често да бе доста подвеждащ.

Ездачите разговаряха вече цели двайсет минути, а бяха успели само да уточнят, че Свети Риндел може да поправи повредите в кораба. Тук имаше нещо повече от обичайната разсеяност на нейните приятели. Това забавяне обаче очевидно забавляваше Фам Нувен.

— Рав, тук всичко върви почти като сделките на Кюенг Хо — лице в лице с партньора, при това използват почти познат език!

— Изпратихме списък на повредите по кораба още преди часове. Защо им е нужно толкова много време, за да кажат едно просто „да“ или „не“?

— Защото се пазарят! — отвърна с широка усмивка Фам. — „Честният“ Свети Риндел — и той махна с ръка към местното същество, покрито с резба — иска да се убеди колко силно се нуждаем от неговите услуги. Господи, как ми се иска да бях там!

Сега дори Синя раковина и Зелено стебло се държаха някак странно. Езикът, на който говореха, постепенно започна да става накъсан и неясен и почти стигна примитивната реч на техния домакин. Разговорът им сякаш се въртеше около главната тема, но те все не успяваха да стигнат до същината. Докато работеше за „Вриними“ Равна успя да натрупа известен опит в търговията и сключването на сделки. Но чак пък да се пазари?! Когато имаш установени цени и предварително начертана стратегия от хората на Грондър, не ти остава нищо друго освен да сключиш или да отхвърлиш предлаганата сделка. Онова, което ставаше между ездачите и Свети Риндел, бе най-странното нещо, което беше виждала някога.

— Нещата всъщност се развиват доста добре… Поне според мен. Нали видя, че когато пристигнахме, кокалените крака взеха проби от всички оферти на Синя раковина. Бас ловя, че вече знаят точно какво караме и какво можем да им предложим. Щом още се пазарят, значи наистина притежаваме нещо, което ги интересува.

— Така ли мислиш?

— Обзалагам се, че е точно така. Едва ли Свети Риндел си чеше езика толкова време само заради удоволствието от самия разговор.

— Проклятие, много е възможно обаче да не караме нищо, което да ни послужи за размяна. Това не е търговски курс и корабът ни изобщо не е зареден.

Синя раковина и Зелено стебло бяха разтоварили всички стоки, за които прецениха, че няма да са необходими при пътуването. Това включваше всички сензорни устройства и компютърна техника, предназначена за Дъното на Отвъдното. Сега обаче можеше да се окаже, че те са жизнено необходими за продължението на мисията. Защото се нуждаеха от поправка на двигателите на каквато и да е цена.

Фам се изкиска.

— Наистина притежаваме нещо, което Свети Риндел много силно желае. В противен случай не би си хабил приказките. Послушай само как се опитва да ни притисне до стената със „спешните поръчки на останалите си клиенти“! Тоя Свети Риндел има похватите на същински измамник от нашата раса!

Внезапно откъм микрофоните на ездачите се дочу мелодия, която много наподобяваше човешко пеене. Равна насочи камерите на Зелено стебло в посоката, откъдето идваше звука. Върху „пода“ на гората откъм далечната страна на помещението се бяха появили три непознати създания.

— Та те са прекрасни. Същински пеперуди! — възкликна Равна.

— А?!

— Искам да кажа, че много приличат на пеперуди. Нали ги знаеш — насекоми с големи пъстроцветни крила.

Новодошлите наистина приличаха на огромни пеперуди. Темата им бяха на хуманоиди с височина около метър и петдесет. Кафява мъхеста козина ги покриваше от глава до пети. Крилата им започваха от плешките на гърба. Разтворени, те достигаха почти два метра ширина. Окраската им беше в пастелно синьо и бледо жълто, а някои имаха по-сложни орнаменти от останалите. Нямаше съмнение, че са създадени изкуствено или пък са резултат от намеса в генната структура. С това телосложение шаха да бъдат смазани на която и да е планета с нормална гравитация. Но тук, където не съществуваше земно притегляне… Трите същества се задържаха при входа няколко секунди, а огромните им очи с кротък поглед внимателно изучаваха ездачите. После размахаха крила с премерена грациозност и се издигнаха до върховете на дърветата. Картината приличаше на кадър от детско рисувано филмче. Имаха симпатични кръгли като копчета нослета, а очите им бяха толкова мили и доверчиви, та всеки аниматор на детски филми би завидял на умението на техния създател. Гласовете им наподобяваха на детско пеене.

Свети Риндел и хората му боязливо се размърдаха по местата си. Най-високият от посетителите запя, като в същото време продължаваше леко да вее с крила. След миг Равна осъзна, че говори съвсем правилен трисквелайн с помощта на предната част на главата си, както явно говореше и на родния си език.

— Привет, Свети Риндел! Корабите ни вече чакат на доковете за поправка. Платихме си честно и почтено, при това много бързаме. Затова трябва незабавно да започнеш работа!

Преводачът от трисквелайн, който стоеше близо до Свети Риндел, побърза да предаде казаното на своя водач.

Равна застана плътно зад Фам пред монитора, който показваше срещата.

— Излиза, че работилниците на нашия приятел май наистина са претоварени от работа.

— А-ха…

Свети Риндел се понамести нервно на мястото си върху клона. Малките му ръчички нервно пощипваха зелени иглички от дървото, докато отговаряше.

— Уважаеми клиенти, ние предложихте цена за нашите услуги, която не беше одобрена единодушно. Сроковете, в които настоявате да приключим, са неизпълними за нас.

Меката мъхната пеперуда издаде писклив звук, който можеше да мине за радостно бебешко гукане. Смисълът на думите обаче беше съвсем различен:

— Времената се промениха, създания от Риндел! Вие трябва да разберете едно — няма да допуснем осуетяване на нашите планове. Ти, водачо, знаеш, че флотата ни е тръгнала на свещен поход! Всеки пропилян час е в твоя вреда. Помисли само за силата, срещу която ще трябва да се изправиш, ако се разбере, че си ни отказал съдействие! Ще пострадаш, дори ако възникне и най-малкото подозрение, че не желаеш да работиш за нас!

Във въздуха проблеснаха сини и жълти дъги и пеперудата обърна гръб на присъстващите. Нейните тъмни очи с кротък поглед се приковаха в ездачите.

— И тия ли посадени в гърнета растения са твои клиенти? Откажи им обслужване! Докато не си тръгнем, за теб не съществуват други клиенти!

Равна си пое дълбоко въздух. Не личеше трите крилати създания да са въоръжени, но тя изведнъж се разтревожи за безопасността на своите приятели.

— Какво ли знаеш ти — обади се Фам. — Ако това са пеперуди, то те имат железен юмрук.

Двадесет и седем

На ездачите им трябваше по-малко от половин час, за да се върнат обратно на кораба. Но на Фам Нувен се стори, че е минало много повече, макар да се опитваше да не го показва пред Равна. Явно и двамата прикриваха истинските си чувства един от друг — той беше наясно, че тя все още го смята за лесно раним и психически неустойчив след случилото се на Рилай.

Камерите на ездачите обаче не показаха повече някоя от пеперудите убийци. Най-сетне външният капак на кораба изскърца и Синя раковина и Зелено стебло отново се появиха в кабината.

— Досега бях убеден, че тия кокалени крака само си придават важност и се правят на много заети — започна от вратата Синя раковина. По всичко личеше, че и той като Фам няма търпение да обсъди до най-малката подробност случилото се по време на срещата.

— И аз си мислех същото. Честно да си призная, още подозирам, че тия пеперуди са част от инсценировката. Всичко изглеждаше твърде мелодраматично.

Синя раковина раздвижи клонки и Фам се досети, че това за ездача трябва да е потръпване от ужас.

— Не бих се обзаложил за това, сър Фам. Това бяха апраханти. Само като ги погледнеш и те обзема ужас — не мислите ли така? Те се срещат много рядко в днешно време, но сред звездните търговци се носят най-различни истории за тях. Макар че поведението им беше доста пресилено дори за едни апраханти… Тяхната Хегемония е в упадък от няколко века насам. — Той изшумоля нещо по посока на командното табло и върху екраните се появиха най-близките ремонтни кейове. Синя раковина продължи да пърха с листа, но този път към Зелено стебло. — Тези кораби тук са от един и същи тип. Дизайнът им е от Върха на Отвъдното, също като нашия, но много по-… военен.

Зелено стебло се приближи още повече към екрана.

— Тук има поне двайсетина от тях. Чудя се как така всички изведнъж са се повредили и защо толкова спешно се нуждаят от поправка.

Военни?! Фам започна изпитателно да оглежда корабите пред себе си. Вече се беше научил да различава основните отлики между съдовете от Отвъдното. Тези очевидно имаха възможност да поемат много голям товар. Пък и сензорните им устройства бяха много по-съвършени от тези на обикновените кораби. Хм.

— Излиза, че тия пеперуди са доста несговорчиви типове, така ли? Как ви се стори, Свети Риндел и компания — много ли се стреснаха?

Ездачите изведнъж млъкнаха. Фам не можа да разбере дали задълбочено обмислят отговора или пък едновременно изпуснаха нишката на разговора. Той извърна очи към Равна.

— Ами какво е положението с локалната мрежа? Иска ми се да се поразровя за някои данни.

Още преди да довърши, тя вече беше задействала необходимата програма.

— До този момент нямахме връзка. Не можахме дори да прочетем Новините.

За причината Фам можеше и сам да се досети. „Локалната мрежа“ се състоеше от единствения свръхмощен компютър, с който разполагаше Мирна почивка, свързан в комуникационна мрежа за обслужване на местните жители. Тя беше най-сложното нещо, което Фам беше виждал някога, но въпреки това не надхвърляше ограничените възможности на Изостаналата зона. А Фам знаеше какво са способни да сторят вандалите с подобна система. Кюенг Хо веднъж си бяха имали работа с подобна долна и непочтена цивилизация и после трябваше да преинсталират цялата си компютърна система. Затова не беше никак чудно, че Свети Риндел не им позволява достъп до локалната мрежа. По обясними причини, докато се намираха в пристанището се налагаше антените на „Единак II“ да бъдат изключени. Ето защо нямаха директна връзка с Мрежата.

Най-после върху лицето на Равна се появи усмивка.

— Хей! Най-после имаме достъп, дори нещо повече! Синя раковина, Зелено стебло, събудете се!

Последва усилено шумолене.

— Аз не спя — възпротиви се Синя раковина. — Просто размишлявах върху въпроса на сър Фам. Свети Риндел очевидно беше уплашен.

Както обикновено Зелено стебло не си направи труда да се извини. Тя само заобиколи спътника си, за да има по-добра видимост към екрана, върху който работеше Равна. На него се появи умножен неколкократно триъгълник с надписи на трисквелайн. Фам не можа да схване нищо от тях, но Зелено стебло промърмори на себе си:

— Това е много интересно.

— Аз се смея — намеси се Синя раковина. — Това е дори повече от интересно. Търговията със Свети Риндел ще се окаже трудна работа. Но погледни само — той не ни иска никакво заплащане за тази услуга, нито пък процент от бартерната сделка. Колкото и да го е страх, Свети Риндел много силно желае да получи нещо от нас.

Хм, значи все пак имаше нещо останало от стоката на Върха, което го караше да рискува да си навлече гнева на апрахантите. Остава само да се молим да не е нещо, което трябва и на нас самите.

— Добре тогава. Рав, я виж дали…

— Минутка само — отвърна тя. — Искам да прегледам Новините.

И Равна стартира програмата за търсене на нови съобщения. Очите й бързо пробягаха по онова, което се появи на екрана… След минута тя изохка, а лицето й пребледня като на мъртвец.

— В името на всички Сили, не!

— Какво е станало?

Равна не отвърна нищо, нито пък прехвърли съобщението на главния екран. Фам се придърпа към нея, за да види какво е прочела.

Код: 0

Получател: Мирна почивка, Съветът по съобщенията

Език: От баелореск на трисквелайн

Подател: Съюз за отбрана (твърди се, че е обединение от пет многовидови империи в Отвъдното, които са точно под Страумлинските владения. Няма данни за неговото съществуване преди падането на владенията.)

Тема: Удържахме категорична победа над Отклонението

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Дата: 159.06 дни от падането на Рилай

Ключови фрази: Действайте, а не говорете; обещаващо начало

Съдържание на посланието:

Преди сто секунди съюзническите сили започнаха настъпление срещу оръдията на Заразата. Когато четете това, населеният с хомо сапиенс свят, известен като Сяндра Кей, вече ще е разрушен.

Запомнете добре — след всички безполезни приказки и теории за Заразата, за първи път някой действа, при това с пълен успех. Сяндра Кей беше една от трите системи, освен Страумлинските владения, обитавана от голям брой човешки същества. Само с един-единствен удар ние успяхме да разрушим една трета от възможностите за разпространение на Заразата. Следват допълнителни подробности.

Смърт на вредителите!

На екрана имаше и друго съобщение с подробности около случилото се, но то не идваше от Унищожителите.

Код: 0

Зов за помощ

Получател: Мирна почивка, Съветът по съобщенията

Език: От самнорск на трисквелайн

Подател: (Бележка от последния получател: Това съобщение беше получено от Снийрот Даун чрез разклоненията на Сяндра Кей. Връзката беше много слаба, най-вероятно излъчването се извършваше от борда на някой кораб.)

Тема: Молим за помощ

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Бедствия и катастрофи“

Дата: 5.33 часа след катастрофата в Сяндра Кей

Съдържание на посланието:

По-рано днес релативистични ракети обстреляха нашите селения. Жертвите са не по-малко от двайсет и пет милиарда. Три милиарда сигурно са още живи и са или в открития космос, или пръснати в по-малките поселища.

Атаката все още продължава. Корабите на врага вече навлизат в нашата система. Забелязваме и светлинни бомби. Те избиват всичко живо.

Молим ви, помогнете.

— Не, не, не-е-е!

Равна се хвърли към Фам и ръцете й се вкопчиха в тялото му. Зарови лице в гърдите му. Той продължаваше да чува някакви възклицания на нечленоразделен самнорск. Цялото й тяло се тресеше неудържимо. Фам усети, че и неговите очи се навлажняват. Как всичко се обърка изведнъж! Досега тя беше силната, а той едва се крепеше на ръба на лудостта. Как ли би могъл да й помогне в този момент?

— Татко, майка, сестра ми — всички вече са мъртви. Мъртви! Мъртви!

Само преди миг и четиримата мислеха, че тази катастрофа е невъзможна. А ето сега Равна изгуби всичко, с което бе отраснала, и се озова сам-самичка насред Вселената. А аз отдавна преживях това. Тази мисъл проблесна в главата на Фам, но той с почуда установи, че не чувства нищо. После се прикрепи с крак към креслото и внимателно започна да полюлява Равна, опитвайки се да я утеши.

Отчаяното й хлипане постепенно утихна, макар той все още да усещаше как хълца, опряла лице до гърдите му. Тя продължаваше да се притиска към него, а върху ризата му вече се беше появило влажно петно. Фам вдигна очи към Синя раковина и Зелено стебло. Клонките им изглеждаха много странно — сякаш изведнъж бяха поразени от слана.

— Ще отведа Равна да си почине. Научете всички подробности около случилото се, аз се връщам след малко.

— Да, сър Фам.

И двамата ездачи оклюмаха още повече.

Мина час преди Фам отново да се върне край командното табло. Той завари двамата ездачи силно да шумят към приемателите на „Единак II“. По всички екрани мигаха някакви неразбираеми за Фам обозначения. Сред тях той разпозна елементи на писано слово и това му подсказа, че пред него са обичайните справки за състоянието на кораба, но съобразени с особеностите на възприятията при ездачите.

Синя раковина първи го забеляза. Той бързо се дотъркаля до него, а гласът от говорния му апарат прозвуча леко пискливо.

— Тя по-добре ли е вече?

Фам кимна леко.

— Сега спи. Вече е по-спокойна, но и корабът следи за състоянието й, в случай че съм пропуснал нещо. Тя понесе тежка загуба, но има достатъчно воля и смелост, за да я понесе твърдо. Равна е най-силната сред нас.

Зелено стебло зашумоля с листенца — тя се усмихваше.

— И аз често си мисля, че е точно така.

Синя раковина замря за известно време, после отново се включи в разговора:

— Хайде тогава на работа! — Той каза нещо на кораба и изображенията върху екраните се промениха до някакъв компромисен вариант, така че да бъдат видими и за човека, и за ездачите. — Докато те нямаше, успяхме да научим доста неща. Свети Риндел наистина има причини да се страхува. Корабите на апрахантите са само малка част от обединената флотилия на Унищожителите. Техните бойци са на път към Сяндра Кей, за да се включат в битката.

Всички са готови да убиват безмилостно и вече за човеците нямаше място, където да се скрият от преследвачите си.

— Значи сега е техен ред да унищожават наред всичко, което се изпречи по пътя им.

— Очевидно е така. По всичко личи, че Сяндра Кей няма да се даде без съпротива, а има и доста бегълци. Водачът на тукашната флота смята, че ще може да ги пресрещне и залови, стига корабите му да бъдат поправени навреме.

— Какво можем да очакваме от тях? Възможно ли е наистина тези двайсетина кораба да унищожат цялата Мирна почивка?

— Не, те разчитат на авторитета на голямата флотилия, към която принадлежат. А сега и унищожението на Сяндра Кей работи в тяхна полза. Ето защо Свети Риндел е принуден да се държи много мило и сговорчиво. Онова, което им трябва, са резервни части и спешен ремонт, а същото е нужно и на самите нас. Ето защо наистина сме техни конкуренти в надпреварата кой да бъде обслужен първи. — Клонките на Синя раковина зашляпаха оживено една в друга. С това ездачът искаше да каже: „Ще им дадем да се разберат!“. Със същия ентусиазъм той обикновено разказваше за някоя много успешна сделка от продължителната си търговска практика. — Оказа се обаче, че ние притежаваме нещо, което Свети Риндел много, ама страшно много иска да има. Нещо, което би го накарало да рискува и да престъпи заповедта на апрахантите.

Синя раковина направи драматична пауза. Фам се замисли какво точно бяха предложили на обитателите на Мирна почивка в замяна на техните услуги. За Бога, нека само не е двигателят за придвижване в дълбините!

— Добре де, предавам се. Какво толкова ценно притежаваме?

— Огнени решетки! Ха, ха.

— Какво?! — Фам помнеше това от списъка със странни наименования, който ездачите бяха изготвили. — Какви са тия „огнени решетки“?

Синя раковина пъхна едно клонче във вътрешността на скродера си, измъкна от там нещо черно с неравна повърхност и го подаде на Фам. Представляваше парче с неправилна форма с размери петнайсет на четиридесет сантиметра, което при допир приличаше на гума. Въпреки размера си обаче, сигурно не тежеше повече от няколко грама. Приличаше на добре оформена… сгурия. Любопитството на Фам растеше от минута на минута.

— И за какво може да послужи това?

Синя раковина развълнувано разтресе листа. След малко Зелено стебло срамежливо се обади:

— Има най-различни теории относно неговата употреба. Това е чист въглерод, фракционен полимер. Той е нещо обичайно за търговията в Трансцендентното. Ние смятаме, че там го използват за опаковане на някои по-деликатни материали.

— Най-същественото сега е — избръмча гласът на Синя раковина, — че някои раси от Средно ниво извънредно много го ценят! Защо ли? Пак повтарям — ние нямаме ни най-малка представа каква е причината за това. Предполагаме обаче, че хората на Свети Риндел не са крайният купувач. Кокалестите крака са твърде разумни, за да използват решетките. И така, ние разполагаме с цели триста парчета от тези прекрасни неща. А това е предостатъчно, за да премахне като с магическа пръчка страховете на Свети Риндел пред апрахантите.

Докато Фам утешаваше Равна, Свети Риндел беше предложил план за действие. Ремонтът на „Единак II“ в доковете, където се намираха и корабите на апрахантите, би било чисто самоубийство. Освен това водачът на тяхната флота беше заповядал „Единак II“ да напусне пристанището. Свети Риндел обаче държеше и едно малко пристанище недалеч от мястото, където се намираха. Отиването им там би било напълно оправдано, защото само на няколкостотин километра от него съществуваше колония на ездачите в Мирна почивка. Беше уговорено да се срещнат с кокалените крака, за да предадат стоката и да уточнят последни подробности около ремонта. Поправката щеше да им струва двеста и седемнайсет огнени решетки. Ако всичко се подредеше по план, Свети Риндел обещал да поправи дори агравитатора им. След падането на Рилай такова предложение не беше за изпускане. Хи, старият Синя раковина никога нямаше да изтърве възможността за едно добро пазарене.

„Единак II“ се освободи от котвите, които го придържаха към кея и внимателно се насочи към по-далечните пръстени. Движеха се почти на пръсти. Фам не откъсваше очи от пристанището и следеше дори за най-малкото раздвижване в него. Съдовете на апрахантите обаче стояха неподвижно и нищо не показваше, че се канят да им пресекат пътя. От тях долитаха само случайни радиосигнали. Никой не се опита да тръгне по следите им. Малкият „Единак II“ и неговият екипаж от „посадени в гърнета растения“ бяха твърде незначителни за вниманието на великите воини.

— И така, кога трябва да доставим огнените решетки?

— При приключване на ремонта. Не можем да тръгнем, докато Свети Риндел или неговият клиент не се уверят, че доставката ни е напълно редовна.

Фам започна да барабани с пръсти по командното табло. Тази ситуация предизвикваше лавина от спомени. Някои от тях караха косата му да настръхва.

— Значи ще си получат стоката, докато ние сме още в центъра на Мирна почивка? Това никак не ми харесва.

— Вижте, сър Фам, вашият опит в търговията е натрупан предимно в Изостаналата зона, където сделките са били разделени една от друга от цели десетилетия или дори векове. Безкрайно ви уважавам за това, повече отколкото бих могъл да изразя, но вие имате известни професионални деформации. Тук, в Отвъдното, размяната е много важен елемент от сделката. Ние не знаем какво подтиква Свети Риндел към тази сделка, но ни е известно, че ремонтното му пристанище работи най-малко от четиридесет години. Напълно е възможно да се опита да играе твърдо, но ако е избил или измамил мнозина от своите клиенти, обществото на търговците щеше да е научило за това досега. В такъв случай малката му работилница да е останала без никаква работа.

— А-ха.

Нямаше никакъв смисъл да спори с тях точно в този момент. Дори Фам усещаше, че обстоятелствата сега бяха много по-различни от предишните сделки. Над Риндел, пък и над всички в Мирна почивка, беше надвиснала опасността от Унищожителите, а откъм Сяндра Кей идваха все по-ужасяващи новини. В такъв случай имаше опасност домакините им да изгубят целия си кураж, щом получат огнените решетки. Време беше да вземе някои предпазни мерки.

И Фам се понесе към работилницата на кораба.

Двадесет и осем

Равна се появи отново при командния пулт, тъкмо когато Синя раковина и Зелено стебло приготвяха огнените решетки, необходими за размяната. Тя се придвижваше колебливо, отблъсквайки се непохватно от едно място до друго. Под очите й имаше тъмни кръгове. Равна отвърна неуверено на прегръдката на Фам, но все пак не го пусна веднага.

— Искам да ви помогна. Какво трябва да направя?

Ездачите оставиха решетките и се дотъркаляха при нея.

Синя раковина внимателно протегна клонче към ръката й.

— Засега за вас няма никаква задача, лейди Равна. Всичко вече е готово. Ще се върнем след по-малко от час и най-после ще можем да се махнем от това място.

Все пак я оставиха отново да им нагласи камерите и да провери добре ли е опакована стоката. Фам се примъкна близо до нея, когато тя започна да изпробва колко здраво са вързани решетките. Усуканите въглеродни блокчета изглеждаха още по-странно заедно. Плътно подредени, те пасваха съвършено едно към друго. Широкият близо метър пакет приличаше на триизмерен трион, направен от въглен. Заедно с празния сак от резервни части, в който ги бяха сложили, те не тежаха повече от половин килограм. Хм, хм. В такъв случай излизаше, че тия залъгалки наистина горят като адски огньове. Фам се зарече, че щом се озоват на безопасно разстояние в космоса, ще изпробва как действат стотината парчета, които оставаха на борда.

Ездачите отново напуснаха кораба, а на Фам и Равна не оставаше друго, освен да следят събитията чрез техните камери.

Резервното пристанище всъщност не се намираше на територия, населявана от расата на кокалените крака. Вътрешността на купола, в който се озоваха сега ездачите, беше много по-различна от онази, която видяха при първото им излизане. Този път нямаше никаква гледка към откритото пространство извън купола. Тесният проход, по който се движеха, криволичеше между неравни стени, покрити с тъмни дупки. Навсякъде из въздуха се носеха насекоми и често закриваха обективите на камерите. Всичко наоколо изглеждаше на Фам твърде опасно и несигурно. По нищо не личеше коя е основната раса, която живее тук. Освен ако това не бяха белезникавите червеи, които подаваха безформените си глави от околните дупки. От микрофоните върху пулта долетя гласът на Синя раковина, който обясняваше, че те вероятно са най-древните обитатели на Мирна почивка. След изминалите милиони години и стотиците трансцендентни емигранти, останките от древната раса сигурно все още притежаваха разум, но въпреки това бяха най-странното нещо от чудесата, възникнали някога в Изостаналата зона. Те все повече се затваряха сред своите себеподобни, изключително предпазливо контактуваха с външния свят и бяха потънали в грижи, които оставаха неразбираеми за напредналите светове. Именно тези създания най-много копнееха да притежават огнените решетки.

Фам се стараеше да не изпуска нищо от поглед. Ездачите трябваше да изминат близо четири километра от пристанището до мястото, където стоката им щеше да бъде „окачествена“. Докато приятелите му се придвижваха, Фам забеляза два външни изхода и не установи нищо заплашително или със съмнителен характер. Но откъде ли би могъл да знае кое е „заплашително“ тук, помисли си унило той. Оставаше му да разчита единствено на данните от корабните системи. По външната окръжност на пръстена се движеше само един голям сферичен сателит. Всичко в ултрасветлинния трафик изглеждаше спокойно, а и в новините от локалната мрежа нямаше нищо тревожно.

Фам отново прегледа получените данни. Равна се беше съсредоточила върху гледката отвън. Двамата можеха спокойно да наблюдават как върви ремонтът, макар това да не бе кой знае колко любопитно зрелище. Около повредените двигатели светеше бледозеленикаво сияние. Беше малко по-ярко от нормалното блестене на корабния корпус, което обикновено се наблюдава в планетарната орбита.

— Наистина ли го ремонтират?

— Доколкото можем да съдим по постъпващите данни — да.

Корабните системи отчитаха всеки етап от ремонта, но четиримата щяха да бъдат сигурни в резултата, едва когато полетят отново в космоса.

Фам така и не успя да разбере защо Риндел накара ездачите да минат през тунела с червеите. Единственото сносно обяснение бе, че именно те са крайният купувач на огнените решетки и затова искат да хвърлят един поглед на онези, които им ги предлагат. Или пък имаше нещо общо с коварството, което тепърва ги чакаше. Така или иначе ездачите скоро излязоха от тунела и се озоваха в едно претъпкано от различни видове същества закрито пространство, което много напомняше пазарищата на нискоразвитите цивилизации. При вида на това множество челюстта на Фам увисна от смайване. Навсякъде се виждаха странни създания, които нямаха нищо общо помежду си. Разумните форми на живот бяха рядкост във Вселената. За целия си живот в Изостаналата зона той бе видял само три нехуманоидни раси. Но космосът все пак е безкраен, а възможността за придвижване със свръхсветлинна скорост предлагаше все нови и нови срещи с други разумни създания. В Отвъдното бяха събрани най-напредналите представители от всички раси, мигрирали от по-долните нива, докато най-накрая се получи една обща разумна цивилизация, разпространена навсякъде из него. За миг Фам изпусна от очи контролиращите системи и забрави за своите подозрения, удивен от гледката, която се разкриваше пред него. Успя набързо да преброи десет различни вида, после дванайсет… Съществата доверчиво се докосваха, притискаха се при разминаване в гъстата навалица, потупваха се едно друго. Дори в Рилай не беше виждал подобно нещо. Все пак Мирна почивка бе изолирана цивилизация в застой и от хиляди години насам бе съставена от едни и същи раси. Онези, които имаха възможност да си взаимодействат с други светове, отдавна го бяха направили.

Освен това никъде досега не беше виждал пеперудени крила да принадлежат на същества с такива огромни и състрадателни очи.

Внезапно откъм другия край на командното табло се дочу възклицание на изненада. Равна почти бе прилепила лице към монитора, който показваше картина от камерите на Зелено стебло.

— Какво има, Рав?

— Нови ездачи. Виждаш ли ги? — Тя посочи с пръст в тълпата и увеличи изображението. В един миг изглеждаше така, сякаш и тя се смеси с образите от екрана. В общия хаос Фам успя да различи познатите шушулкови форми и грациозни клонки. Освен по-различните украсителни ивици и липсата на столче на скродерите, те изглеждаха съвсем като двамата им приятели.

— Съвсем наблизо има тяхна колония.

Фам включи връзката със Зелено стебло и й каза какво са видели двамата с Равна.

— Да, зная. Ние ги… подушваме. Въздишка. Ще ми се да имахме време да ги навестим след деловата среща. Винаги е хубаво да откриеш приятели в далечен и непознат свят.

После Зелено стебло помогна на спътника си да пренесе товара покрай някакъв сферичен аквариум. Недалеч отпред се виждаха и хората на Риндел. Шест същества с кокалени крака седяха върху една стена над нещо, което трябваше да е апаратурата за тестване на стоката.

Зелено стебло и Синя раковина дотъркаляха товара си до тях. Онзи с резбованите крака се примъкна до купчината и протегна тънките си ръчички, за да попипа парчетата. После те едно след друго бяха подредени в апарата за тестване. Синя раковина се настани съвсем близо, за да наблюдава процеса, а Фам превключи главния екран на картината от неговите камери. Изминаха двайсет секунди. Преводачът на Риндел проговори:

— Първите седем теста дадоха положителен резултат. В момента минават и последните етапи на проверката.

Едва сега Фам си даде сметка, че е сдържал дъха си. Следващите тестове също бяха преодолени успешно. Изминаха още шейсет секунди. Фам за миг отклони поглед, за да види докъде е стигнал ремонтът. Според системите на „Единак II“ работата беше приключила, но трябваше да дойде потвърждение и от локалната мрежа.

Ала явно беше още рано да тържествуват. Свети Риндел не остана доволен от резултатите на дванадесетия и петнадесетия тест. Синя раковина дълго и разпалено спори с него, но накрая неохотно извади от сака заместители на негодните парчета. Фам не успя да разбере дали Синя раковина се препира заради самото удоволствие от пазарлъка или наистина няма годни заместители на дефектните решетки.

Двадесет и пет теста бяха минати успешно.

— Къде отива Зелено стебло? — внезапно попита Равна.

— Какво? — Фам превключи на изображението от камерите на Зелено стебло. Тя вече се бе отдалечила на пет метра от Синя раковина и продължаваше да върви напред. Коленете му се подкосиха при тази гледка. Един от местните ездачи вървеше от лявата й страна, а друг се носеше преобърнат наопаки из въздуха над нея. Клонките му докосваха нейните в очевидно дружелюбен разговор.

— Зелено стебло!

Не последва никаква реакция.

— Синя раковина, какво става?!

Но ездачът отново беше погълнат от разпален спор с кокалените крака. Още няколко от решетките не бяха минали всички тестове.

— Синя раковина!

След малко гласът на ездача се разнесе по кодираната линия, която използваха. Звучеше разсеяно, както ставаше винаги, когато бе претоварен или се чувстваше притиснат натясно.

— Не ме разсейвайте точно сега, сър Фам. Останаха ми само три годни за подмяна решетки. Трябва да убедя тия приятели, че им стига и онова, което вече получиха.

Равна сприхаво го прекъсна:

— Но какво става със Зелено стебло? Къде отива тя?

Камерите на двамата ездачи вече не се засичаха. Зелено стебло и новите й познайници се измъкнаха от навалицата и се понесоха през средата на покритото пространство. Използваха газови джетове вместо колела. Явно някой или нещо ги принуждаваше да бързат.

Синя раковина най-сетне схвана колко сериозно е положението. Неговите камери рязко смениха своя ъгъл, докато той се търкаляше нервно пред хората на Свети Риндел. Дочуваше се нервното шумолене на неговите клонки, а после по вътрешната линия долетя и гласът му, смутен и жаловит:

— Тя си отиде. Тя си отиде. Аз трябва… Налага се да…

После внезапно се върна обратно при кокалените крака, за да довърши спора, прекъснат внезапно по средата. След няколко секунди гласът му отново се разнесе от микрофоните в кораба:

— Какво да сторя, сър Фам? Сделката тук още не е приключила, а моята Зелено стебло се изгуби някъде.

Или просто я отвлякоха.

— Нека приключим с размяната, Синя раковина. Всичко при Зелено стебло ще бъде наред… „Единак II“, задействаме „План Б“!

Фам грабна слушалките и ги изтръгна от командното табло. Равна скочи едновременно с него.

— Къде отиваш?

Той се усмихна насреща й.

— Навън. Току-виж Свети Риндел загубил своя ореол, щом ножът опре до кокал. Но аз съм взел мерки и срещу такава възможност. — Тя продължи да го следва, дори когато той се насочи към капака на пода. — Равна, ти ми трябваш тук.

— Но… — Фам обаче вече провираше глава през люка и не чу възраженията й. Тя не го последва, но след малко той отново я чуваше, този път вече в слушалките. Сякаш се бе овладяла и той не усети гласът й да трепери. Това беше пак предишната Равна, забравила за своите собствени неволи. — Добре, ще ти прикривам гърба, но въпреки това не знам какво да правим!?

Фам се придвижваше напред по коридора, местейки една след друга ръцете си по стената, достигайки постепенно скорост, при която всеки новак би се заподмятал като топка между стените. Отпред обаче се мержелееше стената на преходната камера с външния отвор. Той се оттласна внимателно с ръка от стената и се преобърна надолу с глава. После забави падането с ръце, опрени в стените, за да не си счупи глезените при удара с твърдата повърхност. В камерата вече го чакаше зареден костюмът му за излизане навън.

— Фам, не можеш да излезеш. — Очевидно Равна наблюдаваше действията му чрез вътрешните камери. — Така ще разберат, че на борда има човешки същества.

Той вече беше наврял глава и рамене в костюма си. Усещаше как той го притиска и плътно прилепва по тялото му.

— Не е толкова сигурно. — Пък и вече нямаше никакво значение дали ще ги разкрият или не. — Наоколо има доста същества с два крака и две ръце, а и аз прикачих допълнителна маскировка към тая премяна.

Най-накрая Фам напъха брадичката си във вдлъбнатината на шлема, където бяха контролните уреди и ги настрои за действие. Бронираният скафандър беше доста примитивен в сравнение с енергийните костюми за работа в открития космос на Рилай. Затова пък в Кюенг Хо биха дали цял кораб, за да притежават това чудо. Той го беше направил с намерението да впечатли Остриетата, но май се налагаше да го изпробва още сега. Фам нагласи уредите така, че да се огледа отстрани — така, както го виждаше Равна: висока повече от два метра фигура, чието черно покритие не отразяваше нито лъч светлинна. Ръцете му бяха удължени с нещо като плавници на костенурка, а по всеки от крайниците му имаше остри като бръснач пластини, всичко това беше увенчано с остри шипове. Допълненията имаха за цел да прикрият човешката му фигура и в най-добрия случай да всеят ужас в неговите противници.

Фам завъртя люка и се измъкна в тунела с червеите. Озова се обграден от кални стени, влажна мъгла и рояци насекоми. Гласът на Равна прозвуча в слушалките.

— Получих автоматично запитване: „Защо изпращате трети парламентьор?“

— Не му обръщай внимание.

— Фам, бъди много внимателен. Тия древни и изостанали създания от Средното ниво винаги пазят най-неприятните си черти за накрая. Иначе нямаше да са още на това ниво.

— Обещавам да бъда примерен гражданин.

„Поне докато се отнасят добре с мен.“ Той вече бе на половината път до вратата към покритото пространство, където се водеха преговорите. Върху миниатюрния екран на шлема си успя да отвори малък прозорец, в който се виждаше изображението от камерата на Синя раковина. Възможността да поддържат непрекъсната връзка помежду си беше още един от подаръците на локалната мрежа. Много странно, че Риндел все още им осигурява тази услуга. Явно Синя раковина продължаваше да се пазари. Бе напълно възможно дори да не съществува никакъв заговор… Или поне Свети Риндел не участваше в него.

— Фам, загубих връзка с камерата на Зелено стебло, точно когато тя влезе в нещо като тунел. Но поне все още получавам сигнал за нейното местоположение.

Вратата на покритото с купол пространство се отвори пред него и Фам на свой ред попадна в пренаселения пазар. Той чуваше неговата оживена врява дори през бронята на костюма си. Започна да си пробива път напред, като се опитваше да избягва най-гъстата тълпа и следваше неотклонно въжетата, които разделяха пространството в различни посоки. Навалицата не го затрудни — всички му правеха път, някои дори отскачаха панически при вида му. Фам не можа да разбере дали причината за това са острите шипове по неговия костюм или пък струята хлор, която „изпускаше“. Май тая последна приумица идваше малко в повече. Въпреки това много добре служеше на неговата главна цел — по нищо да не прилича на човешко същество. Той още повече намали скоростта си, стараейки се да не засегне неволно някой по пътя. Внезапно по скафандъра му проблесна нещо, което ужасно неприятно напомняше червената точка от прицелване с лазерно оръжие. Той рязко се сниши зад сферичния аквариум. В същото време долетя и гласът на Равна:

— Местните се възмущават от костюма ти. А, ето и превода на съобщението им: „Облеклото ви е знак за агресивно поведение!“

А-ха, това е заради хлора. Дали пък не бяха надушили и оръжието му?

— Кажи ми какво виждаш. Има ли следи от пеперуди наоколо?

— Не. Трафикът на корабите не се е променил през последните пет часа. Няма никакво придвижване на апраханти, нито пък са променили позивните си кодове.

Последва дълга пауза. Чрез връзката с Равна той можеше да чуе как в кабината отеква пазарлъкът, който Синя раковина продължаваше да води с купувачите. Не можеше да различи думите, но по тона се досещаше, че приятелят му е развълнуван. Фам се залута наоколо, опитвайки се да установи директна връзка със Синя раковина. После отново чу Равна да го вика:

— Ей! Синя раковина казва, че Риндел е приел пратката и в момента я товари. А ремонтът на „Единак II“ току-що приключи напълно!

Значи всичко вече е готово за тръгване. Единственият проблем беше, че трима от екипажа още бяха извън кораба, а от единия нямаше и следа.

Фам се издигна над сферичния аквариум и най-сетне видя с очите си Синя раковина. Той внимателно отне от газта на джетовете, прикрепени към скафандъра и се спусна до ездача. Не може да се каже, че го приеха радушно. Онзи с резбата до този момент говореше непрестанно, потропвайки нервно с кокалчета по стената, докато преводачът предаваше думите му. Сега обаче съществото скочи на кокилите си, превърнати в произведение на изкуството, а ръчичките му се оплетоха една в друга. Останалите го последваха. Те побързаха да яхнат стената, колкото се може по-далеч от Фам и Синя раковина.

— Ние вече нямаме работа с вас. Освен това не знаем къде е отишъл вашият приятел — задъхано изрече преводачът им.

При тези думи клонките на Синя раковина се протегнаха нерешително.

— Но ние се нуждаем само от малко упътване. Кой… — думите му обаче увиснаха недовършени. От Свети Риндел и веселата му компания не бе останала и следа. Тогава клончетата на ездача смениха посоката и цялото му внимание се насочи към Фам Нувен. — Сър Фам, вече се съмнявам във вашата компетентност на търговец. Свети Риндел може би щеше да ни помогне.

— Може би. — Фам проследи с поглед как кокалените крака се изгубват сред множеството, теглейки пакета след себе си като голям черен балон. Е, възможно е все пак Свети Риндел наистина да се окаже почтен търговец.

— Каква е вероятността Зелено стебло да ви зареже насред толкова важна сделка?

Цялото стебло на Синя раковина започна да се тресе от корените до върха.

— При някоя обикновена сделка тя би се оттеглила ако разбере, че има възможност за още по-добра печалба, но сега…

Гласът на Равна издаде нейното съчувствие към горкия ездач:

— Може би тя просто… хм… е забравила колко важно е онова, което става.

— Не! — Категорично се възпротиви Синя раковина. — Нейният скродер никога не би допуснал подобно нещо, не и когато сме на път да сключим толкова важна сделка.

Фам набързо прегледа обстановката, която му показваха уредите в шлема. Тълпата все още се държеше на разстояние и около тях се бе образувал празен кръг. Никъде обаче не се забелязваха местни пазители на реда. „А дали ще разбера, ако видя тукашна полиция?!“

— Така или иначе имаме проблем и той щеше да съществува, дори да не бях излязъл. Предлагам да се поразходим и да се опитаме да открием Зелено стебло.

Последва трескаво шумолене.

— Имаме съвсем малки шансове. Лейди Равна, моля ви, опитайте да влезете във връзка с преводача на кокалените крака. Може би ще успее да ни свърже с местните ездачи. — Той се отдели от стената и превключи на газовите джетове. — Да вървим, сър Фам!

Синя раковина го поведе през покритото пространство, следвайки приблизително посоката, в която беше изчезнала Зелено стебло. Двамата обаче се клатушкаха като пияници и на няколко пъти се озоваха отново в изходна позиция.

— Внимателно, внимателно — успокои протестите на Фам Синя раковина. Ездачът не се опитваше да мине през най-гъстите тълпи. Ако съществата не обърнеха внимание на деликатното помахване на неговите клонки, той правеше всичко възможно да ги заобиколи. Освен това постоянно изпреварваше Фам, така че той не би могъл да използва ужасяващите си съоръжения, ако това се наложеше.

— Местните обитатели може да ви се видят миролюбиви, сър Фам, така че да ви се прище да ги разблъскате. Но помнете — те се държат така само помежду си. Различните раси са имали на разположение хиляди години, за да привикнат една с друга и да постигнат мирно съвместно съществуване. Ако обаче бяха толкова любезни с всеки пришълец, отдавна да са поробени.

Фам си припомни реакцията срещу агресивния тип костюм, който носеше, и реши да не спори повече.

През следващите двайсет минути той натрупа повече впечатления, отколкото можеше да придобие за цял живот един търговец от Кюенг Хо. Наоколо, само на една ръка разстояние, се трупаха множество най-различни по вид разумни същества. Но когато най-сетне се добраха до противоположния край, Фам вече скърцаше със зъби. Докато се промъкваха през тълпата, беше получил още две предупреждения за костюма, който носеше. Успокояваше го само фактът, че Свети Риндел продължаваше да осигурява връзка помежду им чрез локалната мрежа. Последната информация от Равна гласеше:

— Колонията на местните ездачи е на стотина километра от мястото, където се намирате. Точно зад стената пред вас има нещо като спирка за там.

Отворът на тунела, в който изчезна Зелено стебло, зееше точно пред тях. През него се виждаше космическия мрак в другия му край. Тук най-сетне нямаха проблеми с тълпата — почти никой не влизаше или излизаше от дупката.

Червената точка отново се появи върху гърдите му.

— Четвърто предупреждение за костюм, който предполага агресивно поведение! Този път казват: „Моля, напуснете незабавно пространството!“

— Махаме се, махаме се!

Внезапно ги обгърна пълен мрак и Фам беше принуден да вдигне различителната способност на визьорите в шлема си. Най-напред си помисли, че „спирката“ се намира в откритото пространство и че местните го използват, както правеха на Върха на Отвъдното. После забеляза, че силуетите на кулите са размити от прозрачните стени около тях. Пак се намираха в старомодно закрито пространство, но пък гледката беше забележителна. Бяха се озовали откъм външната страна на пръстена и пред тях се простираше обсипано със звезди небе. Отломъците на пръстена плуваха като тъмни риби на няколко десетки метра от тях. По-нататък структурите на пояса се извисяваха достатъчно, за да ги облеят слънчевите лъчи. Но най-яркото петно висеше точно над главите им — син океан, изпъстрен с бялото на облаците. Неговата мека светлина обливаше земята наоколо. Колкото и да бе странствал с Кюенг Хо, тази гледка спря дъха му.

Фам с мъка откъсна очи от вълшебната гледка.

— Десет към едно, че това е територията на ездачите.

— Разбира се, че е така — отвърна Синя раковина. — Само дето прибоят при толкова слаба гравитация няма да е точно такъв, какъвто го обичам.

— Скъпи Синя раковина! Сър Фам! Насам, моля!

Беше гласът на Зелено стебло. Според уредите в костюма на Фам той идваше чрез локалната мрежа, а не бе препратен от кораба.

Всички клонки на Синя раковина щръкнаха в различни посоки.

— Добре ли си, Зелено стебло?

Няколко секунди двамата шумоляха и махаха с клонки един към друг. После Зелено стебло резюмира на трисквелайн техния разговор:

— Сър Фам, да, аз съм добре. Много съжалявам, че толкова съм ви разтревожила. Но видях, че сделката с Риндел ще се получи, а точно тогава тези местни ездачи ме спряха. Наистина са прекрасни, сър Фам. Поканиха всички нас на гости в техния ареал. Няма да се бавим много, ще останем само ден-два. Би било чудесно да си починем преди отново да продължим нашето пътешествие. Освен това мисля, че те биха могли да ни помогнат.

Също като в старите романи, с които се приспиваше Равна: изтощени странници, точно на половината път към целта, откриват мирно кътче и топли грижи. Фам превключи на кодираната линия със Синя раковина.

— Това наистина ли е Зелено стебло? Смяташ ли, че не е принудена със заплаха да действа и говори така?

— Не, това си е тя и то съвсем свободна, сър Фам. Нали видяхте, че двамата разговаряхме. С нея сме заедно вече двеста години. Мисля, че в момента никой не й извива клонките.

— Тогава защо, мътните да го вземат, офейка от нас?! — Фам и сам се изненада от начина, по който просъска това.

Последва дълга пауза.

— Това наистина е доста странно. Предполагам, че тукашните ездачи по някакъв начин са научили нещо извънредно важно за нас. Елате, сър Фам, но бъдете много внимателен.

И Синя раковина се затъркаля сякаш без цел, отдалечавайки се от Фам.

— Рав, а ти какво… — Фам не успя да довърши, защото отново забеляза кошмарната червена точка да лази по костюма му. Целият му гняв изведнъж се стопи, заместен от вледеняващ ужас. Колко ли време вече връзката с Равна беше прекъсната?!

Фам последва Синя раковина като се опитваше да лети ниско под своя приятел, използвайки джетовете, за да не изостава. Цялата местност наоколо беше покрита със залепваща се материя, която ездачите много харесваха заради удобното търкаляне по нея в условията на ниско притегляне. Но сега мястото изглеждаше напълно пусто. Докъдето стигаше погледът, не се мяркаше жива душа. Всичко миришеше на засада, но Фам все още не можеше да си обясни какво целят евентуалните нападатели. Ако Унищожителите или пък техни подставени лица бяха попаднали на дирите им, достатъчно беше да вдигнат тревога. Дали пък не беше номер на Риндел? Фам зареди стрелковото си оръжие и освободи спусъците; миниатюрните камери в костюма обхващаха обстановката във всички посоки. Толкова по-зле, ако някой си позволеше пак да го скастри за агресивния костюм!

Синкава лунна светлина обливаше всичко наоколо. Под нейното зарево изпъкваха възвишения с меки контури и някакви ъгловати очертания на непознат вид съоръжения. Цялата повърхност беше осеяна с дупки (или пък бяха отвори на тунели?). Синя раковина избъбри нещо неясно за „прекрасната нощ“ и колко приятно би било да седят сега на брега, който висеше на стотици километри над главите им. Шлемът на Фам сканираше всеки сантиметър от заобикалящата ги среда, търсейки огневи точки или смъртоносни зони.

Един от визьорите засече горичка от растения без листа — ездачите стояха безмълвно под лунната светлина. Деляха ги само две възвишения. Тихи, неподвижни и без каквито и да е светлини… Вероятно просто се наслаждаваха на луната. На увеличения образ от визьора Фам без усилие разпозна Зелено стебло — тя стоеше в края на редицата от петима ездачи, а пъстрите й ленти я отличаваха рязко от тях. В предната част на нейния скродер имаше някаква издатина и нещо като пръчка, която стърчеше от нея. Дали не бяха я привързали? Той долетя още по-близо до тяхната група. Оръжия. Всички ездачи бяха въоръжени.

— Вече се намираме върху транспортното средство, Синя раковина — долетя гласът на Зелено стебло. — Ще го видиш само след няколко метра, точно до вентилационния отвор.

Сигурно имаше предвид възвишението, към което тя и останалите ездачи се приближаваха в момента. Но Фам вече знаеше, че там няма никакво превозно средство. Зелено стебло и въоръжената й компания се бяха изпречили точно на пътя им. Това си беше клопка — доста изкусна при това, ако се има предвид ниското техническо развитие на местните. Фам едва се въздържа да не извика на Синя раковина. После забеляза гладкия керамичен правоъгълник върху хълма, който се намираше на няколко метра зад ездача. Визьорът му отчете, че това е някакъв вид експлозив, най-вероятно самонасочваща се мина. Близо до нея имаше монтирана нискочувствителна камера, която едва ли беше по-съвършена от някой обикновен сензор за движение. Синя раковина безгрижно се беше устремил точно натам, бъбрейки през цялото време със Зелено стебло. Те го оставиха да премине безпрепятствено. Фам беше обзет от нови, още по-мрачни подозрения. Той внезапно спря и се отдръпна рязко назад. Стараеше се да не докосва земята под себе си, а единствения звук, който издаваше, бе съскането на газта от двигателите на костюма му. Свали едната от ръкавиците си и я метна към сензорите на мината…

Последва оглушителен гръм и блъвна огнена струя. Ударната вълна го блъсна в гърдите, макар да беше на пет метра от взрива. Успя бегло да мерне как Синя раковина се преобръща с клонките надолу от другата страна на мината. Остро парче метал профуча покрай него, без да го засегне. След взрива не последва нова атака. Някои от възвишенията наоколо обаче бяха разрушени. Фам се възползва от суматохата, издигна се рязко нагоре и се промъкна покрай „хълма“ към плътната сянка в равнината (дали пък не беше алея?), откъдето можеше да наблюдава незабелязано ездачите. Нападателите се изтърколиха към хълма, шумолейки радостно един към друг. Заинтригуван, Фам забави ответния удар. След малко Синя раковина се издигна във въздуха на стотина метра по-надолу.

— Фам — извика жаловито той. — Фам!

Нападателите не обърнаха внимание на воплите му. Трима от тях изчезнаха зад възвишението. Фам ги видя през визьорите как се спират съсредоточено на място с наострени нагоре клони — разбраха, че им се е измъкнал. После петимата се пръснаха в различни посоки, претърсвайки околността сантиметър по сантиметър. Омайният гласец на Зелено стебло вече не се опитваше да ги подмами.

Иззад хълма се чу силен гръм и проблесна огнена струя. Явно някой нервак беше натиснал прибързано спусъка.

Синя раковина се носеше като удобна мишена във въздуха над тях. Все още беше невредим. Пелтечеше на някаква смесица между трисквелайн и езика на ездачите. Единственото, което Фам разбра от несвързаното му плещене бе, че неговият приятел е изплашен до смърт.

— Защо стреляте? Какво сме ви направили? Зелено стебло, помогни ни, моля те!

Параноикът във Фам Нувен обаче не можеше да бъде измамен. „Не искам да ме гледаш толкова високо отгоре!“ Той насочи лъчевия пистолет към ездача, после фокусира целта и стреля. Струята не беше във видимия спектър, но поразяващата й сила се измерваше в гигаджаули. Там, където удари, пламна плазма. Беше пропуснал Синя раковина само с няколко метра. Доста високо над ездача снопът лъчи порази прозрачния купол. Експлозията беше наистина грандиозна, а взривът разпръсна наоколо дъжд от огнени парчета.

Фам продължи да се движи, дори когато куполът над тях пламна. Забеляза, че Синя раковина се обърна, възвърна контрола над скродера си и взе да се лута, търсейки укритие. Местата, засегнати от лъча на Фам, блестяха с ярка светлина, преливаща от синьо през оранжево и червено. Беше толкова ослепителна, че поглъщаше мекото сияние на луната.

Изстрелът на Фам обаче произведе и обратен ефект — сякаш беше посочил с пръст точно къде се крие. В следващите петнайсет секунди четирима от нападателите обстрелваха непрекъснато прикритието му. Последва тишина, нарушавана единствено от леко шумолене. Петимата май си въобразиха, че ще го надвият много лесно в тая игра на криеница. Все още не си даваха сметка, че той е въоръжен не по-зле от тях. Фам се ухили като фокусира техните очертания във визьорите на шлема си. Виждаше всеки от своите противници, а гледаше да не изпуска от очи и Синя раковина.

Ако бяха само тези четиримата — или може би петима — щеше лесно да се справи с тях. Но той добре осъзнаваше, че скоро ще дойде подкрепление или пък ще възникнат някакви други затруднения. Простреляното място в купола вече не гореше, но там продължаваше да зее дупка с диаметър половин метър. Фам дочу свистенето на вятъра през нея. Този звук го накара да потръпне нервно, въпреки че бе защитен от костюма си. Сигурно щеше да мине време преди изтичането на атмосферата да засегне ездачите, но това си беше авария и скоро ситуацията можеше да стане критична. И неизбежно щеше да привлече вниманието на местните. Той се взря в дупката. Долу все още се чувстваше само лек повей, но само на няколко метра под пробива се извиваше миниатюрно торнадо. То завихряше пепел и откъснати парчета скала и почва и блъскаше във всички страни.

Отвъд прозрачния купол откритото пространство зееше като мрачна бездна. Там, където отломките излизаха извън сянката на купола и попадаха под слънчевите лъчи, те се превръщаха в ярка опашка. В главата на Фам започна да се оформя неясна мисъл.

А-ха. Петимата ездачи почти го бяха обкръжили. Един от тях внезапно изскочи на открито и стреля. Фам отвърна на изстрела и онзи експлодира в облак от нажежена пара и части от овъглено стебло. Скродерът му обаче остана непокътнат и продължи да се носи между хълмовете, обстрелван панически от останалите нападатели. Фам се възползва от тяхното объркване и промени позицията си. Постара се да се отдалечи, колкото се може повече от враговете си.

Следващите няколко минути тишината не бе нарушавана от изстрели и взривове. Фам отново вдигна очи към ярката опашка от куполните отломъци. Там имаше още нещо… Ами да! Подкрепление рано или късно щеше да дойде, но защо да не е за него! Той продължи да наблюдава като в същото време превключи говорителя си така, че да се чува, докъдето стига обхватът на оръжието му. Почти беше започнал да говори, но после размисли. По-добре намали силата при този удар. Той отново се прицели, започна да стреля без прекъсване и после каза:

— Равна, отваряй си очите на четири… Имам нужда от помощ — после описа набързо безумията, които му се бяха случили през последните десет минути.

Този път силата на лъча беше редуцирана до по-малко от десет джаула на секунда, така че да не подпали отново всичко наоколо. Но съдейки по изригванията зад отсрещния хълм, ефектът от стрелбата сигурно се забелязваше на доста голямо разстояние извън купола. Интересуваше го само заревото да се вижда от „Единак II“, който още беше от другата страна на поселището.

Ездачите отново затваряха кръга около него. Проклятие. Не би могъл да изпрати точно това съобщение по автоматичен начин. „Предавателят“ му трябваше за по-важни неща.

Фам започна да се стрелка от прикритие към прикритие, заобикаляйки ездача, който бе най-отдалечен от останалите. Сега беше сам срещу трима, а може би и четирима. Имаше предимство в огневата мощ и с информацията, с която разполагаше, но само една погрешна крачка щеше да му струва живота. Той се насочи към следващата си цел. Бавно и внимателно…

Светлинен лъч обгори ръката му и нажежи до бяло повърхността на скафандъра. Когато се отдръпна рязко назад, от ръкава му се разлетяха ярки капки втечнен метал. Фам се понесе между възвишенията, обстрелвайки ездача отдолу. Наоколо му започнаха да се кръстосват светкавици, но малко след това той отново се озова зад прикритие. Бяха много бързи, сякаш оръжието им се прицелваше автоматично. А може би наистина е така. Скродерите!

Едва по-късно болката го прониза. Фам се присви, едва успявайки да си поеме въздух. Сигурно овъгляването беше стигнало чак до костта. От очите му рукнаха сълзи, започна да му се гади и той почти загуби съзнание. Навярно се бе съвзел само след минута-две — в противен случай никога нямаше да се събуди. Нападателите се бяха приближили. От онзи, по когото стреля, беше останал само димящ кратер и пръснати останки от скродера. Системите в скафандъра се заеха да се справят с поразената част. После Фам почувства студа на местната упойка и болката постепенно изчезна. Той се прикри зад хълма, стараейки се да е незабележим едновременно и за тримата си нападатели, но те оставаха в обсега на визьорите му. На всеки няколко секунди избухваха ярки пламъци или някоя точка от хълма започваше да искри нажежена. Това беше безсмислено хабене на муниции, защото не можеха да го засегнат. Но въпреки това скафандърът му постепенно започна да губи мощ. Скоро щеше да остане без най-голямото си предимство пред врага.

Къде беше изчезнал Синя раковина? Фам започна да превключва изображението от малкото останали действащи визьори, после се опита и сам да се огледа. Проклетникът още висеше във въздуха високо над мястото на битката, незасегнат ни най-малко от своите приятели ездачи. При това им докладваше за всяко движение на Фам. Фам тромаво се преобърна, стараейки се да се прицели, колкото се може по-точно в малката фигурка горе. За миг се поколеба. „Проявяваш малодушие, Нувен.“ Внезапно Синя раковина започна да се спуска устремно надолу, а покривалото на скродера му плющеше зад него. По всичко личеше, че двигателите му са включени на максимална скорост. В общия шум от бълбукането и съскането на разтопен метал и гръмотевиците от непрекъснатата стрелба, спускането му изглеждаше напълно безшумно. Носеше се право към най-близкия от нападателите на Фам. Когато стигна на трийсетина метра от повърхността, ездачът пусна нещо голямо и ъгловато. После прекрати падането си и се изгуби от поглед. Беше изчезнал някъде зад околните хълмове. В същия миг някъде наблизо се разнесе оглушителен трясък. Фам активира максимално визьорите си, за да види какво става оттатък хълма, зад който се криеше. Пред очите му се мяркаха части от разкъсан скродер, смачкани клонки и прекършено стебло. После нещо го заслепи и визьорът угасна окончателно.

Останаха само двама нападатели. Единият беше Зелено стебло.

Последва десетсекундно прекъсване на стрелбата, но наоколо пак не настъпи пълна тишина. Разтопеният до бяло метал от скафандъра на Фам продължаваше да капе и да съска, докато изстиваше върху земята. Някъде високо над него свиреше въздухът, който излизаше през пробития купол. Ниско над повърхността духаше променлив вятър, който не му позволяваше да виси стабилно във въздуха, ако не използва двигателите си за уравновесяване. Фам спря джетовете на скафандъра, позволявайки на повея да го отнесе тихичко извън малката долчинка, която беше използвал за прикритие. Ето го тук. Дочу едва доловимо съскане, което не идваше от неговия скафандър. После още един. Двамата го притискаха от две противоположни посоки. Може би не знаеха точното му местоположение, но със сигурност имаха връзка помежду си.

Болката ту се появяваше, ту изчезваше, заедно със загубата и възвръщането на съзнанието. Редуваха се мигове на пълен мрак и пристъпи на агония. Реши да не рискува с повече упойка. По едно време забеляза връхчетата на няколко клона да надничат иззад близкия хълм. Той се вцепени и втренчено ги загледа. Най-вероятно онзи беше показал достатъчно голяма част от вейките си, за да усети и най-малкото движение от негова страна… Минаха няколко секунди. Последният оцелял визьор на Фам показа другия нападател да се промъква от противоположната страна. Още миг и двамата щяха да започнат стрелба. Сега Фам би дал всичко в замяна на каквото и да е действащо оръжие. Въпреки рискованата си и неблагодарна работа, никога досега не бе изпадал в такова безизходно положение. Надежда всяка остави. Изчака, докато умът му се проясни за малко. Този кратък миг му беше достатъчен, за да се изтласка над своите нападатели и да стреля.

Изведнъж дочу силно шумолене на листа — някой явно искаше да бъде забелязан. Визьорът на Фам засече Синя раковина да се търкаля стотина метра по-нататък иззад тъмносивите шисти. Ездачът се мяташе от прикритие към прикритие като гледаше да не се отдалечава много от Зелено стебло. Но защо шумеше? Дали пък не се предаваше? Дори след петте месеца, прекарани заедно с ездачите, Фам само бегло се догаждаше за смисъла на техния шумолящ език. Зелено стебло — същата срамежливка Зелено стебло, неспособна да излъже и за най-малкото нещо — сега не отговори на отчаяния зов. Тя само изви настрани цевта на оръжието си, изстрелвайки няколко последователни огнени струи към прикритието на Синя раковина. Третият от ездачите се издигна достатъчно високо, за да се включи в обстрела. От своята позиция той лесно би могъл да изпепели Синя раковина, но необмисленото движение го отпрати точно срещу цевта на Фам Нувен.

Фам започна едновременно да стреля и да се изтегля от прикритието си. Това беше последният му шанс за спасение. Само дано успееше да се извърне навреме към Зелено стебло и да стреля преди тя да види сметката на Синя раковина…

Маневрата не беше много трудна — просто трябваше да се преобърне с главата надолу и отново да остане с лице към Зелено стебло. Но в момента дори това минимално усилие му се струваше непосилно. Фам се преобърна твърде рязко и погледът му се замъгли. Зелено стебло обаче реагира точно навреме и дулото й вече сочеше право в него. После той видя Синя раковина да препуска между огнените гейзери, причинени от стрелбата на Зелено стебло. Гласът му прониза слуха на Фам:

— Моля те, не я убивай! Не убивай…

Зелено стебло се поколеба, после отново насочи оръжието си към идващия насреща Синя раковина. Фам натисна спусъка, така че струята да изрови земята под него. Отново се почувства отпаднал и започна да губи съзнание. „Прицели се! Цели се точно!“ Повърхността под него избухна от стрелбата и се покри с ярки ивици разтопена почва, която застиваше в тъмна нагъната маса. Мъничката фигурка на Синя раковина все още си проправяше път през този ад, опитвайки се да достигне своята спътница. После Фам изведнъж се озова далеч от мястото на схватката и не можеше да си спомни как се сменя картината от визьора. Небето бавно се въртеше пред очите му. Точно пред него висеше синкавата луна, а някаква черна сянка я пресичаше точно през средата. Корабът се приближаваше все повече, наподобяващ огромна буболечка с множество пипала по края. „Какво става в Кюенг Хо… Къде съм?…“

После пред очите му съвсем притъмня.

Двадесет и девет

Кошмарите се редуваха един след друг. Той беше загубил отново поста си на капитан, оказа се разорен и без петак в джоба, а на всичко отгоре трябваше да отглежда някакви посадени в гърнета растения в оранжерията на кораба. Въздишка. Задължението му беше да ги полива редовно, за да цъфнат. После обаче забеляза, че саксиите имат колела и се движат, когато не ги наблюдава. Дебнеха го и шумоляха леко. Онова, което доскоро му се струваше красиво, сега го ужасяваше. Фам с радост поливаше и плевеше тези създания; винаги им се беше възхищавал. А сега единствен той знаеше, че те застрашават живота му.

Май вече му ставаше навик да идва на себе си, затворен в медицинска камера и привързан към безброй животоподдържащи системи. Почти свикна с тясното като аквариум помещение, зеленикавите стени, тръбите и жиците. Но този път беше по-различно и му трябваше известно време преди да разбере къде се намира. Над него бяха надвиснали върби, които леко се поклащаха на вятъра. Стори му се, че лежи върху най-мекия мъх насред тясна горска поляна близо до малко езерце. Лятна омара висеше над повърхността на водата. Всичко би било прекрасно, ако листата над него не бяха от кожа, а Фам никога не бе виждал зелен цвят като техния. Беше попаднал в нечий чужд свят. Той посегна към най-близката вейка, но ръката му срещна някаква твърда преграда, точно на половин метър над него. Сводеста стена. Въпреки примамливите картини, това си беше същата медицинска камера, която познаваше отпреди.

Нещо прищрака зад главата му, магията изчезна и отнесе със себе си топлия летен полъх. Някой — Равна — висеше във въздуха над неговата тръба.

— Здравей, Фам.

Тя промуши ръка под купола и стисна пръстите му. Целуна го боязливо. Видът й беше като на преследвано животно. Личеше, че е плакала много.

— Здравей — отвърна той. Спомените му започнаха безразборно да се връщат. Опита се да се надигне от леглото и установи още една прилика между тази медицинска апаратура и онези в Кюенг Хо — беше здраво омотан в множеството тръбички и жици.

Равна леко се засмя.

— Това са системите. Изключени са вече.

След малко Фам се освободи от хватката им.

— Още не мога да си движа ръката.

— Това е от превръзката. Ще мине време, докато лявата ти ръка порасне отново, Фам. Тя беше почти овъглена.

— О! — Той сведе поглед към белия пашкул, който плътно притискаше ръката му към тялото. Припомни си стрелбата и осъзна, че част от кошмарите му са били ужасяваща действителност. — Колко време бях в безсъзнание?

В гласа му се прокрадна безпокойство.

— Близо трийсет часа. Вече сме на повече от шейсет светлинни години от Мирна почивка. Другото е наред, освен дето всичко живо из Вселената ни преследва.

Кошмарът. Здравата му ръка плътно обгърна Равна.

— Къде са ездачите?

„Моли се само да не са на борда.“

— Онова, което остана от Зелено стебло, е в другата камера. Синя раковина е…

„Защо са ме оставили жив?!“ Очите на Фам зашариха из помещението. На двайсетина метра около него не се забелязваше никакво оръжие, с което да се защити. Хм, имаше нещо по-важно от оръжията — първи да се добере до командния пулт на „Единак II“… Стига да не беше вече твърде късно. Той се отблъсна от болничната койка и се понесе из стаята. Равна го последва.

— По-внимателно, Фам. Току-що ти изключих системите.

— Те какво ти казаха за стрелбата?

— Горката Зелено стебло не беше в състояние да ми каже, каквото и да било. Синя раковина обаче ми обясни какво си направил. Зелено стебло е била отвлечена от някакви зли и коварни ездачи, които са я принудили да ви подмами в капан.

— Хммм, хммм.

Фам се насили да не дава воля на истинските си чувства. Може би имаха още някакъв шанс; сигурно Синя раковина още не беше обсебен от злото. Той продължи да напредва с помощта на единствената си ръка през коридора в кораба. След минута вече беше на командния пулт, а Равна го следваше плътно по петите.

— Фам, какво става? Наистина имаме много задачи за решаване, но…

„И представа нямаш колко си права.“ Той се спусна към пулта и се придърпа в креслото пред него.

— „Единак II“, разпознаваш ли още моя глас?

Равна се намеси:

— Фам, за какво е…

— Да, сър.

— … всичко това?!

— А правомощията ми да ръководя? — продължи той. Това право му беше прехвърлено, докато двамата ездачи бяха на преговори извън кораба. Дали още беше в сила?

— Потвърдени са.

Ездачите са имали на разположение трийсет часа, за да го обезвредят. Всичко стана някак много лесно, твърде лесно.

— Отнеми правото на ездачите да управляват кораба! Изолирай ги!

— Тъй вярно, сър — разнесе се отсечен отговор. Лъжец! Но какво ли друго можеше да стори? Пое си дълбоко въздух, за да потисне надигащата се паника. Внезапно почувства ледени тръпки. Той идваше от Кюенг Хо… А освен това беше божия останка.

Двамата ездачи се намираха в една и съща кабина. Зелено стебло лежеше в камера, подобна на неговата. Фам превключи единия от екраните да показва изображение от тяхното помещение. Синя раковина стоеше неподвижно край медицинската камера. Изглеждаше повехнал и спаружен, също като при получаването на страшните вести от Сяндра Кей. Той изви клонки към камерата.

— Сър Фам, корабът ми каза, че сте ни отнели правата. Вярно ли е?

— Какво става, Фам?! — Равна се придържаше с единия крак към пода и го гледаше втренчено.

Фам остави без отговор и двата въпроса.

— Как е Зелено стебло?

Листата на Синя раковина провиснаха още повече.

— Жива е… Благодаря, сър Фам. Наистина се искат невероятни умения, за да се направи онова, което сторихте вие. Затова нямам право да ви моля за нищо повече.

„Какво съм направил?!“ Спомняше си само как стреля по Зелено стебло. Погледна към камерата. Тя се различаваше от онези, които бяха предназначени за лечението на хора. Беше почти пълна с вода, а около клонките на пациента бълбукаха мехурчета кислород. Така заспала (ако това изобщо можеше да се каже за нея), Зелено стебло изглеждаше още по-крехка отпреди. Клонките й се поклащаха безволево във водата. Някои изглеждаха накъсани, но тялото й сякаш беше незасегнато. Очите му се плъзнаха надолу по стеблото, където ездачът обикновено е свързан със скродера. Там обаче имаше само тръби и кабели на медицинската система. Фам внезапно си спомни как в края на престрелката улучи скродера на Зелено стебло. Но какво беше един ездач без скродер?! Той отклони очи от жалките останки в камерата.

— Отнех ви правото на управление, защото вече ви нямам доверие.

„Мой бивш приятелю, а сега оръдие на моя враг.“

Синя раковина не отговори. След миг мълчание Равна се обади:

— Фам, без помощта на Синя раковина никога нямаше да те измъкна от онова място. После пък бяхме приклещени от всички страни точно насред Мирна почивка. Тамошните обитатели до един копнееха да ни изпият кръвчицата — бяха разбрали, че сме човешки същества. Апрахантите се опитваха да разрушат пристанището и да се доберат до нас. Без Синя раковина никога нямаше да придумаме охраната да ни позволи превключване на ултрасветлинна скорост. Щяха да ни разкъсат на парчета в мига, в който напуснем планетата. Вече да сме мъртви, Фам.

— Не знаеш ли какво се случи долу?

Негодуванието по лицето на Равна се поразсея.

— Да, но и ти трябва да научиш повече за скродерите. Те все пак са механично приспособление и е много лесно кибернетиката да бъде откъсната от механичното им устройство. Онези ездачи са контролирали колелата и оръжието й.

Хм. Върху екрана зад Равна Фам виждаше Синя раковина да стои неподвижно, без да се опитва да подкрепи казаното дори с най-малко движение. Дали не злорадстваше?

— Това не обяснява защо Зелено стебло ни подмами в капан. — Той вдигна ръка. — Да, зная, била е принудена да го направи. Има само един проблем, Равна — тя изобщо не се поколеба да го стори! Напротив, беше толкова въодушевена и бъбрива! — Той пак погледна през рамото на жената пред себе си. — При това върху нея не беше оказан натиск, нали самият ти така ми каза, Синя раковина!

Последва дълго мълчание. Най-накрая ездачът проговори:

— Да, сър Фам.

Равна се извърна и застана по-назад, така че да вижда и двамата.

— Но това… това е абсурдно! Зелено стебло е с нас още от самото начало. Досега е имала хиляди възможности да разруши кораба или пък да ни издаде на преследвачите. Защо й е трябвало да рискува с тая глупава засада?!

— Да, защо не ни е предала по-рано… — Докато тя не зададе въпроса, Фам също си блъскаше главата над него. Бяха му известни фактите, но нямаше приемлива теория, която да се опира на тях. Сега обаче всичко си дойде на мястото — засадата, неговите кошмари в медицинската камера и дори парадоксите.

— Може да не е била предателка в началото. Ние наистина се измъкнахме от Рилай, без да ни преследват. Никой не подозираше дори за нашето съществуване, камо ли за истинската цел на пътуването ни. И със сигурност никой не е очаквал в Мирна почивка изведнъж да се появят човешки същества. — Той замълча, опитвайки се да сглоби мислено цялата картина. Засадата! — Засадата не беше съвсем глупава. Просто беше скалъпена набързо — враговете ни не са имали никаква предварителна информация. Оръжията им бяха напълно неподходящи и елементарни. Наречи това мое хрумване „проникновение“ ако щеш. Обзалагам се, че ако разгледаш по-внимателно останките от скродера на Зелено стебло, ще забележиш, че оръжието й беше примитивно като средновековна брадва. А единственият сензор при мината беше детектор за движение. Той се използва често в цивилния живот, но далеч не е последна дума на военната техника. По всичко личи, че въоръжението на враговете ни е било събрано набързо оттук-оттам. Тези същества изобщо не са очаквали, че ще се наложи да се бият. Напротив — противниците ни бяха страшно изненадани от нашата поява.

— Ти мислиш, че апрахантите са могли…

— Не апрахантите. От това, което ми каза, излиза, че те са нападнали пристанището едва след началото на престрелката, когато сателитът на ездачите е вдигнал тревога. Който и да стои зад това, той не зависи от пеперудите. Предполагам, че тези, които ни следят, са малобройни и пръснати из различни звездни системи. Вероятно имат достъп до голяма по обем информация и се ослушват за точно определени неща. Те са ни надушили, но са се оказали неподготвени за нашата съпротива. Ето защо вдигнаха тревога, чак когато видяха, че им се изплъзваме. — Той вдигна ръка към екрана. — Ако правилно съм разбрал, по следите ни са поне петстотин кораба.

Погледът на Равна проследи ръката му, после се върна обратно на неговото лице. Когато проговори, гласът й беше лишен от каквато и да е емоция.

— Да, част от главната флота на апрахантите, а освен това и…

— Ще се появят още много, но не всички ще бъдат от расата на пеперудите.

— Но аз все още не проумявам защо смяташ, че ездачите ни желаят злото. Версията за съществуването на някакъв заговор е напълно безпочвена. Те никога не са имали нито държава, нито пък междузвездна империя.

Фам кимна с глава.

— Само малки и мирни поселища — като този сателит-луна например, които са част от многовидови цивилизации из цялото Отвъдно. — Гласът му изведнъж стана нежен. — Не, Рав, ездачите не са нашият истински враг. Нещо друго стои зад тях — Страумлинското отклонение. — Последва изумено мълчание, но Фам забеляза, че Синя раковина събра клонките си в плътен сноп. Той знаеше! — Това е единственото възможно обяснение, Равна. Зелено стебло наистина беше наш приятел, при това изключително предан и верен. Подозирам, че само незначителна част от расата на ездачите е под контрола на Отклонението. Когато Зелено стебло се замеси с тях, тя също беше заразена.

— Но това е невъзможно! Намираме се в Средното ниво на Отвъдното, Фам! Освен това Зелено стебло беше смела и упорита. Никакво промиване на мозъци не би могло да я порази за толкова кратко време.

В очите на Равна се мярна уплаха и отчаяние. Каквото и да си говореха, злото ги беше настигнало.

„Но аз все още съм тук, жив и напълно владеещ ума си.“ Благодарение на божиите останки те може би все още имаха някакъв шанс. Фам продължи да говори, докато през ума му минаваха все нови и нови догадки.

— Зелено стебло ни беше предана, докато внезапно, само за няколко секунди, не бе поразена от Отклонението. Но проблемът не е само в пренастройката на нейния скродер или пък защото срещу нея е използван някакъв наркотик. По-вероятно е и скродерът, и самият ездач още от самото начало да са били програмирани да реагират незабавно на подобна заповед. — Фам погледна към Синя раковина, опитвайки се да прецени реакцията му на онова, което се канеше да изрече. — Ездачите са чакали завръщането на своя създател от дълго време. Тяхната раса е сред най-древните, много по-древна от всички обитатели на Безкрая. Те са навсякъде, макар и събрани в малобройни общности. Най-характерното за тях е, че са изключително практични и са най-миролюбивите жители, независимо къде живеят. А някъде в самото начало — още преди няколко милиарда години — предците им са станали жертва на еволюционен заговор. Техният създател е направил първите скродери и е дал живот на първите ездачи във вида, в който ги познаваме и днес. Сега вече знаем кой е бил той и защо го е направил.

Знам, знам, че е имало и други облагородяващи влияния. Но най-удивителното в онова, което е заложено от техния първосъздател е, че то е оцеляло след толкова дълго време и е останало незасегнато от по-късното въздействие върху творенията му. Според Синя раковина скродерите са традиция, която те тачат векове наред. Но ако се замислиш, те не са се променили ни най-малко от онова, което са представлявали и преди милиарди години… Въпреки това си личи, че са могли да бъдат създадени само в Трансцендентното или пък на Върха на Отвъдното. — Той беше забелязал тази дисхармония още в самото начало. Дълго бе изучавал устройството — а може би беше по-правилно да каже, че е правил „дисекция“ — на скродерите. Отвън изглеждаха като най-обикновена и не особено сложна машинария, която просто правеше възможно придвижването на ездачите. В описанието се твърдеше, че са използвани най-прости елементи, някои от които не бяха много по-съвършени от познатите в Изостаналата зона. Освен това тяхната електроника изглеждаше като безразборно натрупани части, които не се подчиняваха на никаква йерархична структура, нито пък бяха организирани в модули. И въпреки това работеха много по-ефективно от което и да е изобретение на човешкия интелект. Но независимо от привидно простата им направа, никога не беше чувал някой да ги е поправял или пък да се е опитал да ги усъвършенства. Това оставаше напълно чуждо на здравия разум. — Никой в Отвъдното не знае докъде се простират възможностите на скродерите, нито какво влияние оказват те върху природата на ездачите. Не е ли така, Синя раковина?

Ездачът запляска неистово с клонки. Последва още по-бурно шумолене с листа. Фам никога не го бе виждал да реагира по този начин. Дали това беше ярост? Или пък ужас? Гласът от говорния апарат на Синя раковина долетя до него, променен и пресеклив:

— Ти ли питаш? Ти още питаш?! Чудовищно е да искаш да ти помогна за нещо такова! — Гласът му изжужа високо, а после съвсем секна. Тялото му трепереше неистово.

Фам от Кюенг Хо почувства пристъп на срам. Съществото отсреща знаеше нещо и беше способно да го проумее много по-добре от самия него… Затова заслужаваше поне по-добро отношение. Ездачите трябваше да бъдат унищожени, но не бяха длъжни да слушат неговата присъда. Фам протегна ръка да изключи връзката със Синя раковина, но ръката му спря насред път. Не! Това е последният ни шанс да разберем как действа Отклонението.

Погледът на Равна трескаво се местеше от него към ездача на екрана. Фам осъзна, че тя си дава ясна сметка за положението, в което се намират. Изглеждаше също толкова съкрушена, колкото при получаването на вестта за унищожаването на Сяндра Кей.

— Нима твърдиш, че Отклонението е създало първите скродери?!

— И е направило ездачите такива, каквито те са и до ден-днешен. Това със сигурност не е било Отклонението, създадено от страумляните, но…

Била е Заразата, което всъщност е другото име на Отклонението и се доближаваше повече до представата на Древния за него. Въпреки трансцендентната природа на Отклонението, неговата същност много повече приличаше на заболяване от което и да е друго известно бедствие. Вероятно точно това беше подвело Древния. Сега обаче Фам започваше да разбира всичко. Заразата съществуваше под формата на отделни парчета, които възникваха на големи разстояния едно от друго. Тя се притаяваше в архивите, докато не усетеше, че отново са възникнали благоприятни условия за поредната й поява. При това си беше осигурила послушни оръдия, които да улеснят всяко нейно процъфтяване…

Фам погледна внимателно Равна и изведнъж проумя още нещо.

— Ти си имала цели тридесет часа да размишляваш върху проблема, Рав. Със сигурност си прегледала записа от камерите на скафандъра ми. И сама си се досетила поне за част от това, за което ти говоря.

Тя отклони очи от неговите.

— Предполагах за съществуването на една част от тази заплаха — каза най-накрая.

Е, поне вече не се опитваше да отрича.

— Значи знаеш какво се налага да направим — меко продължи той. Сега вече бе наясно какви трябваше да са следващите им действия. Божиите останки му помагаха да запази самообладание. Всичко необходимо щеше да бъде сторено.

— Какво се каниш да правиш? — попита Равна, сякаш изобщо не схващаше за какво става дума.

— Две неща. Най-напред пусни съобщение за нашите разкрития по Мрежата.

— И кой би повярвал на всичко това? Точно пък в „Мрежата на милионите лъжи“.

— Колкото и малко да повярват, и те са достатъчно. Щом го прочетат, повечето от потребителите ще разберат, че това е самата истина… И ще вземат необходимите мерки.

Равна разтърси енергично глава.

— Не — помръдна само с устни тя.

— Мрежата трябва да бъде уведомена за откритието ни, Равна. То може да спаси хиляди светове от унищожение. Това е тъмната страна на Заразата, която не ни беше известна досега.

Или поне в Средното ниво и на Дъното.

Равна отново поклати глава.

— Ако тази истина излезе наяве, това ще причини смъртта на милиарди създания.

— Това е законна самоотбрана! — Той бавно се издигна към тавана, после се оттласна обратно към командния пулт. Забеляза, че в очите на Равна напираха сълзи.

— Съвсем същите аргументи бяха използвани и от тези, които избиха семейството ми и световете, населени с човешки същества… Отказвам да стана част от убийците.

— Но ние ще кажем истината!

— И без тази истина смъртта и разрушенията са достатъчно, Фам!

Тя му се противопоставяше с нежна упоритост… и личеше, че вече не му вярва.

— Нима се наемаш еднолично да вземеш толкова важно решение, Рав? Ние знаем нещо, което останалите лидери — а някои са дори по-мъдри от нас двамата с теб — би трябвало да решат сами. Нали не искаш да ги лишиш от свободен избор?

Равна се поколеба. За миг Фам реши, че цивилизованото същество, свикнало да спазва законите, ще надделее в нея. Но тя отново вирна упорито брадичка.

— Да, Фам, ще ги лиша от този избор.

Той издаде неопределен звук и се приближи още повече към командния пулт. Нямаше никакъв смисъл да продължава да я увещава.

— Освен това, Фам, ние няма да убием Синя раковина и Зелено стебло.

— Нямаме друг избор, Рав. — През това време пръстите му играеха по клавишите на контролното табло. — Зелено стебло беше заразена. Ние още не знаем колко от вирусите са оцелели след унищожението на скродера й. Нито пък след колко време Синя раковина също ще прихване заразата. Не можем нито да ги оставим с нас, нито да ги пуснем на свобода.

Равна изведнъж се отдръпна като опарена, а погледът й се прикова в движенията на ръцете му.

— Внимавай кого се каниш да убиеш, Фам — каза тихо тя. — Както каза, имах на разположение цели тридесет часа, за да взема решение. Цели тридесет часа, за да предвидя как би действал ти.

— Е, и? — Фам все пак вдигна ръце от клавишите. Яростта (дали не беше причинена от божиите останки в него?) за кратко го обсеби. „Равна, Равна, Равна.“ повтаряше като за последно сбогом някакъв глас в главата му. После отново се успокои и си възвърна способността да преценява трезво. Едва се справяше с ужасната мисъл да не би ездачите да са заразили целия кораб, а тази глупачка се застъпваше за тях, при това по своя воля. Фам се оттласна от пулта и се понесе във въздуха към нея. Почти несъзнателно стисна ръката й, готов да блокира всеки неин опит за съпротива.

— И как смяташ да ми попречиш да сторя онова, което смятам за необходимо? — Ала още докато задаваше въпроса, се досети какъв ще бъде нейният отговор.

Тя не се опита да се съпротивлява, дори когато ръката му стигна на сантиметри от гърлото й. По лицето й беше изписана решителност, въпреки напиращите сълзи в очите.

— А ти какво си мислиш, Фам? Докато още беше в медицинската камера, аз промених всичко. Само да ми посегнеш и ще бъдеш наранен още по-страшно от мен самата. — Очите й се устремиха към екрана, върху който се виждаше стаята на ездачите. — Убий ездачите… и ти самият ще умреш.

Двамата се гледаха дълго и мълчаливо, претегляйки шансовете на противника си. Може би все пак не беше успяла да вгради оръжия в стените и той ще може да я убие преди да успее да отвърне на удара. Но това не решаваше проблема. Имаше хиляди начини корабът да бъде програмиран, за да го убие по-късно. Тогава единствените оцелели щяха да са ездачите… На път към Дъното, където ги чакаше безценен трофей като награда.

— И какво ще правим тогава? — процеди най-накрая той.

— Продължаваме мисията за спасяването на Джефри. Ще открием Противодействието. Нямам нищо против обаче да наложим някои ограничения на ездачите.

Сделка с чудовища, в която посредник е една наивна глупачка.

Фам се отблъсна от пода и се понесе обратно по коридора, откъдето бяха дошли. Зад гърба си чу ридание.

През следващите няколко дни Фам и Равна се стараеха да не се изпускат от очи един друг. На Фам му беше разрешен само елементарен достъп до системите за управление на кораба. Той откри програмите за саморазрушение, защитени чрез допълнителни кодове и нови спомагателни нива. Но имаше нещо много странно, което бе повод за огорчение, ако той изобщо беше способен на такова чувство. Всички предпазни мерки бяха взети едва след сблъсъка с Равна. Значи тя не е разполагала с никаква защита, когато му се опълчи. „Слава на силите, че тогава не го знаех.“ Той забрави тази мисъл в мига, когато тя се оформи в главата му.

И така, играта на криеница щеше да продължи до самия край — щяха непрекъснато да се редуват нови лъжи и уловки. За своя изненада Фам се улови, че всъщност желае да участва в такава игра — да бъде преследван от флотите на всички известни светове, а наоколо да дебнат предатели и заговорници. В името на Кюенг Хо и Божиите останки в него, той щеше да надвие Отклонението! Ездачите щяха да бъдат победени. Цялата смелост и благородство на Равна Бергсъндот щяха да отидат напразно — тя беше обречена да загуби тази игра.

Тридесет

Тайратект чувстваше, че постепенно губи битката със самата себе си. Битката с Фленсер. О, не, съвсем не можеше да се каже, че това е краят. По-скоро отново прииждаше голямата приливна вълна. В началото й се струваше, че всичко става, както го е замислила. Именно тя уреди Амдиджефри да има неограничен достъп до предавателното устройство на кораба, макар децата изобщо да не подозираха това. Но оттогава изминаха много декади и ето сега… Имаше дни, в които владееше напълно тялото и мислите си. Друг път обаче само й се струваше, че се контролира напълно.

Още не можеше да определи какъв ден щеше да е днешният.

Тайратект крачеше покрай огражденията, с които беше увенчана новата стена. Това място наистина изглеждаше ново и различно от всичко останало, но трудно би могло да се нарече замък. Стийл го беше издигнал набързо, преследван от безумна паника. Южната и западната стена бяха много дебели, с прокопана в тях гъста мрежа от коридори. Но от северната страна имаше места, които приличаха по-скоро на обикновена ограда, укрепена с чакъл. Ала за краткото време, с което разполагаше Стийл, нищо повече не би могло да се направи. Тя поспря за миг, душейки с широко отворени ноздри аромата на прясно нарязано дърво. Гледката от върха на Хълма със звездния кораб бе по-завладяваща от всякога. Дните ставаха все по-дълги. Беше дошло времето на белите нощи и между залеза и изгрева цареше сив полумрак. Наоколо отново останаха само мръсни ивици сняг, които не изчезваха дори в най-топлото лято. По откритите и огрени от слънцето поляни зеленееше буйна папрат. От мястото, където стоеше, Тайратект можеше да вижда на километри наоколо — чак докъдето синевата на морето се смесваше с крайбрежните острови.

От гледна точка на здравия разум би било истинско самоубийство да се атакува новата крепост дори сега, когато още не бе довършена изцяло. Тайратект горчиво се усмихна на себе си. То се знае, кралицата на дърворезбарите щеше да пренебрегне всичко, което й повелява здравият разум. Старата владетелка си мислеше, че разполага с всесилно тайно оръжие, което би разбило крепостните стени даже от няколкостотин метра разстояние. До последния момент шпионите на Стийл докладваха, че кралицата се е хванала на уловката и нейната малобройна армия заедно с недодяланите оръдия настъпват по суша към техните владения.

Тайратект се спусна по стълбата към вътрешния двор. Докато слизаше надолу, дочу отнякъде слаб тътен. Сякаш идваше от север, откъм долчинките покрай брега. Артилеристите на Стийл бяха започнали утринното учение. Когато времето беше ясно, шумът се чуваше чак до хълма. Беше наредено ученията да не се провеждат близо до нивите. Никой освен шепа слуги и неколцина полски работници не знаеше за новите оръжия. Вече разполагаха с трийсет оръдия и достатъчно барут за тях. Обхватът им стигаше почти петнадесет километра, три пъти по-голям от този на дърворезбарите. Бяха произвели дори барутни „бомби“, които избухваха при удар. Недалеч отвъд северните хълмове гората беше повалена изцяло, а взривовете изровиха земята чак до скалите отдолу.

Съвсем скоро — може би още днес — фленсериерите щяха да разполагат и с радиостанции.

Мътните да те вземат, кралице на дърворезбарите! Тайратект, естествено, никога не я беше виждала, но Фленсер познаваше добре тази глутница. По-голямата част от него имаше кръвна връзка с нея. „Нежната кралица“ го роди и въздигна до върховете на властта. Именно от Дърворезбаря Фленсер наследи свободата на мислене и склонността си към експериментиране. Кралицата сигурно е подозирала каква надменност дреме в него. Трябва да е знаела, че наследникът й ще стигне до крайности, каквито неговата родителка не би дръзнала да помисли дори. Когато чудовищната му природа най-сетне изскочи наяве и се разбра за първите му „експерименти“, кралицата трябваше да го убие. Или поне да го разчлени на отделни части. Вместо това го пратиха в изгнание… Където той създаде същества като Стийл, а те на свой ред започнаха да произвеждат други чудовища. Бяха решени да създадат едно царство, управлявано от безумци.

Едва след няколко века старият Дърворезбар беше решил най-сетне да поправи грешката си. И сега кралицата настъпваше със своята армия и оръжия като детски играчки. С всяка крачка тя се приближаваше към подготвения капан от стомана и огън. Само ако имаше начин да предупреди кралицата! Единствената причина Тайратект да е още тук бе клетвата, която даде пред самата себе си — да унищожи Движението на фленсериерите. Ако кралицата знаеше какво я чака тук, ако само подозираше за предателите в собствения си лагер, тя би имала шанс да оцелее. Миналата есен Тайратект едва не изпрати анонимно послание на юг. Имаше търговци, които снабдяваха със стока и двата кралски двора. Спомените на Фленсер й подсказваха кои от тях са независими. Тя беше готова да предаде по някой бележка върху един-единствен лист копринена хартия. В нея се съобщаваше за кацането на звездния кораб и оцеляването на Джефри. Забавянето на този план спаси живота й. Точно тогава Стийл й показа рапорт от своите шпиони при дърворезбарите, в който се говореше за другото човешко същество и за напредъка на дърворезбарите в изучаването на „компютъра“. В този доклад имаше неща, които би могъл да знае само някой от най-доверените на кралицата хора. Въпросът бе кой е той. Тайратект не го зададе, но и сама би могла да се досети, че предателят е Вендейшъс. Частите на Фленсер в глутницата на Тайратект добре помнеха своята глутница-близнак. Те все още поддържаха… взаимоотношения. Вендейшъс не притежаваше нито една от чертите на техния общ родител, но в него дремеха други скрити способности.

Стийл й показа доклада, само за да се изфука и да й докаже, че бе сполучил в нещо, което Фленсер никога не би дръзнал да предприеме. А това наистина беше страхотен удар. Тайратект поздрави Стийл по-сърдечно от обикновено… И тихомълком отложи плановете си да предупреди противника.

Тайратект тръгна да се разхожда из вътрешния двор. Навсякъде Стийл строеше дървени заслони. Повечето от тях приличаха на празни черупки. Той се надяваше да придума Равна да кацне на специалната площадка до централната кула.

Докато ситнеше из двора, един чифт от очите на Тайратект не спираха да оглеждат внимателно кулата. Стийл имаше намерение да я облицова отвън с най-качествения розов мрамор, който можеше да бъде намерен по земите им. Така щеше да се забелязва на километри височина от въздуха. Смъртоносните капани в нейната вътрешност обаче бяха най-съществената част от плана на Стийл. Те трябваше да гарантират неговия успех, дори спасителите да не кацнеха на мястото, което им беше приготвил.

Шрек и двама от главните слуги стояха на стълбите към заседателната зала. Те застанаха мирно, когато тя приближи. Тримата се отдръпнаха раболепно и коремите им се повлякоха по пода. Но в поведението им не личеше предаността и страхопочитанието, с което се отнасяха към нея миналата есен. Вече знаеха, че останалите части на Фленсер са били унищожени. Тайратект едва удържа усмивката си, докато преминаваше покрай тях. С цялата си слабост и всичките си проблеми, тя пак беше уверена, че ги превъзхожда.

Стийл вече беше в залата, сам. Най-важните срещи протичаха винаги така — само те двамата със Стийл. Тя си даваше ясна сметка за същината на техните взаимоотношения. Отначало Стийл беше ужасен от нейното пристигане. За него тя все още беше единственото същество, което не бе способен да убие. Десет дни след идването й той се разкъсваше от колебания дали да се преклони или да я разчлени. После обаче дойде вестта за смъртта на останалите части от Фленсер. Тайратект вече не беше Фленсер-в-очакване. Оттогава насетне се готвеше да посрещне смъртта. Но нейната слабост изведнъж се оказа и най-силната й защита. Стийл вече не се боеше. Освен това можеше да получи от нея разумен съвет по всяко време, без да се страхува, че тя застрашава властта му. Тайратект се превърна в духа от бутилката — мъдростта на Фленсер, лишена от ужасяващата му власт.

Този следобед той изглеждаше почти спокоен и кимна небрежно за поздрав, когато Тайратект влезе в залата. Тя отвърна на поздрава му. В много отношения Стийл беше нейното — на Фленсер — най-съвършено творение.

— Готово ли е всичко за голямото изпитание? — започна Тайратект. Най-сетне радиостанциите като че ли бяха завършени.

— Всеки момент ще сме готови. Но преди това искам да те питам как е най-добре да действаме. Моите хора ми казаха, че дърворезбарите вече са тръгнали насам. Ако се движат безпрепятствено, ще са тук след пет декади.

— Значи поне три декади преди пристигането на кораба на Равна.

— Точно. Ще успеем да се отървем от твоя стар враг много преди да е започнала играта с големите залози. Но… има нещо странно в последните съобщения на двукраките. Как мислиш, дали подозират нещо? Дали е възможно Амдиджефри да им казва нещо повече, отколкото знаем?

Точно тази своя неувереност се опитваше да прикрие Стийл, докато още мислеше, че пред него е Фленсер-в-очакване. Преди да отговори, Тайратект приседна на задните си хълбоци.

— Отговорът на този въпрос, драги Стийл, щеше да ти е известен, ако си беше направил труда да научиш по-добре езика на двукраките. Или да ми позволиш аз да го науча.

През зимата Тайратект отчаяно търсеше възможност да си поговори с децата насаме и да ги предупреди за клопката, подготвяна за спасителите на Джефри. Сега обаче размисли. Амдиджефри бе толкова доверчив и наивен! Ако подозираха коварството и измамата на Стийл, те не биха могли да го скрият от него. Пък и какво ли щеше да се промени, ако спасителите бяха известени за злодействата на Стийл. Тайратект вече беше виждала полета на звездния кораб. Самото му кацане можеше да се превърне в ужасно оръжие. Освен това… Ако замисълът на Стийл успееше, той нямаше да има нужда от помощта на пришълците.

След тези мрачни размисли Тайратект продължи на глас:

— Докато се преструваш така умело, няма от какво да те е страх. Не виждаш ли, че то те обича.

За момент Стийл изглеждаше много поласкан, но после подозренията му го връхлетяха с нова сила.

— Не знам какво да кажа. Постоянно ми се струва, че Амди ме подозира за нещо, сякаш разбира моята скрита цел.

Горкият Стийл! Амдиранифани беше неговото най-велико постижение, а той никога нямаше да проумее това. Именно с този експеримент наистина надмина своя Повелител. Успя да открие и усъвършенства метод, който досега принадлежеше единствено на Дърворезбаря.

— Гарантирам ти, че ако продължаваш да се отнасяш все така внимателно към тях, и двете деца ще са ти предани до гроб. От друга страна, наистина усетих някаква промяна в посланията от Равна. Тя като че ли стана много по-уверена и вече може да определи съвсем точно времето на пристигането им, въпреки че с тях очевидно се е случило нещо. Не бих казала, че са по-подозрителни от преди. Явно приеха за чиста монета съобщението, че именно Джефри, а не Амди е предложил промяната в устройството на радиостанциите. Тая лъжа между другото беше много добър ход. Погъделичка самочувствието им на по-висши същества. Ако се срещнем при равни условия, ние със сигурност ще сме по-добрите, но те още не бива дори да подозират за това.

— Защо тогава изведнъж станаха толкова напрегнати и нервни?

Останките свиха рамене.

— Търпение, драги ми Стийл! Сигурно и Амдиджефри е забелязал това. Опитай се да му внушиш да ги попита на какво се дължи тяхната нервност. Лично аз подозирам, че двукраките си имат и други грижи. — Тайратект млъкна и извърна всичките си глави към Стийл. — Възможно ли е твоят „източник“ при дърворезбарите да открие отговор на този въпрос?

— Твърде е възможно. Тоя компютър е най-голямото им предимство. — Стийл постоя мълчаливо, хапейки нервно лапите си. После рязко се отърси, сякаш искаше да се отърве от многото страхове, които го връхлитаха непрекъснато. — Шрек!

Дочу се топуркане на лапи. Вратата се отвори и Шрек промъкна една от главите си вътре.

— Да, сър!

— Донеси радиостанциите тук, а после попитай Амдиджефри дали може да слезе, за да поговорим.

Радиостанциите наистина изглеждаха много красиво. Равна твърдеше, че основните им части могат да бъдат открити от всяка цивилизация, която в своето развитие е стигнала нивото на фленсериерите. Това обаче беше трудно за вярване.

Пристигна и Амдиджефри. Те запрепускаха игриво из залата, навираха носове в уредите и подвикваха на Стийл и Останките от Фленсер. Понякога дори беше трудно да се повярва, че не бяха една глутница и че Двукракото не е сред нейните членове. Стояха толкова плътно един до друг, сякаш представляваха едно неделимо цяло. Много често Амди отговаряше на въпроси, отправени към Джефри и казваше „аз“, имайки предвид тях двамата.

Днес обаче между човешкото същество и глутницата беше възникнало някакво противоречие.

— О, моля ви, господарю, нека аз да ги изпробвам!

Джефри избърбори нещо на самнорск. Когато Амди не преведе думите му, той ги повтори отново, този път по-бавно. Гледаше право в Стийл.

— Не бива. Това е (неразбираема дума, неразбираема дума) много опасно. Амди е (неразбираемо) малък. Освен това (неразбираемо) разполагаме с много малко време.

Фленсер се напрягаше да схване смисъла на казаното. Мътните да го вземат! Рано или късно щеше да им излезе през носа, че не залягаха по-упорито върху езика на двукраките.

Стийл слушаше внимателно човешкото същество, после въздъхна с подкупваща кротост.

— Но, моля ви, Амди, Джефри. Какъв е проблемът?

Неговият самнорск беше малко по-разбираем за Останките от Фленсер, отколкото речта на човешкото дете.

Амди се поколеба за миг.

— Джефри мисли, че пелерините с радиопредавателите са твърде големи за мен. Но вижте сам — не ми стоят толкова зле.

И Амди заподскача около един от черните квадрати, дърпайки нетърпеливо неговата мека като кадифе материя към пода. После го наметна върху гърба и раменете на най-едрата от своите части.

Сега радиостанцията доби наистина вид на широка наметка — шивачите на Стийл бяха пришили закопчалки на раменете и под корема. Въпреки това обаче покривалото беше огромно за малкото телце на Амди. Той стоеше вътре в него като в палатка.

— Виждате ли, виждате ли! — Малката му главичка се промуши навън и се обърна най-напред към Стийл, а после и към Тайратект, стараейки се да ги убеди в своята правота.

Джефри пак каза нещо. Глутницата на Амди заквича сърдито насреща му, после продължи по-разбираемо:

— Джефри постоянно се тревожи, но все пак някой трябва да изпробва радиостанциите за първи път. Има само един малък проблем със скоростта. Радиото е много по-бързо от звука. Затова Джефри се притеснява, че то може да обърка глутницата, която го използва. Но според мен това е глупаво. Нима е възможно да е по-бързо от няколко глави, събрани накуп, които мислят заедно!

Последното прозвуча като въпрос. Тайратект Фленсер се усмихна. Глутницата кутрета още не се беше научила да лъже, затова тя се досети, че Амди вече знае отговора на този въпрос. И той не е в подкрепа на неговата позиция.

В другия край на залата Стийл слушаше с високо вдигнати глави — самото въплъщение на благостта и търпимостта.

— Съжалявам, Амди, но наистина е много опасно ти да го изпробваш първи.

— Но аз съм смел и искам да помогна!

— Съжалявам. Едва след като се убедим, че е безопасно…

Амди издаде гневен писък, който беше много по-висок от обичайния вътрешен говор на глутниците и почти стигаше височината на мисленето. Той се струпа около Джефри, бутайки гневно краката му със задните си хълбоци.

— Отвратителен предател! — извика той и продължи да обижда на самнорск.

Трябваха му десетина минути, докато престане да се муси и цупи. Двамата с Джефри седяха на пода и джавкаха нещо на самнорск един срещу друг. Тайратект ги наблюдаваше, но не изпускаше от поглед и Стийл в другия край на залата. Ако иронията можеше да се чува, то в момента всички те бяха глухи за нея. През целия си живот Фленсер и Стийл бяха експериментирали върху други живи същества и опитите обикновено довеждаха до тяхната смърт. Сега обаче имаха доброволец, който направо молеше да бъде пожертван в името на експеримента… въпреки това неговото желание щеше да бъде отхвърлено. Дори Джефри да не се беше възпротивил, глутницата на Амди беше твърде ценна за тях, за да я пожертват толкова лесно. Нещо повече, Амди е осморка. Беше същинско чудо, че толкова многобройна глутница изобщо се държи нормално. Рисковете, които съпътстваха употребата на радиостанциите, щяха да са много по-големи за такъв като него.

Ето защо им оставаше да намерят по-подходяща жертва за този опит. Някой от многобройните клетници наоколо. Как ненавиждаше Фленсер и неговата премерена жестокост! Аз съм много по-лоша от Стийл. Аз създадох Стийл. Тя отново си припомни какво я терзаеше още от самото начало. Това се оказа един от лошите й дни, когато същността на Фленсер се надигаше от тайните кътчета на съзнанието й. Една достатъчно силна и волева душа би била способна да се откаже от долната си природа и да се превърне в съвсем нова личност… Докато накрая не стане отново самата себе си.

— Аз ще изпробвам радиото. — Тя сякаш изрече думите още преди да ги е помислила. Слаб и глупав самохвалко.

— Какво? — невярващо попита Стийл. Но казаното беше достатъчно ясно и той много добре разбра неговия смисъл.

Останките от Фленсер се усмихнаха хладно.

— Искам сама да се убедя какво може това радио. Позволи ми да опитам, драги Стийл.

Радиопредавателите бяха изнесени навън в двора. Невероятните лапи на Джефри му помогнаха да намъкне наметките и да ги нагласи, както трябва по телата си.

Преди двадесет години, когато Тайратект още беше млада новосформирана глутница, тя обичаше да си играе със своя родител, от когото се беше отделила, сред обраслите с остра трева дюни около езерото Китчери. По на юг се намираха Скалистите брегове. Там речните ръкави си бяха пробили път към голямата вода направо през камъка. Понякога Тайратект тръгваше нагоре срещу течението по речните ръкави, заобиколени от изгладени до блясък от водата скали. Налагаше си нещо като наказание — по този път имаше места, където камъкът притежаваше кристална твърдост и изобщо не поглъщаше звуците. От всички страни кънтеше ехо, което можеше да лиши от разум всеки преминаващ. Тя се чувстваше така, сякаш е заобиколена от свои двойници, а те самите също възпроизвеждаха копия. Всички разсъждаваха с нейните мисли, но не синхронно, а в канон.

Радиото на Амдиджефри беше почти като скалите на Китчери. Във всеки случай усещането бе достатъчно познато, че да оцелее в тези условия. Тайратект се съвзе и се видя, струпана на купчина. Трябваше да изминат няколко дълги секунди преди да успее да задейства радиото. Амди и Стийл я наблюдаваха през цялото време. Човешкото същество разтърсваше едно от телата й и говореше безспир. Тайратект близна лапата на момчето и после изправи на крака почти всичките си части. Чуваше само собствените си мисли, но те отекваха много по-бързо, отколкото ехото сред скалите.

Тайратект отново се повлече по корем. Няколко от нейните части започнаха да повръщат в прахта. Имаше чувството, че наоколо всичко искри — нестройно и объркано. „Но мисълта ти е още ясна! Вкопчи се в нея! Дръж се!“ Всичко беше въпрос на координация и синхрон. Тя си спомни, че Амдиджефри я беше предупредил колко бързо е радиото. По някакъв начин беше същото като крещящите скали при езерото.

Тайратект разтърси глави, опитвайки се да се съвземе от свръхестествените усещания.

— Дайте ми малко време — каза тя и гласът й прозвуча почти спокойно. Огледа се наоколо. Бавно. Ако се концентрираше и не правеше резки движения, би могла да мисли. Тя внезапно усети наметките с цялата им тежест — те плътно притискаха всичките й уши. Явно предназначението им е да я оглушат, да я изолират. Мислите й вече не бяха по-объркани, отколкото след някой от редовните кошмари нощем.

Тя бавно се изправи на крака и се поразходи в свободното пространство между Амди и Стийл.

— Чувате ли ме? — попита неуверено.

— Да — отвърна Стийл и нервно отскочи от нея.

Точно така. Наметките изолираха шума също като най-стабилната тапицерия. Всеки звук в честотите на мисленето щеше да бъде напълно погълнат. Но вътрешния говор на глутницата на самнорск се състоеше от нискочестотни звуци — те трудно биха могли да бъдат заглушени. Тя замръзна на място, задържайки дъха си. Можеше да чуе пеенето на птиците и как някъде в задния двор режеха дърва. А и Стийл беше едва на деветдесетина сантиметра от нея. В друг случай шумът от мислите му би я подлудил. Тя се напрегна да ги дочуе… В главата й звучаха само нейните собствени мисли и непрестанното жужене, което сякаш идваше от всички посоки.

— Значи ние се надяваме, че това нещо ще ни помогне да контролираме битката — учудено рече тя. После всичките й части се обърнаха и тръгнаха към Амди. Приближи се на шест метра, после между тях останаха само три. И въпреки това не дочуваше нито звук от неговите мисли. Очите на Амди се разширяваха все повече и повече. Кутретата обаче не помръднаха от мястото си — в един момент дори й се стори, че всичките осем части се наклониха още повече към нея.

— Ти си знаел за това отпреди, нали? — обърна се към него Тайратект.

— Надявах се, че ще е точно така! О, как се надявах! — Той пристъпи още по-близо. Помежду им останаха само сто и петдесет сантиметра. Миг по-късно осморката вече наблюдаваше нейните пет части само от една педя разстояние. Той протегна нослета и отърка муцуни о Тайратект. Шумът от мислите му долиташе приглушено през покривалата, все едно кутретата се намираха поне на петнайсет метра разстояние. Няколко мига се гледаха един друг, вцепенени от почуда. Муцуните им се опираха, а въпреки това те продължаваха да разсъждават съвсем нормално. Амди нададе тържествуващ вик и се втурна сред частите на Тайратект, препускайки назад-напред между краката й.

— Виждаш ли, Джефри! То работи, то работи! — закрещя на самнорск той.

Тайратект потрепна при внезапното нарушаване на нейната цялост и почти изгуби контрол върху мислите си. Това, което беше станало току-що… Откакто свят светува такова нещо не беше се случвало. Какво ли би станало, ако мислещи нормално глутници започнат да работят рамо до рамо! Умът й дори не можеше да обхване всички възможности, които се разкриваха пред тях.

Стийл се престраши да приближи още малко и получи няколко бързи прегръдки от Джефри Олсъндот. Лордът се постара да се присъедини, доколкото може, към бурната радост, но все още не осъзнаваше напълно какво точно се е случило. Разумът му не беше способен да обеме бъдещите перспективи.

— Прекрасен резултат като за първи опит — пророни той. — Но въпреки всичко използването му изглежда доста болезнено. — Две от неговите части се взираха втренчено в Тайратект. — Затова трябва да свалим тези устройства и да ти позволим да си поемеш дъх.

— Не! — извикаха почти в един глас Амди и Тайратект. Тя се усмихна на Стийл. — Та ние дори не сме го изпробвали, както трябва, нали така? Неговото най-важно предназначение всъщност е за връзка от голямо разстояние. — „Или поне си мислехме, че това е главната ни задача.“ Сега обаче се оказа, че това устройство може да доведе до революционни промени, дори да работеше само на нормалните говорни честоти.

— А, така ли? — усмихна се криво Стийл към Амди, но в същото време правеше свирепи физиономии към Тайратект с муцуните, които кутретата не можеха да видят. Джефри продължаваше да стиска два от вратовете му. — Е, щом е така — продължете, но по-предпазливо. Никой не би могъл да знае какво ще се случи, ако надхвърлите прекалено нормалния обхват.

Тайратект освободи две от частите си от възторжения Амди и те отстъпиха няколко крачки встрани. Мисленето й продължаваше да е съвсем ясно като досега, но въпреки това чувството беше много объркващо. Тя постепенно започна да чува собствените си мисли. Почти без усилие поддържаше равновесието между отделните си части. Внимателно се раздели на две и отдалечи двете групи с още девет метра. Това беше максималното разстояние за частите на една глутница, без нейната личност да се разпадне. Но в нормални условия вече се чувстваха затруднения в мисленето.

— Чувствам се така, сякаш главите ми продължават да са прилепени една до друга — смаяно произнесе Тайратект. — Още колко мога да се отдалеча? — прошепна тя към Амди.

Кутретата изхихикаха почти като човешко същество и той притисна глава към една от нейните.

— Не съм сигурен, но можеш спокойно да отидеш чак до външната стена.

— Добре тогава — каза отново с нормалния си глас тя, за да може и Стийл да я чуе. — Нека да видим дали мога да се отдалеча още малко. — Две от частите й изминаха още три метра. Сега глутницата беше разполовена и двете групи се намираха на цели осемнайсет метра разстояние!

Стил не можа да овладее изумлението си.

— И сега?

Тайратект се разсмя.

— Мисълта ми е ясна като преди.

Двете й части обърнаха гръб на останалите и тръгнаха решително напред.

— Чакай! — изрева Стийл, скачайки на крака. — Толкова далече… — После обаче си спомни, че наоколо има и други свидетели и яростта му изведнъж се превърна в загриженост за нейното добро психическо здраве. — Толкова голямо разстояние е твърде опасно при първи опит. Върни се обратно!

Частите на Тайратект, които седяха до Амди, му се усмихнаха обезоръжаващо.

— Но аз изобщо не съм тръгвала на някъде, Стийл! — каза тя на самнорск.

Амдиджефри вече се заливаше от смях.

Частите от глутницата на Тайратект вече бяха разделени на четиридесет и пет метра. Двете, които постепенно се отдалечаваха от двора, предпазливо преминаха в тръс. Останалите с удоволствие наблюдаваха как Стийл се опитва да преглътне яростта си. Мисълта й продължаваше да бъде кристално ясна, сякаш и петте й глави все още стояха събрани една до друга. Колко бързо всъщност беше това радио?

Тя премина съвсем близо до Шрек и стражите му, които охраняваха вратата.

— Ей, Шрек, какво ще кажеш за това? — обърна се една от частите й към него, наслаждавайки се на глупавото му изражение. Някъде отзад, където бяха останалите й членове и Амди, се дочуха виковете на Стийл, който нареждаше на Шрек да я последва.

Лекият тръс се превърна в свободен бяг. Двете части се разделиха — едната се спусна на север към вътрешния двор, а другата пое на юг. Шрек и неговите подчинени се опитваха да я следват, подгъвайки крака от смайване. Глутницата на Тайратект вече беше разделена от плътната каменна маса на централната кула. Внезапно нейните мисли, предавани по радиото, се превърнаха в неясно жужене.

— Не мога да разсъждавам — изфъфли тя към Амди.

— Дръпни каишките с уста. Направи така, че мислите ти да се усилят.

Тайратект го послуша и жуженето се изгуби. Тя възвърна самообладанието си и дръзко заобиколи звездния кораб. Една част от нея вече стигаше недовършения строеж. Занаятчиите спряха работа и загледаха изумено след нея. Един-единствен член от глутница беше знак за непоправимо нещастие или пък показваше, че глутницата е изпаднала в амок. В подобни случаи останалите залавяха самотника, но сега частта от глутница беше облечена в господарска златотъкана наметка. Освен това зад нея тичаха Шрек и неговата охрана, които крещяха на всички да се отдръпнат от пътя й.

Тайратект обърна глава към Стийл и в гласа й прозвуча нескрита радост.

— Аз летя!

Тя препусна покрай скупчените в пълно изумление работници и се устреми към крепостната стена. Намираше се едновременно навсякъде, разпростирайки се все повече и повече. Триумфът на тези няколко секунди щяха завинаги да бележат нейната душа. За тях поколенията щяха да разказват легенди дори след хиляда години.

Стийл приклекна безсилно. Даде си сметка, че вече не владее положението. Шрек и подчинените му вече бяха чак от другата страна на централната кула. Единствената информация за онова, което става оттатък, идваше от самата Тайратект. Можеха да съдят за случващото се и по ужасените викове на свидетелите.

Амди заподскача нетърпеливо около Тайратект.

— Кажи ми къде се намираш! Къде си сега?

— Намирам се почти до външната крепостна стена!

— Не отивай по-далеч — хрисимо рече Стийл.

Тайратект обаче почти не чу неговите думи. Тя се опиваше от миговете слава, които съдбата й предопредели да изживее. Започна да се катери по стълбата от вътрешната страна на стената. Стражите наоколо търтиха да бягат, а някои от тях като обезумели направо взеха да се хвърлят долу в двора. Шрек продължаваше неотклонно да я следва, надавайки викове, за да й разчисти път.

Двете части, една след друга, се озоваха до парапета на крепостната стена.

Тайратект си пое дълбоко въздух.

— Добре ли си? — попита я Амди.

— Аз… — Тайратект се огледа, търсейки да съзре собствената си глутница. От мястото си върху южната част на крепостната стена можеше да види своите останали членове, наклякали във вътрешния двор. Малката купчинка долу, около която проблясваха златисти искри, всъщност бяха трите нейни части и Амди.

Войниците на Шрек се промъкнаха още по-близо. Той изпрати неколцина, за да получат нареждания от нея.

— Слизам след няколко минути. Само още няколко минути… — Тайратект изрече тези думи едновременно на войниците върху крепостната стена и на Стийл, който клечеше до нея долу в двора. После отново се обърна, за да хвърли последен поглед на своите владения.

Засега беше отделила две от частите си на по-малко от половин километър от глутницата и въпреки това не усещаше никакви затруднения, докато мислеше. Координацията между частите й си оставаше същата, сякаш всички те стояха скупчени една до друга. А освен това имаше допълнителна възможност да затегне ремъците и да усили връзката между членовете си. Какво ли щеше да стане, ако и петимата се пръснат на километри разстояние един от друг? Тогава целият Север можеше да се смали до размера на нейните покои!

Ами Фленсер? Вярно, Фленсер. Къде ли беше отишъл той? Тя все още различаваше неговите спомени, но въпреки това… Тайратект си припомни, че за миг изгуби съзнание, точно когато радиото започна да работи. Наистина се искаше невероятно усилие и свръхумения, за да продължиш да мислиш с такава скорост. Май лорд Фленсер никога не беше преминавал между кънтящи скали! Тайратект се усмихна. Изглежда отново можеше да бъде самата себе си, докато използва радиопредавателите. В такъв случай… Тайратект отново огледа пейзажа пред себе си. Фленсер беше създал велика империя. Ако новото изобретение проработеше нормално, тогава бъдещите победи и завоевания щяха да я превърнат в световна сила за вечни времена.

Тайратект се извърна към войниците зад нея.

— Е, вече съм готова да се върна при лорд Стийл.

Тридесет и едно

В разгара на лятото армията на дърворезбарите тръгна на север. Подготовката на похода беше неистова и Вендейшъс се постара да изтощи себе си и всички останали до последен дъх. Трябваше в най-кратък срок да бъдат направени трийсет оръдия. Скрупило изля седемдесет метални тръби, преди да успее да получи трийсет оръдия с необходимото качество, които при това да стрелят точно. После трябваше да бъдат обучени артилеристите и да се открие безопасен начин за стрелба, та да не избият собствените си войници. Когато всичко бе направено, оставаше да се погрижат за каруци за транспортиране и кероги, които да ги теглят.

Никой не се заблуждаваше, че е възможно да скрият абсолютно всичко от очите на съгледвачите, но беше важно да запазят в тайна детайлите на предстоящата операция.

Армията тръгна по суша. Войската наброяваше хиляди глутници, но те не трябваше да се събират накуп преди да стигнат най-гъстите лесове. Би било много по-лесно да изминат първата част от пътя по море, но фленсериерите бяха разположили свои наблюдатели по всички възвишения из фиордите. Ето защо избраха горските пътища и местата, за които Вендейшъс предварително се беше погрижил да бъдат прочистени от вражески агенти.

Отначало придвижването вървеше гладко, поне за тези, които се возеха в каруците. Джоана пътуваше в една от последните коли заедно с кралицата и Компютъра. „Дори самата аз започнах да гледам на него като на някакъв оракул“, помисли си момичето. Колко жалко, че той не можеше наистина да предсказва бъдещето.

На идване Книжовника, Джоана и Пилигрима пропътуваха разстоянието от владенията на Фленсер до пристанището на дърворезбарите само за три дни. На армията обаче щяха да са необходими почти трийсет денонощия.

Въпреки прекрасното време, те вече започваха да изпитват затруднения. Понякога по обед ставаше дори горещо, а постоянният вятър изсушаваше всичко по пътя си. През цялото време се налагаше да бъдат много предпазливи с лагерните огньове. Под ослепителното слънце те лесно можеха да бъдат забелязани от километри разстояние. Скрупило най-много страдаше от това. Той не се надяваше да изпробва оръдията по време на пътуването, но поне очакваше да обучи „своите“ войници на открито.

Скрупило беше член на Съвета на кралицата и неин главен инженер. След първия опит с оръдието обаче той вече настояваше да бъде титулуван като „Главнокомандващ артилерията“. Той се влюби до полуда в оръдията. За останалите глутници огнестрелното оръжие беше истинско мъчение. Не след дълго обаче Джоана се убеди, че тренировките имат ефект. Артилеристите вече без усилие можеха да насочват оръдията само с едно-единствено действие, да ги натъпкват с фалшив барут и гюле и да изревават командата, отговаряща на човешкото „Огън!“.

На двадесет и петия ден армията попадна в най-голямата долина, която беше им се изпречвала по пътя от началото на похода досега. Точно през средата й, почти скрита от гъстата гора, минаваше река, чийто води се вливаха в западното море. На Страум Джоана никога не беше виждала нещо подобно на склоновете в тази долина. В горния си край бяха стръмни и остри, по-надолу започваха полегатите места и накрая преминаваха в меките очертания на равнината, която следваше речното корито.

Кралицата и нейната армия стояха под прикритието на гората точно на ръба на стръмния склон. Докато кралицата и Вендейшъс крякаха оживено, Джоана се изтегна сред цветята и се отдаде изцяло на насладата от прекрасната гледка. Въздухът беше прозрачен като кристал, какъвто бе навсякъде в света на Остриетата. На изток и на запад очертанията на долината се губеха в далечината и тя изглеждаше безкрайна. Реката приличаше на сребърна нишка, която проблясваше тук-там из гъсталака на гората.

Пилигрима я побутна с нос и посочи към кралицата. В този момент тя оживено сочеше нещо над ръба на склона.

— Назрява голяма караница. Искаш ли да ти превеждам?

— Да.

— Кралицата не харесва този път — Перегрин отново имитира тембъра на кралицата, с който тя говореше самнорск. — Смята, че е твърде открит. Дори да се намира на няколко километра разстояние от нас, всеки на отсрещния склон би могъл да преброи съвсем точно колко са каруците ни.

През това време Вендейшъс въртеше глави във всички посоки по обичайния си маниер. Той кудкудякаше нещо и от тона му Джоана и сама можеше да разбере, че е много ядосан. Пилигрима се изсмя и преправи гласа си като този на шефа на сигурността.

— Ваше величество! Моите разузнавачи претърсиха цялата долина чак до отсрещния склон. Не ни грози никаква опасност.

— Знам, че си способен да извършиш чудеса, но наистина ли мислиш, че северният склон е претърсен сантиметър по сантиметър? Та той се простира поне на пет километра разстояние, а аз още от моята младост си спомням, че освен това е издълбан от хиляди пещери. Но няма какво да ти обяснявам, аз съм ти предала всичко ценно от моя опит.

— Именно това го е спряло! — изхихика Перегрин.

— Хайде де, не можеш ли да превеждаш, без да коментираш казаното!

До този момент Джоана беше изучила сравнително добре езика на тялото и особеностите в интонацията на Остриетата. Понякога дори й се струваше, че улавя смисъла на звуците, които издаваха те.

— Добре, де, добре.

Кралицата вдигна малките си и приклекна. Тонът й стана помирителен.

— Ако времето не беше толкова ясно или пък имаше нощи, можеше и да опитаме, но сега… Спомняш ли си старата пътека? Тя е на петнайсетина километра оттук навътре в сушата. Сигурно вече е обрасла и непроходима, пък и да се връщаме назад…

Вендейшъс издаде гневен съскащ звук.

— Пак ти казвам, този път е напълно безопасен! По другата пътека ще загубим напразно няколко дни! А пристигнем ли със закъснение при фленсериерите, тогава излиза, че всичките ми усилия са отишли на вятъра! Трябва да минем оттук!

— Оппала! — Пилигрима не устоя на изкушението да реагира на казаното от двамата. — Старият Вендейшъс май доста се увлече.

Главите на кралицата рязко се извърнаха. Гласът на Перегрин продължи да я имитира.

— Разбирам твоята загриженост и безпокойство, глутница от моята глутница. Но ние ще минем там, където кажа аз! Ако това е твърде неприемливо за теб, аз с огромно съжаление ще приема твоята оставка.

— Но ти имаш нужда от мен!

— Да, но не толкова голяма.

Джоана внезапно осъзна, че походът можеше да приключи точно на това място, без да е произведен дори един изстрел. Закъде бяха без Вендейшъс?! Тя притаи дъх и се втренчи в двете глутници. Частите на Вендейшъс подтичваха в малки кръгове, като от време на време спираха, за да изгледат гневно кралицата. Най-накрая той преви всичките си вратове.

— Ъ-ъ-ъ, моите извинения, Ваше величество. Докато вие смятате това за необходимо, аз ще продължа да изпълнявам своите задължения.

Кралицата също се поотпусна и дори се протегна да погали кутретата си. Те й отвърнаха по същия начин, избухвайки в нечленоразделни викове и съскане.

— Извинен си. Имам нужда от твоето независимо становище, Вендейшъс. То винаги е било съвършено разумно.

Вендейшъс слабо се усмихна.

— Аз пък не мисля, че тая мижитурка изобщо притежава собствено мнение — прошепна Перегрин до ухото на Джоана.

Измина цяло денонощие преди да стигнат стария път. Както и се очакваше, пътеката беше обрасла с храсти и клони. Нещо по-лошо — на някои места дори нямаше следа от просека в гората. Сигурно дни наред щяха да си пробиват път през гъсталака, но дори кралицата да имаше някакви лоши предчувствия, тя не ги сподели с Джоана. Владетелката все пак беше на шестстотин години и често повтаряше, че на тази възраст всяко чуждо мнение се приема много трудно. Сега Джоана вече знаеше какво означава това.

На шестия ден, откакто бяха тръгнали по стария път и очакваха всеки миг да стигнат долината, се натъкнаха на вълците. Пилигрима ги наричаше така, но съществата, които Джоана видя, не приличаха на нито едно познато животно.

Тъкмо бяха изминали почти километър по сравнително открития и проходим път. Полъхът на вятъра се чувстваше дори между дърветата — сух и топъл, той духаше безспир към долината. И последните останки от сняг по земята се стопиха. Отвъд северния склон на долината се забелязваше мъглива пелена.

Джоана вървеше до каручката на кралицата. Пилигрима ситнеше на около десетина метра зад тях и от време на време казваше по някоя дума. През последните дни кралицата беше станала необичайно мълчалива. Изведнъж във въздуха се разнесе зов за тревога.

Само миг по-късно Вендейшъс се разкрещя на стотина метра пред тях. В пролуката между дърветата Джоана видя войниците, стигнали следващата извивка на пътя нагоре по възвишението. Те сваляха арбалетите от гърба си и стреляха срещу стръмнината над тях. Слънчевите лъчи се процеждаха през клоните на дърветата и правеха светли петна върху земята. Но тези петна изведнъж се раздвижиха и се пръснаха наоколо, щом войниците тръгнаха към тях. Настана невъобразим хаос. В бъркотията Джоана забеляза непознати същества, съвсем различни от Остриетата! Дребни, оцветени в сиво или кафяво, те пробягваха безшумно из сенките и осветените места. Момичето видя, че се спускат от страната на хълма, противоположна на тази, по която стреляха войниците.

— Обърнете се! Обърнете се! — изкрещя Джоана, но гласът й се изгуби сред общия смут и бъркотия. Пък и да я чуеха, кой ли би разбрал думите й на самнорск?!

Всички части на кралицата бяха вперили поглед към мястото на битката. Една от тях захапа ръкава на момичето.

— Виждаш ли нещо горе? Покажи ми къде е то!

Джоана започна със заекване да й обяснява, но малко след това и Перегрин го забеляза. Неговите квичащи викове се разнесоха над шума от схватката. После той се затича обратно по пътеката към Скрупило, който се опитваше да откачи едно от оръдията от колата.

— Джоана, помогни ми!

Кралицата се поколеба за миг, но после кимна.

— Върви! Изглежда наистина сме в опасност. Помогни им за оръдието, Джоана.

Разстоянието до каручката с оръдието беше само петдесетина метра, но се налагаше да пълзи нагоре по стръмното. Момичето побягна с всички сили. Нещо тежко тупна на пътеката зад нея. Беше част от войник! Тя се сгърчи и запищя. Дузина космати топки се нахвърлиха върху тялото и кожата се превърна в кървави ивици. След миг друга част се отърколи покрай Джоана, после още една. Краката на момичето се подкосиха, но то продължи да тича напред.

Уиккукракрана беше скупчил глави само на няколко метра от Скрупило. Всички негови възрастни части бяха въоръжени — ками в зъбите и металните остриета върху предните лапи. Той махна на Джоана да отиде при него.

— Натъкнахме се на вълче гнездо. — Говореше мъчително и сливаше думите. — Сигурно се намира някъде наблизо между дърветата. Обикновено е масивно образувание от пръст, подобно на малка крепостна кула. Трябва да го убием. Можеш ли да го видиш къде е?

Той явно не можеше да го забележи, въпреки че се оглеждаше на всички страни. Джоана се извърна назад към хълма. Битката като че ли вече затихна и оттам се носеха само агонизиращите писъци на Остриетата. Момичето посочи в тази посока.

— Да нямаш предвид онова тъмно нещо там горе?

Пилигрима не отговори, но частите му трепнаха и замахаха безразборно с камите. Джоана отскочи пред святкащите им остриета. Той вече бе успял сам да се пореже на няколко места. Прозвуча зов за атака. Джоана погледна към пътеката. Вече цяла година наблюдаваше глутниците, но това, което виждаше в момента, беше някакво… безумие. Някои от войниците се бяха пръснали в несвяст на такова разстояние, на което частите им не можеха да мислят заедно. Други — като кралицата например — стояха свити на кълбо, притиснали хълбоци една в друга, а главите им почти не се забелязваха.

Джоана видя как иззад най-близкото възвишение приижда сива вълна. Вълците. Всяко едно от тези пухкави кълбета изглеждаше невинно и беззащитно. Но когато бяха заедно… Краката на Джоана сякаш се вкопаха в земята, докато наблюдаваше как те разкъсват гърлата на един от войниците.

Момичето се огледа наоколо. По всичко личеше, че е единствената, която все още може да разсъждава трезво. Но единствената полза от това бе, че ясно осъзнава приближаването на своята смърт.

Гнездото трябва да бъде убито.

Върху каручката с оръдието зад нея беше останала само една от частите на Скрупило — Белоглавия. Смахнат както обикновено, когато е сам, той беше нахлупил наушниците си и душеше нещо около дулото на оръдието. Убий гнездото! Може пък тази идея да не се окаже толкова смахната.

Джоана се метна върху каручката. Колата тръгна назад по стръмния склон и се блъсна в ствола на едно дърво, но момичето изобщо не обърна внимание на това. Побърза да вдигне нагоре тялото на оръдието, както беше видяла да правят по време на ученията. Белоглавия навря нос в торбата с барута, но не можа да се справи само с един чифт челюсти. Без останалите части от глутницата сякаш беше без ръце и разум. Той извърна глава към Джоана. Широко отворените му очи гледаха с безнадеждно отчаяние.

Тя сграбчи торбата от другата страна и двамата натъпкаха барута в гърлото на оръдието. Белоглавия отново се зарови из останалите муниции, търсейки гюле. Безспорно имаше повече разум от едно куче, при това беше трениран. Може би двамата заедно щяха да постигнат нещо.

Вълците вече бяха само на няколко метра по-надолу. Тя щеше да устои на един-двама, но те нападаха с десетки — нахвърляха се върху самотните части на глутниците и ги разкъсваха. Трима от Пилигрима бяха наобиколили Белязаното чело и малките, но защитата им приличаше по-скоро на безсмислена суетня. Те дори бяха захвърлили камите и остриетата за лапи.

Джоана и Белоглавия най-сетне успяха да приготвят оръдието за стрелба. Той отново се метна към задната му част и взе да се суети около фитила. С това вече можеше да се справи и сам, защото обикновено стрелците бяха от по една част.

— Чакай, идиот такъв! — изрита го Джоана. — Най-напред трябва да насочим оръдието към целта!

Белоглавия изглеждаше страшно обиден. Не му стана много ясно в какво точно го обвиняват. Той пусна края на фитила, но все още държеше огнивото за запалване. Прикри бледото пламъче и заобиколи отстрани, решен да се промъкне между краката на момичето. Тя отново го отблъсна и погледна към възвишението. Онова тъмно нещо там горе. Това трябваше да е гнездото. Тя наклони дулото на оръдието върху стойката и го насочи към върха. Увенчаната с наушници глава на Белоглавия се протегна напред и пламъкът близна фитила.

Взривът едва не изхвърли Джоана от каручката. За миг тя не усещаше нищо друго освен ужасна болка в ушите. Най-сетне успя да се закрепи седнала, кашляйки от дима. В главата й кънтеше непрекъснат звън като от хиляди камбани. Малката кола се люлееше цялата — едната й част висеше над пропастта. Белоглавия се кандилкаше около цевта на оръдието. Джоана го дръпна към себе си и го погали по главата. Той кървеше. А може би тя беше ранена. Поседя замаяна още няколко мига, притеснена от вида на кръвта, чудейки се как изобщо беше стигнала дотук.

Някъде отзад някой крещеше пронизително. Няма време, няма никакво време. Тя се насили да застане на колене и се огледа. Мислите й течаха мъчително бавно.

Някои от дърветата по хълма бяха станали на трески. Бледожълтата дървесина светлееше между листата. На мястото, където доскоро се издигаше гнездото, тя видя купчина прясно изровена пръст. Значи все пак бяха успели да „убият“ гнездото, но… битката продължаваше.

По пътеката все още имаше останали вълци, но сега те бяха тези, които се мятаха като обезумели на всички страни. Забеляза как някои изхвърчат през ръба на пропастта и се разбиват върху дърветата и скалите отдолу. Сега вече можеше да се каже, че Остриетата се сражават. Пилигрима отново беше захапал камите. Муцуните и остриетата върху лапите му бяха почервенели от кръвта на нападателите.

Нещо сиво и окървавено се преметна през ръба на каручката и тупна в краката на Джоана. „Вълкът“ не беше по-дълъг от двайсет сантиметра, а козината му имаше мръсен сиво-кафяв оттенък. Приличаше на невинно домашно животинче, но острите му като игли зъби изщракаха зловещо на сантиметри от глезена й. Джоана стовари с все сила едното от гюллетата върху него.

През следващите три дни дърворезбарите хвърлиха всички сили да съберат пръснатата си екипировка и самите себе си в едно. През това време Джоана научи доста неща за вълците. Изстрелът на оръдието, който произведоха двамата с Белоглавия, беше пресякъл тяхната атака отведнъж. Без съмнение разрушаването на гнездото беше запазило живота на много войници, а спаси и целия поход. Вълците живееха на рояци също като пчелите и съвсем слабо напомняха действията на глутниците. Остриетата използваха колективното мислене, за да достигнат по-висок интелект; Джоана обаче не беше виждала разумна глутница, която да наброява повече от шест члена. Гнездата на вълците изобщо не се стремяха към висок интелект. Кралицата твърдеше, че едно гнездо може да бъде обитавано от хиляди вълци. Това, на което се бяха натъкнали, бе едно от най-големите, които се срещаха из горите. Но тази огромна маса не можеше да притежава разум, равен на човешкия. В способността си да реагира на определена ситуация тази тълпа сигурно можеше едва да достигне равнището на един-единствен член от някоя глутница. От друга страна обаче можеше да бъде много гъвкава и приспособима. Вълците запазваха способността си да действат самостоятелно дори на голямо разстояние от общото цяло. На стотици метри от гнездото те все още продължаваха да реагират адекватно и да действат като придатъци на своите „царици“. Пилигрима знаеше много легенди за гнезда, които притежават интелигентност, почти равна на тази при глутниците. Някои горски обитатели дори сключваха споразумение с такива гнезда, за да ги пазят, а в замяна ги снабдяваха с храна. Тъй като гнездата излъчваха мощни звукови вълни, които се разпространяваха на голямо разстояние, вълците успяваха да запазят координацията помежду си почти като частите в една глутница. Но ако някой разрушеше гнездото, те се разпадаха на отделни части като някоя елементарна компютърна система, лишена от управление.

Преди да бъде разрушено обаче, гнездото причини доста щети на армията на дърворезбарите. Обитателите му бяха изчакали търпеливо, докато войниците навлязат в неговата територия. После вълците, разположени в широк кръг около своя дом, бяха използвали звукова мимикрия, за да подмамят глутниците надалеч от гнездото. Това предизвика безразборната стрелба в противоположната на гнездото посока. При започването на истинската атака, гнездото беше започнало да издава нетърпими за глутниците звуци, които станаха причина за неистовия хаос. По думите на пострадалите този шум бил много по-силен и концентриран, отколкото използваните „режещи“ звуци срещу отделните глутници, пръснати из гората. „Режещите“ звуци причиняваха нетърпима болка на дърворезбарите и ги сковаваха от страх, но не довеждаха до пълна лудост, както се случи при нападението на самото гнездо.

По време на битката бяха поразени повече от сто глутници. Някои от тях, в състава на които имаше и кутрета, се свиваха на кълбо, опитвайки се да опазят малките. Други, като Скрупило например, се „взривиха на парчета“. Няколко часа след нападението повечето от засегнатите се върнаха при кервана и се събраха отново. Те бяха доста замаяни, но поне не бяха ранени. Оцелелите войници се пръснаха из гората наоколо да търсят частите на своите пострадали другари. Урвата стигаше до двайсет метра дълбочина. Падналите долу се бяха разбили в голите скали на дъното. Откриха пет трупа и двайсетина сериозно ранени части. Две от каручките също се бяха преобърнали в пропастта и от тях останаха само трески. Поне имаха късмет, че изстрелът на оръдието не предизвика пожар в гората.

След края на битката слънцето беше изминало три пъти своя дълъг път по небето. Армията на дърворезбарите постепенно се възстановяваше в построения набързо лагер край реката, скрит в гъсталака на долината. Вендейшъс разположи въоръжени със сигнални огледала наблюдатели по северните склонове. Мястото беше доста скътано и сравнително безопасно.

В последния ден от техния престой кралицата свика всички глутници с изключение на охраната и наблюдателите по склона. Това беше най-голямото струпване на глутници на едно място. Джоана не беше виждала подобно нещо, откакто убиха семейството й. Само дето тези тук не бяха агресивни и не нападаха. Докъдето стигаше погледът стояха струпани множество глутници, но всяка от тях гледаше да се държи поне на пет метра от своите съседи. По някаква необяснима причина това събиране напомни на момичето за Звездния парк на Страум. Там семействата идваха на пикник, всяко с традиционното си одеяло, отличаващо се от останалите по своите шарки. Само че тук всяко „семейство“ представляваше една-единствена глутница, а заедно те съставляваха едно военно образувание. Стояха строени в правилни редици около своята кралица. Перегрин Уиккукракрана почти не се забелязваше, скрит в сянката на дърветата на около десетина метра зад повелителката. Да си член от семейството на кралската особа не беше официална длъжност. Отляво на кралицата лежаха живите доказателства за последиците от засадата — ранени части с превръзки и шини. Но тази гледка не беше най-ужасяващото нещо. Наоколо бродеха и „ходещите рани“, както ги наричаше Пилигрима. Това бяха самотни части, двойки или тройки, оцелели след унищожаването на своите глутници. Някои от тях се стараеха да съсредоточат вниманието си върху онова, което се говореше, но повечето стенеха високо или пък прекъсваха от време на време думите на кралицата с напълно безсмислени уточнения. В паметта на Джоана отново изникна случилото се с Книжовника Джакерамафан. И все пак тези тук бяха живи. Повечето вече се опитваха да се слеят с други и да образуват напълно нова личност. Някои наистина имаха шанс да оцелеят, както стана с Перегрин Уиккукракрана. На мнозина обаче предстоеше дълъг и мъчителен процес, докато отново се превърнат в цялостни личности.

Джоана седеше до Скрупило в първия ред войници точно срещу кралицата. Главнокомандващият артилерията стоеше в стойка „свободно“ според устава на Остриетата — беше приклекнал върху задните си хълбоци, гърдите му бяха изпъчени, а всички глави гледаха, без да помръдват към своята владетелка.

Кралицата беше облечена в своята парадна униформа. Всяка от главите й беше обърната към различна група от събралото се множество. Джоана все още не разбираше езика на Остриетата, но все пак започваше да научава по нещо оттук-оттам. В зависимост от интонацията лесно разпознаваше вида емоция. Вече знаеше, че дрезгавото аф-аф-аф тук минава за аплауз. Напоследък, ако се заслушаше внимателно, тя схващаше значението дори на цели думи.

… Ето, точно в този момент кралицата отправяше хвалебствени слова към своите слушатели. Одобрителното аф-аф-аф се надигна от всички страни. Звуковата картина наподобяваше стадо тюлени. Една от главите на кралицата се наклони към купата пред нея и тя измъкна от там някаква богато гравирана дрънкулка. После произнесе името на една от глутниците.

От първите редици на събралото се множество излезе един-единствен член и запреплита крака към кралицата. Накрая почти допря нос в муцуната на най-близката част на кралицата. Владетелката спомена нещо за проявена смелост, а после две от нейните части привързаха дървената — брошка? — към куртката на наградения. Частта се завъртя около себе си и се върна обратно при своята глутница.

Кралицата извади нов почетен знак и извика името на друга глутница. Джоана се протегна към Скрупило.

— Какво става тук? — рече учудено тя. — Защо само единични части получават медалите?

И освен това как издържаха на толкова близко разстояние до кралицата?

От началото на парада Скрупило стоеше скован и много по-нервен от останалите. Сега обаче извърна глава към нея.

— Шшшт! — После се опита отново да извие врат към кралицата, но Джоана побърза да се вкопчи в една от куртките му. — Глупаво момиче — процеди най-накрая той, — наградата е за цялата глутница, но само една част бива излъчена, за да я приеме. Ако всички се скупчат там, ще настане същински хаос.

Хм. Една след друга още три глутници „излъчиха по една част“ и получиха отличията си. Цялата церемония се извършваше стегнато и с безпогрешни движения, също както е било при военните паради на хората, за които разказваше историята. Някои от наградените се държаха достойно през цялото време, други ставаха плахи и объркани, щом приближаха кралицата.

Най-накрая Джоана не издържа.

— Ей, Скрупило, а ние кога ще получим своите медали?

Този път той дори не я удостои с поглед; всичките му глави се взираха неотклонно в кралицата.

— Последни, естествено. Ние двамата убихме гнездото и спасихме живота на кралицата.

Но Джоана забеляза, че целият се тресе от напрежение. Той безумно се страхуваше! Внезапно тя разбра каква е причината за тоя страх. Кралицата без усилие можеше да съхрани съзнанието си, дори при толкова близко присъствие на чужда част. Но това беше непосилно изпитание за самотната част, колкото и кратко да траеше. Да изпратиш една от своите части сред членовете на друга глутница означаваше да изгубиш чувство за собствената си самоличност и да й се довериш напълно… Това напомни на Джоана за един исторически роман, който обичаше често да гледа. По време на Мрачната епоха в Нийора, когато кралицата удостоявала някоя дама с аудиенция, васалката по традиция предавала меча си и едва след това коленичела пред своята владетелка. По този начин тя засвидетелствала своята вярност. Същото беше и тук. Но когато погледна отново Скрупило Джоана осъзна, че въпреки че церемонията си беше чиста формалност, тя пак всяваше ужасен страх у присъстващите.

Бяха връчени още три медала, а после кралицата изквича звуците, които съставляваха името на Скрупило. Главнокомандващият артилерията се затресе още по-силно и започна да издава свистящи стонове с уста.

— Джоана Олсъндот — произнесе кралицата, после отново продължи на езика на Остриетата. Най-вероятно ги приканваше да се приближат.

Джоана се изправи на крака, но нито една от частите на Скрупило не я последва.

Кралицата се разсмя с човешки смях. Тя държеше между зъбите си две полирани брошки.

— По-късно ще ти обясня всичко на самнорск, Джоана. Сега просто се приближи насам заедно с една от частите на Скрупило. Скрупило?

Внезапно Джоана и Скрупило се озоваха в центъра на вниманието. В тях бяха вперени хиляди чифта очи. Вече не се чуваше нито афкане, нито приглушени разговори. Джоана не се беше чувствала така изложена на чужди погледи още откакто игра Първия колонист в училищния спектакъл „Кацането“. Тя се наклони ниско, така че устните й да се изравнят с една от главите на Скрупило.

— Хайде да вървим, момче. Сега ние сме големите герои.

Той извърна към нея разширени от страх очи.

— Не мога — думите бяха произнесени почти беззвучно. Въпреки присъщата на характера му горделивост и цялото перчене с наушниците, Скрупило се тресеше от ужас. И това съвсем не беше сценична треска.

— Не мога толкова скоро пак да се разделя на части. Не мога.

В редиците зад тях взе да се надига шум. Бяха артилеристите на Скрупило. В името на всички Сили, нима щяха да се настроят срещу него само заради тази незначителна случка? Е, тогава добре дошла в средните векове! Ама че глупави създания! Дори разделен на части, Скрупило успя да им отърве задниците, а сега…

Тя преметна ръце през раменете на две от неговите части.

— Двамата с теб сме го правили и преди, не помниш ли?

Главите кимнаха.

— Така беше. Онази моя част никога не би постигнала сама онова, което направихме заедно с теб.

— Аз също нямаше да се справя без нея. Но двамата заедно успяхме да убием вълчето гнездо.

Известно време Скрупило я гледа мълчаливо с разчувстван поглед.

— Наистина го убихме. — После се изправи на крака и разтърси глави, така че наушниците да паднат на земята. — Готов съм!

Белоглавия се притисна плътно до Джоана. Тя изопна тяло и се постара да върви стегнато като войник. Двамата излязоха в празния кръг отпред. Отдалечиха се на четири метра от глутницата му, после разстоянието стана шест метра. Момичето леко докосваше с пръстите на едната ръка козината по врата му. Когато стигнаха на дванайсет метра от глутницата на Скрупило, крачката на Белоглавия стана колеблива. Той обаче вдигна глава към Джоана, а после продължи уверено напред.

Джоана не си спомняше много подробности от тяхното награждаване, защото през цялото време вниманието й беше приковано в Белоглавия. Кралицата произнесе дълга и неразбираема реч. Най-накрая двамата бяха окичени с по една богато гравирана дрънкулка и се отправиха назад. Едва тогава тя се сети за тълпата, която ги наблюдаваше. Множеството се простираше навътре в гората, чак докъдето поглед стига. Сега всички ги поздравяваха възторжено, а артилеристите на Скрупило крещяха най-високо.

Наближаваше полунощ. Джоана се връщаше от бивака на артилеристите. Беше се упътила към центъра на лагера, където беше шатрата на кралицата. Наоколо цареше тишина. Стражите пред шатрата не се опитаха да я спрат, а само тихо издадоха предупредителен сигнал. В края на краищата наоколо не се срещаха чак толкова много човешки същества. Кралицата подаде глава през завесата на входа.

— Влез, Джоана.

Частите й се бяха разположили в обичайния кръг, а кутретата лежаха по средата. Беше доста тъмно. Единствената светлина се процеждаше през пролуките на входа. Джоана се търкулна върху възглавниците, където спеше обикновено. Цяла вечер след получаването на наградата се канеше да си поговори откровено с кралицата за доста неща. Тържеството при артилеристите обаче наистина мина много весело — би било глупаво да им разваля доброто настроение.

Владетелката вдигна една от главите си по посока на момичето. Двете кутрета на мига повториха нейния жест.

— Видях те на тържеството. Беше доста трезва. Ти вече свикна с храната ни, но още не си се решила да вкусиш от нашата бира.

Джоана сви рамене.

— На децата не им е позволено да пият преди да навършат осемнайсет години.

Това беше желязно правило и родителите й го следваха безкомпромисно. Джоана навърши четиринайсет години само преди няколко месеца; Компютърът й припомни дори точния час на нейното раждане. Момичето се зачуди дали ако все още беше в Главната лаборатория на Страумлинските владения, щеше да опита тайно от забранените напитки заедно със своите приятели. Сигурно би постъпила точно така. Но тук, където сама си беше господар, а при това призната за велик герой, тя не вкуси дори капка… Причината бе в отсъствието на нейните родители. Чувстваше ги някак по-близо до себе си, когато спазваше техните желания и съвети.

Джоана почувства как сълзите напират в очите й.

— Хммм. — Кралицата сякаш не забеляза потиснатото й настроение. — Значи Пилигрима е имал право, когато ми каза каква е причината за твоето въздържание. — Тя потупа с лапа кутретата и се усмихна. — В това правило наистина има смисъл. Тия двете също няма да опитат бира, докато не пораснат, макар че тая вечер чрез мен май успяха да разберат какво е да са леко пияни.

В шатрата наистина се усещаше дъх на бира.

Джоана нервно прекара ръка по лицето си. Точно сега никак не й се щеше да обсъжда проблемите на юношеската възраст и измърмори:

— Знаеш ли, мисля, че днес скрои доста подъл номер на Скрупило.

— Аз… Да. Говорих с него за това още отпреди. Той не искаше да го прави, но аз си мислех, че е малко… надут. Нали това беше точната дума? Само ако знаех колко е притеснен…

— Той направо се разпадна на части пред очите на всички събрани. Доколкото разбирам, това си е истински позор. Права ли съм?

— … Така е. Да пожертваш собствената си чест в името на верността си към кралицата пред очите на всички тези благородници не е никак малко. Такъв е моят принцип на управление. Обзалагам се, че Пилигрима или Компютърът биха могли да предложат много други по-подходящи начини да се ръководи един народ. Но въпреки това се опитай да ме разбереш, Джоана. Аз държа именно на тази жертва. Беше важно вие двамата със Скрупило да сте до мен точно в този момент.

— Ясно, ние сме героите на деня.

— Мълчи и слушай! — Гласът й внезапно беше станал рязък и повелителен. Джоана разбра, че в този момент пред нея стоеше истинска средновековна владетелка. — Намираме се на двеста мили северно от моето царство, почти в сърцето на фленсеровите владения. Само след няколко дни ще се срещнем лице в лице с врага и мнозина от нас ще паднат в битката, без да знаят точно в името на какво умират.

Краката на Джоана се подкосиха. Ако не успееше да стигне до кораба по някакъв начин, тя никога нямаше да довърши започнатото от родителите й…

— Моля те, кралице! Този поход наистина си струва жертвите!

— Аз съм убедена в това, Пилигрима — също. Повечето от членовете на Съвета, макар и доста неохотно, приеха нашето решение. При това всички ние бяхме говорили с твоя Компютър, видяхме с очите си звездните светове и разбрахме на какво е способна вашата наука. Но от друга страна, повечето хора тук — и тя махна с глава към лагера отвъд стените на шатрата — ще излязат на бойното поле и ще се сражават единствено заради своята вярност към мен. За тях този поход крие смъртна опасност, а те изобщо не могат да проумеят неговата цел. — Тя млъкна, но кутретата продължиха още известно време да жестикулират усилено. — Питам се дали ти би убедила съществата от твоя вид да поемат такъв голям риск. В Компютъра се говори за военна повинност.

— Това е било в Нийора и то преди много време.

— Както и да е. Ставаше дума за това, че моята войска е мотивирана единствено от своята преданост и подчинението си лично към мен. През изминалите шестстотин години аз успях да опазя хората си — легендите и спомените на глутниците са съвсем категорични по този въпрос. Пак повтарям — това е единствената причина, поради която моята армия и артилеристите стигнаха чак дотук. Всеки от тях е свободен, когато реши да се откаже и да поеме обратно към дома. Та какво биха си помислили всички те, когато нашата първа „битка“ се оказа срещу някакво вълче гнездо. Ако не беше тоя невероятен късмет двамата със Скрупило да се окажете на точното място в точното време и при това да запазите самообладание, аз вече щях да съм мъртва. А заедно с мен и една трета от войската.

— Ако не бяхме ние, тогава сигурно някой друг щеше да го направи — каза скромно Джоана.

— Сигурно. Макар да не ми се вярва, че някой друг би се осмелил да припари до онова гърмящо нещо. Нали видя как действа на хората ми? Та представи си само как биха се почувствали моите войници, ако една непредвидена случайност насред гората може да причини смъртта на тяхната кралица и да направи смешни чудодейните ни оръжия! Как тогава биха се изправили срещу някой мислещ и разумен враг? Сега този въпрос се върти из много глави. Ако не успея да намеря отговор, ние никога няма да се измъкнем от тази долина. Или най-малкото няма да продължим похода на север.

— Значи затова раздаде медали — разменяш вярност срещу почести, така ли?

— Да. На теб ти се губи смисълът на цялата церемония, защото не разбираш езика на Остриетата. Аз се постарах да раздуя максимално заслугата на войниците си за днешната победа. Раздадох ордени от сребърно дърво на всички, които успяха да запазят самообладание и проявиха смелост по време на атаката. Това занапред ще ни бъде от полза. Освен това отново повторих какви причини са ме накарали да предприема този поход — чудесата, които ни обещава Компютърът и смъртната опасност, ако Стийл доведе докрай плановете си. Но те вече са чували всичко това, а нашата цел е толкова напред в бъдещето, че дори не могат да си я представят. Затова се наложи днес да им покажа нещо ново — вас двамата със Скрупило.

— Нас?!

— Постарах се да ви възхваля с най-силните думи. Единичните части често извършват отчаяни подвизи. Заедно вие сторихте онова, на което не е способна нито една глутница, озовала се близо до вълче гнездо. Ето защо аз се опитах да обясня на моята войска каква непобедима сила би се получила от обединените армии на нашите две раси. Как всяка от тях би могла да компенсира несъвършенствата на другата. Събрани заедно, ние бихме могли да станем дори Глутницата на глутниците. Как се чувства Скрупило?

Джоана леко се усмихна.

— Май отново възвърна самообладанието си. След като успя да излезе отпред и да си получи медала, значи е добре. — Тя попипа украшението, прикачено към колана й. Беше наистина красива вещ и представляваше изглед от Града на дърворезбарите. — Но преживяното изпитание коренно го промени. Трябваше да го видиш в компанията на неговите артилеристи след това. Те също му оказаха заслужена почит, а после потекоха реки от бира. Скрупило им разказа най-подробно какво сме правили и дори ме помоли да им разиграем отново как точно е станало всичко… Ти наистина ли мислиш, че войниците са повярвали на твоите думи за обединените сили на човешките същества и Остриетата?

— Така мисля. Когато говоря родния си език, аз мога да бъда много красноречива и убедителна. А днес особено се постарах. — Кралицата помълча известно време. — Освен това не е изключено в един момент казаното от мен да се окаже истина… А сега трябва да поспиш малко.

През завесата на входа вече се процеждаха ярки слънчеви лъчи.

— Добре.

Джоана смъкна от себе си горните дрехи, легна и се покри през глава, за да се скрие от светлината. Повечето от частите на кралицата вече спяха. Една-две глави обаче винаги оставаха с отворени очи. Въпреки това способността им да разсъждават значително намаляваше. А сега и те изглеждаха страшно уморени.

Джоана протегна ръка изпод завивката и погали врата на най-близката от частите й — слепецът.

— А ти вярваш ли в онова, което си казала на останалите? — попита меко момичето.

— Да, но ужасно се боя, че това вече няма никакво значение. Цели шестстотин години твърдо вярвах в себе си и в това, което правя. Но онова, което се случи при южния склон… никога не трябваше да става. Щяхме да го избегнем, стига да се бях вслушала в мнението на Вендейшъс.

— Но там можеха да ни забележат.

— Така е, но аз допуснах грешка, не разбираш ли това? Вярно е, че Вендейшъс разполага с точна информация направо от най-висшите съветници на Фленсер, но затова пък хич го няма при решаването на прости и ежедневни проблеми. Досега мислех, че мога да компенсирам тази негова слабост. Оказа се обаче, че старият път е в много по-лошо състояние, отколкото си го спомнях. Вълците никога нямаше да си направят гнездо край него, ако е имало редовно движение през последните няколко години. Ако Вендейшъс беше подбрал по-добре патрулите си или пък, ако аз бях подбрала него по-внимателно, никога нямаше да попаднем в тая клопка. Вместо това се оказахме напълно безпомощни… Излиза, че вече съм способна единствено да подвеждам онези, които все още вярват в мен. — Тя сякаш се усмихна. — Много странно, не съм говорила за това дори пред Пилигрима. Не е ли това още едно предимство при общуването с човешките същества?

Джоана потупа врата на слепеца.

— Сигурно е така.

— Аз твърдо вярвам в онова, което би могло да стане, но се боя, че душата ми не е достатъчно силна, за да доведе нещата до край. Може би е по-добре да прехвърля управлението на Пилигрима или на Вендейшъс. Ето върху това би трябвало да размисля. — Кралицата пресече опита на Джоана да се възпротиви. — А сега заспивай, моля те.

Тридесет и две

До не много отдавна Равна си мислеше, че техният малък кораб ще успее да стигне Дъното, без някой да го забележи. А сега бяха лишени дори от този шанс. „Единак II“ се превърна в най-популярния междузвезден кораб, обсъждан в Мрежата. Милиони раси наблюдаваха преследването със затаен дъх. В Средното ниво имаше огромна антена, насочена право към тях, която постоянно излъчваше многобройните истории — предимно лъжливи — които разпространяваха техните преследвачи. Естествено, те не можеха да ги получават директно. Но и предавателите, чийто сигнал получаваха, работеха достатъчно добре, за да им осигурят постоянна връзка сякаш бяха включени към някоя от основните линии.

Равна всеки ден преглеждаше новините, опитвайки се да открие поне частица надежда в тях или пък да докаже на самата себе си, че действа по единствения правилен начин. До този момент поне знаеше със сигурност какво точно ги преследва. Дори Фам и Синя раковина биха се съгласили с нея. Въпросите защо са преследвани и какво биха открили в края на своето пътешествие сега даваха храна за безкрайни теории и догадки в Мрежата. И както обикновено истината беше скрита под купчина лъжи.

Код: 0

Получател: „Единак II“

Език: Трисквелайн

Подател: Ханзата (За тях няма никаква информация отпреди падането на Рилай. Не съществува никакъв правдоподобен източник за истинската им същност. Това дава основание да се мисли, че са изключително предпазливи.)

Тема: Съюзът за отбрана ни мами?

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Дата: 5.80 дни от падането на Сяндра Кей

Ключови фрази: Някой ни праща за зелен хайвер, ненужен геноцид

Съдържание на посланието:

Доскоро твърдях, че Сяндра Кей изобщо не е разрушена. Сега трябва да се извиня за това свое становище. Причина е била погрешната идентификация в каталога. Съгласен съм със съобщението (13123 отпреди няколко секунди), че жителите на Сяндра Кей са претърпели страшна катастрофа през последните шест дни.

По всичко личи, че „Съюзът за отбрана“ наистина е предприел военните действия, за които ни предупреди по-рано. Освен това стана ясно, че са достатъчно силни, за да унищожат по-малките цивилизации в Средното ниво на Отвъдното. Но въпросът „Защо правят това?“ все още остава без отговор. Вече ви запознах с моите аргументи, подлагащи на съмнение тезата относно програмирането на представители на хомо сапиенс така, че да бъдат лесно контролирани от Заразата (въпреки че те са достатъчно глупави, за да улеснят подобна възможност). Дори Съюзът признава в своите доклади, че половината от обитателите на Сяндра Кей са от тази раса.

В момента огромна част от флотата на съюзниците се е устремила към Дъното на Отвъдното, преследвайки един-единствен кораб. Чудно каква ли съпротива биха могли да окажат на Заразата там долу? Заразата е огромна заплаха, вероятно най-необикновеното и страшно бедствие, регистрирано в историята досега. Въпреки това постъпките на съюзниците изглеждат напълно безсмислени и пагубни. Откакто Съюзът разкри някои от организациите, които го подкрепят (виж съобщенията с идентификационните номера), вече можем да твърдим със сигурност каква е и неговата истинска цел. Съвсем прозрачна е връзката между Съюза и старата Хегемония на апрахантите. Преди хиляди години същите тези апраханти наченаха подобна свещена война и заграбиха територии, останали свободни след преминаването на обитателите им в Трансцендентното. Пресичането на техните попълзновения беше доста вълнуващо събитие в тази част на Галактиката. Ето защо мисля, че те отново са се върнали и се възползват от всеобщата паника, предизвикана от действията на Заразата (която освен това е и много по-голямо зло).

Моят съвет е: бъдете особено внимателни към Съюза и онова, което той представя за свои героични усилия.

Код: 0

Получател: „Единак II“

Език: От ширачен през рондралип на трисквелайн

Подател: Мирна почивка, Съветът по съобщенията

Тема: Сблъсък с агентите на Отклонението

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дата: 6.37 дни от падането на Сяндра Кей

Ключови фрази: Ханзата е измамник?

Съдържание на посланието:

Нямаме никакво намерение да отвръщаме на разпратените по наш адрес клевети. Въпреки това е твърде знаменателно, че някой, който досега отказва да определи координатите си или пък да каже с какво точно се занимава, наричащ сам себе си „Ханзата“, се опитва да опетни делата на Съюза за отбрана. Съюзът запази в тайна своя състав, само докато събираше под знамената си своите привърженици и още съществуваше риск силите на Отклонението да го унищожат само с един удар. От тогава насетне обаче действията му са напълно открити за всички.

Ханзата се пита как така един-единствен кораб се е оказал толкова важен за вниманието на Съюза. Тъй като Мирна почивка се превърна в терен на последните горещи събития, ние сметнахме за необходимо да дадем някои обяснения. Въпросният кораб — „Единак II“ — е недвусмислено оборудван за действия на Дъното на Отвъдното. Нещо повече, той е годен за определени операции и в Изостаналата зона. Корабът твърди, че се занимава със зонография и целта на неговата експедиция е да очертае настъпилите промени, в границите на зоните след голямото вълнение долу. В действителност обаче неговата задача няма нищо общо с тези твърдения. След като напусна нашето пристанище по този безпрецедентен начин, ние направихме съответните изводи и заключения.

Поне един от членовете на екипажа е човешко същество. Въпреки че те положиха огромни усилия да прикрият този факт и използваха търговци от расата на ездачите по време на преговорите, ние разполагаме с някои записи, които потвърждават твърденията ни. Успяхме да установим биологическия произход на един от тях и той съвпада с данните на два от съществуващите три архива за хомо сапиенс, които успяхме да проверим. (Както е известно, третият архив от Снийрот Даун е под контрола на симпатизанти на човешката раса.) Някой може да каже, че тази измама е направена единствено от страх. Все пак всичко това се случи веднага след падането на Сяндра Кей. Ние обаче имаме друго обяснение, защото първият контакт, който корабът осъществи с нас, беше още преди събитията на Сяндра Кей.

До този момент много внимателно анализирахме извършения по кораба ремонт. Нашата апаратура, която работи със свръхсветлинни мощности, не е проста работа и дори най-съвършената маскировка не би могла напълно да я заблуди. Вече разполагаме със сигурни доказателства, че „Единак II“ идва от Рилай и при това го е напуснал едва след атаката на Отклонението. Оставяме ви сами да си направите съответните заключения.

Екипажът на „Единак II“ внесе оръжие в нашите територии, уби неколцина местни обитатели и успя да се измъкне преди нашите усмирители (укротители?, полиция?) да се намесят. Ето защо имаме достатъчно основание да им желаем злото.

Страданията ни обаче щяха да са напълно безсмислени, ако не бяха спомогнали за разкриването на тяхната тайна мисия. Ние сме изключително благодарни на Съюза, че пое риска да ги преследва.

Напоследък започнаха да се появяват твърде много, при това недоказани твърдения, относно съществуването на някаква нова заплаха. Надяваме се гореизложените факти да накарат някои от вас да си възвърнат трезвата преценка или поне да се замислят какво може да е истинското лице на „Ханзата“. Отклонението би могло да бъде разпознато много лесно на Върха на Отвъдното, където притежава огромна мощ и може да говори със собствения си глас. Тук долу то има вид на обикновена измама, а прикритата пропаганда е неговото оръжие. Замислете се над това, когато четете известията от неназован източник, какъвто е „Ханзата“!

Равна скръцна със зъби. Най-лошото бе, че фактите в това изявления бяха верни. Имаше очевидна намеса във вътрешните работи на Мирна почивка, съчетана с измама и насилие. Тя още не можеше да разбере дали това е резултат от някаква недобросъвестна пропаганда или пък изразяваше искрената позиция на Свети Риндел.

Имаше обаче нещо, по което всички източници на Новините се изказваха единодушно: „Единак II“ не беше преследван само от флотата на Съюза. Следите от ултрасветлинен трафик можеха да бъдат разпознати дори от хиляди светлинни години разстояние. Най-малко три флотилии напредваха по петите му. Цели три! Съюзът за отбрана продължаваше да се хвали все така шумно, макар някои вече да подозираха, че неговите членове са просто безогледни убийци. Той погуби Сяндра Кей… и превърна в развалини родната земя на Равна; а в цялата Вселена тя можеше да се довери единствено на този народ. Сега подир нея заплашително идваше цяла флота. Според различните догадки в Новините тя произхождаше от Върха на Отвъдното. В такъв случай техните преследвачи сигурно щяха да имат проблеми, когато стигнеха Дъното, но засега всичко беше на тяхна страна. Малцина подозираха, че това е творение на Отклонението. А то от своя страна успя да убеди всички обитатели на Вселената, че мисията на „Единак II“ е от космическо значение. Оставаше само големият въпрос защо именно техният полет е толкова важен. Различните версии достигаха понякога до пет хиляди за час. Милиони съобщения се опитваха да разгадаят тази мистерия. Някои от авторите на съществуващите теории бяха толкова различни по вид и мислене от тях, че приемаха хората и ездачите за една и съща раса. Поне петима от участниците в дискусията бяха газообразни създания, обитаващи короните на звездите. Имаше още един-двама, за които Равна подозираше, че дори не са от каталогизираните раси. Те бяха толкова срамежливи, та нямаше да е чудно, ако се окаже, че това е първото им участие в Мрежата.

Компютърът на „Единак II“ стана чувствително по-тъп и несъобразителен, отколкото беше в Средното ниво. Равна вече не можеше да очаква от него сам да преглежда получените съобщения и да подбира единствено онова, което казваше нещо смислено по темата. Накрая се стигна до там, че всеки текст, който не беше на трисквелайн, стана практически неразбираем. Системите за превод на кораба все още се оправяха сравнително добре с основните търговски езици, но сега съобщенията бяха пълни с двусмислици и напълно безсмислени изрази. Това можеше да се приеме като още едно потвърждение, че наближават Дъното на Отвъдното. Адекватният превод на естествените езици вече изискваше използването на самостоятелно разсъждаваща програма за превод.

Равна вече използваше корабните системи само за груб подбор на съобщенията от дискусионната група „Бедствия и катастрофи“. Повечето от тях бяха напълно безпочвени, сякаш идваха от хора, които „предсказват бъдещето“. Но някои от тях не бяха нито безсмислици, нито имаха мъгляв смисъл. Както обикновено Сандор от Зуу казваше много безспорни истини.

Код: 0

Получател: „Единак II“

Език: Трисквелайн

Подател: Арбитражното разузнаване на Сандор при Зуу (известна военна корпорация от Върха на Отвъдното. Ако някой се опитва да говори от тяхно име, значи си играе с огъня.)

Тема: Какво търси Заразата на Дъното

Ключови фрази: Внезапна промяна в тактиката на Заразата

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Дата: 8.15 дни от падането на Сяндра Кей

Съдържание на посланието:

В случай, че това не ви е известно, Разузнаването на Сандор има множество източници за информация в Мрежата. Ние получаваме съобщения от различни, независими един от друг източници. По този начин бързо можем да проследим и коригираме всяка грешка или опит за заблуда.

Още от възникването й преди година, Заразата е наша приоритетна тема. Причина е не само нейната очевидна мощ и неуязвимост, нито пък разрушенията и богоубийствата, които извърши. Страхуваме се, че това всъщност е по-незначителната част от бедствието. Катастрофи с подобна разрушителна сила са възниквали и в документираното минало. Онова, което отличава Заразата от тях, е липсата на развитие в нея. Не забелязваме никакви доказателства за наличието на потенциал за безкрайна еволюция. Това води до заключението, че в някои отношения тя не притежава възможностите на Сила. Оттук следва, че е възможно никога да не загуби интерес да контролира Върха на Отвъдното. Има опасност съвсем скоро да станем свидетели на повсеместни и продължаващи непрекъснато изменения в природата на нещата. Представете си само една постоянно разпространяваща се некроза, при което Заразата да остане единственото разумно нещо на Върха на Отвъдното.

Ето защо изучаването на Заразата според нас е въпрос на живот и смърт (независимо, че сме достатъчно силни и имаме връзки навсякъде). След множество проучвания стигнахме до нови заключения. Някои от тях може да ви се сторят съвсем очевидни, други пък да ви прозвучат като чиста спекулация. Но всички те добиват съвсем различно звучене на фона на последните събития в Мирна почивка.

Още от самото начало стана ясно, че Заразата търси нещо. При това издирванията й се разпростират много извън физическата експанзия, на която сме свидетели. Нейните агенти се стараят да проникнат виртуално във всеки информационен възел от Върха на Отвъдното. Висшата мрежа е така разпокъсана и объркана, че вече по нищо не се различава от системите в мрежата на по-долните нива. В същото време Заразата физически открадна няколко архива. Имаме доказателства, че огромна нейна флота се занимава с издирването на архиви, останали извън Мрежата на Върха и Дъното в Трансцендентното. Най-малко три Сили бяха убити вследствие на нейното безразборно вилнеене.

И след всичко това, изведнъж и без никаква видима причина, насилието беше прекратено, физическото разпространение на Заразата продължава, при това няма никакви признаци скоро да спре, но тя вече не провежда издирвания из Върха на Отвъдното. Приблизително можем да определим, че тази внезапна промяна стана две хиляди секунди преди бягството на човешкия кораб от Мирна почивка. По-малко от шест часа след него станахме свидетели на преследване от страна на безшумната флота, около което досега се нароиха толкова много версии и догадки. Няма съмнение, че тази флота е създадена от Заразата.

В друго време унищожението на Сяндра Кей и мотивите на Съюза за отбрана биха били изключително важна тема (а нашата организация би започнала да сътрудничи на пострадалите). Но сега всичко това изглежда дребно и пренебрежимо в сравнение със създаването на флота от Заразата и корабът, който тя преследва. Ние решително се противопоставяме на анализите от Мирна почивка. Според нас е очевидно, че Заразата не е подозирала за съществуването на „Единак II“ преди той да издаде присъствието си в пристанището на Мирна почивка.

Този кораб не е оръдие на Заразата, а съдържа или пък е свързан с нещо, което е съдбоносно важно за нея. Питаме се какво ли може да е то? Оттук насетне ви предлагаме само догадки. И след като ще изказваме единствено предположения, то ще си позволим да използваме всесилните псевдозакони като Принципите на посредствеността и Минималното допускане. След като Заразата има потенциал да завладее целия Връх на Отвъдното и да поддържа своята стабилност, тогава се питаме защо това не се е случвало и преди? Нашето заключение е, че Заразата се е появявала и преди (със същите злокобни последици, които са ставали причина дори да се започне отчитане на нова епоха), но всеки път срещу нея се е възправял естествен противник, притежаващ сила, равна на нейната.

Последователността на всяко нейно възникване се развива по постоянен сценарий, познат от системата за сигурност на Мрежата. Едно време (а това ще рече много, много отдавна) също е имало поява на Зараза. Обаче тогава срещу нея се е надигнала съпротива, която накрая е удържала победа над бедствието и всички формули за Заразата са били унищожени. Като се имат предвид мащабите на Мрежата обаче, то никога не може да съществува абсолютна увереност, че всички копия на злото са били премахнати. Безспорно е едно — съпротивителните сили са били многобройни. Независимо от тяхната многочисленост и разпространение обаче, напълно е възможно да не са обърнали внимание на някой архив, където Заразата не е проявявала признаци на активност.

Нещастниците от Страумлинските владения са се натъкнали точно на такъв архив, който отдавна е отпаднал от Мрежата. Те са успели отново да инсталират Заразата, а съвсем случайно — вероятно малко по-късно — и програмата за защита срещу нея. По някакъв начин тази програма е успяла да избегне унищожението и сега Заразата я преследва из цялата Вселена. По всичко личи, че досега не е търсила там, където трябва. Очевидно водена от своята слабост и беззащитност, съпротивителната сила се е оттеглила в дълбочините, където нито една от Силите не би помислила да припари. Тя се е решила на този отчаян ход, рискувайки да си остане там за вечни времена, без някой отвън да й се притече на помощ.

И накрая — хипотезата на всички хипотези. Ние все още не можем да установим природата на съпротивителната сила. Но оттеглянето й е доста обезкуражаващо, а сега поетият от нея риск изглежда дори напълно безсмислен, тъй като Заразата прозря измамата. По всичко личи, че нейната флота е била съставена почти мигновено от сили, които имат най-голям шанс да открият онова, което търси. Ако не беше реагирала така бързо, вероятно щеше да пропусне и последния си шанс. Въпреки това екипировката на нейната флота сигурно не е съобразена с обстановката в дълбините и ефективността й ще намалява успоредно с увеличаването на дълбочината. Въпреки това предполагаме, че ще остане достатъчно силна дори там долу, което не би било във възможностите на нито една друга флотилия.

Бихме могли да научим още повече, когато Заразата стигне мястото, към което се е устремил „Единак II“. Ако тя унищожи веднага своето откритие, ще знаем със сигурност, че каквото и да е имало долу, то е било изключително опасно за съществуването на Заразата на онова ниво (или където и да е другаде, поне докато е във вид на формула). Ако го запази обаче, това ще означава, че е търсила нещо, което би я направило дори по-опасна и унищожителна, отколкото е сега.

Равна се отпусна назад, но още дълго време не откъсна очи от последното съобщение. Досега посланието на Арбитражното разузнаване при Сандор беше най-близо до истината… Но дори техните прогнози представляваха само различни аспекти от злощастната съдба, която ги очакваше. Колко спокойни и хладно аналитични бяха! Тя знаеше, че Сандор е многовидов и има разклонения из целия Връх на Отвъдното. Но въпреки това не бяха Сила. Щом като Отклонението можа да разклати Рилай и да убие Древния, тогава нищо не би му попречило да погълне и тях. Анализите им звучаха като съобщения от пилот на разбиващ се самолет, решен да разбере какво е причинило катастрофата и затова не си позволява да изпадне в паника.

„О, Фам, как ми се иска да можехме да разговаряме като преди.“ Тя предпазливо се сви на кълбо. Риданията й бяха тихи, но пълни с отчаяние. През последните пет дни не бяха разменили и стотина думи. Живееха сякаш с постоянно насочени дула един срещу друг. И това не бе просто метафора, а самата истина. Лично тя се беше погрижила да е така. Докато хора и ездачи бяха в един отбор, те заедно споделяха надвисналата опасност. Сега групата им се разпадна, а техните врагове печелеха преднина с всеки изминал миг. Каква полза имаше вече от божиите останки във Фам, когато по петите им се носеха хиляди вражески кораби, а след тях идваше Заразата?

Тя се остави да лети безцелно из кабината. Постепенно риданията й заглъхнаха и настана потискаща тишина. За сетен път се запита дали това, което прави, е най-правилното. Позволи си да рискува живота на Фам, за да спаси Синя раковина, Зелено стебло и техните себеподобни. Заради тях запази в тайна нещо, което можеше да се окаже най-страшната заплаха в историята на Мрежата. Можеше ли един-единствен човек да вземе подобно решение? Фам й беше задал този въпрос и тя отговори утвърдително, но… Сега мъчително се питаше за същото ден след ден. И всеки път се опитваше да намери някакъв изход.

Накрая мълчаливо изтри лице. Вече не се съмняваше какво е открил Фам.

Някои мъгляви по смисъл съобщения в Мрежата оборваха твърдението, че Заразата не е обикновено зло, а трагично бедствие, невиждано досега. Злото, твърдяха те, има значение само на локално ниво и е способно да причини същите злини, на каквито е способен някой от местните обитатели. Преди случилото се в Мирна почивка това изглеждаше само празна игра на думи. Сега обаче тя можеше да види смисъла в него. Но въпреки това твърдението си оставаше крайно погрешено. Заразата беше създала ездачите — прекрасна и миролюбива раса. Тяхното присъствие в милиарди светове досега не бе причинило никаква вреда. Но зад всичко това е стоял замисълът тези разумни и приятелски настроени същества един ден да бъдат превърнати в чудовища. Когато за пореден път се замислеше за Синя раковина и Зелено стебло, тя усещаше как страхът сковава тялото й. Вече знаеше каква зла сила е заложена в тях — макар иначе да бяха добри същества. Даваше си сметка, че общувайки с тях е погледнала в лицето едно зло, обладаващо трансцендентна мощ.

Равна сама избра Синя раковина и Зелено стебло за тази мисия; те не я бяха молили за това. В края на краищата двамата бяха нейни приятели и съюзници и тя не би ги наранила само заради опасността, че някога биха могли да се превърнат в чудовища.

Получените съобщения можеха да се окажат и последните новини от останалия свят. Имаше опасност оттук нататък да загубят връзка с Мрежата. Равна бавно се изправи, втренчила поглед в последните послания. Колкото и да се противеше, тя не можеше да не повярва на Фам за заплахата, заложена в самата природа на ездачите. Но също така беше убедена, че двамата тук бяха само потенциални врагове. Затова направи всичко възможно да ги предпази от унищожение, а заедно с тях и цялата им раса. Можеше да се окаже грешка, но въпреки това трябваше да се възползва от предимството, което й дава тази постъпка. Ако си ги спасила, защото мислиш, че са ти съюзници, тогава се дръж с тях като със съюзници. Отнасяй се като към приятели, каквито бяха доскоро. Защото засега всички сме в един кюп.

И Равна внимателно се оттласна към вратата на кабината.

Кабината на ездачите се намираше точно зад главното помещение на кораба, където беше и командният пулт. След провала в Мирна почивка двамата изобщо не бяха излизали от там. Докато се носеше към тяхната врата, Равна очакваше всеки момент да се натъкне на някоя клопка, скрита от Фам в сенките на коридора. Беше уверена, че е направил всичко възможно, за да се „защити“. За голяма нейна изненада обаче тя не забеляза нищо необичайно. Какво ли би си помислил той за моето посещение при ездачите?

Щом стигна вратата на ездачите, Равна даде знак за своето присъствие. След миг Синя раковина се появи пред нея. По скродера му вече не се забелязваха шарените декоративни линии, а в помещението зад него цареше истинска бъркотия. Той я покани вътре с нервно потрепване на клонките.

— Милейди!

— Синя раковина — кимна в отговор тя. Колкото отчаяно се проклинаше, че се е доверила на ездачите, толкова и се обвиняваше, че ги е изоставила в тежки за тях времена. — Как е Зелено стебло?

За нейна почуда връхчетата на Синя раковина изпляскаха в усмивка.

— Можете ли да си представите — днес е първият й ден с новия скродер! Ще ви я покажа, ако желаете.

Равна си проправи път през разхвърляните по целия под части и инструменти. Помещението вече досущ приличаше на корабната работилница, където Фам изработи енергийния си защитен костюм. Само ако можеше да надзърне тук, сигурно би излязъл от кожата си от бяс.

— Работих без отдих над скродера, откакто… Фам ни заключи тук.

Зелено стебло беше в съседното помещение. Сега стеблото й се извисяваше над сребърно гърне. То нямаше колела и по нищо не приличаше на традиционния скродер. Синя раковина се затъркаля по тавана и протегна клонки към своята приятелка. После зашумоля, а след миг тя му отговори.

— Възможностите на този несъвършен скродер са много ограничени — той не се движи, а и няма резервни енергийни източници. Заимствах модела от Малките ездачи. Това е доста просто приспособление, чийто дизайн е откритие на дирокимите. С него може да се седи само на едно място и да се гледа в една-единствена посока. Но което е по-важно, той й осигурява така необходимата кратковременна памет и й позволява да фокусира вниманието си… Сега двамата сме отново заедно. — Синя раковина пак се защура около своята другарка. Някои от ластарите му я милваха нежно, а други сочеха уреда, който беше направил. — Самата тя не беше сериозно ранена. Понякога дори се чудя как стана така. Каквото и да разправя Фам, допускам, че в последния момент той просто не е могъл да я убие.

Синя раковина продължи да бърбори нервно и без прекъсване, сякаш се боеше от онова, което Равна би могла да каже.

— Първите няколко дни бях страшно притеснен, но медицинската апаратура на кораба наистина се оказа много добра. Благодарение на нея Зелено стебло прекара достатъчно време в условия на силен прибой и не й се налагаше да мисли много. Откакто й направих този прост скродер, тя постоянно си упражнява паметта и повтаря онова, което аз или медицинската апаратура сме й казали. С новото съоръжение може да възприеме новите спомени почти за петстотин секунди. Това време напълно отговаря на нейната естествена мисловна способност и позволява новата информация да се съхрани в дълговременната й памет.

Равна се приближи още повече. По клонките на Зелено стебло имаше доста рани и повехнали листа. Вероятно това бяха последици от лечението. Нейната растителна част проследи приближаването на Равна. Пострадалата очевидно си даваше сметка за нейното присъствие, но позата й беше приятелска и добронамерена.

— Сега тя може ли да говори трисквелайн, Синя раковина? Вгради ли й вече гласов адаптор?

— Какво? — Последва усилено шумолене. Той или беше забравил за какво става дума, или се нервира — Равна не можеше да определи кое точно. — А, да, да… Минутка само… Досега нямахме нужда от това. Никой не искаше да говори с нас. — И той започна да бърника нещо по скродера.

След малко в помещението се разнесе глас:

— Здравей, Равна. Аз… те познах.

Листата на Зелено стебло не преставаха да шумолят, докато говореше.

— И аз те познах. Ние… Аз съм много щастлива, че си отново с нас.

Гласът от адаптора беше слаб, а дали не и тъжен?

— Още ми е доста трудно да се изразявам. Много искам да говоря, но не съм сигурна дали в думите ми има някакъв смисъл.

Синя раковина се измъкна извън полезрението на Зелено стебло. Размахваше припряно един дълъг ластар и усилено правеше знаци на Равна: „Кажи «да»!“.

— Да, Зелено стебло, разбирам всичко, което ми казваш.

Равна се закле пред себе си вече никога да не се гневи на Зелено стебло, че има къса памет и лесно се разсейва.

— Добре тогава. — Клонките на Зелено стебло щръкнаха право нагоре и тя не каза нищо повече.

— Ето, виждаш ли — обади се Синя раковина. — Аз съм неизказано щастлив! Дори в този момент Зелено стебло съхранява разговора в дълговременната си памет. Засега това става бавно, но аз ще усъвършенствам нейния скродер. Убеден съм, че забавените й реакции са по-скоро резултат от преживяния шок.

Зад двамата ездачи имаше редица екрани, чието изображение сега беше адаптирано към техния начин на възприемане.

— Следите Новините, така ли? — попита Равна.

— Да, всъщност да.

— Чувствам се толкова безпомощна.

„Чувствам се толкова глупаво, че ви казвам това.“

Но Синя раковина изглеждаше благодарен, че смениха темата и има възможност за миг да се откъсне от мрачните мисли.

— Да, няма спор, сега сме много известни. Цели три флотилии ни преследват, милейди. Ха-ха.

— Но май не напредват много бързо.

Свиване на клонките.

— Сър Фам се оказа много вещ капитан. Боя се обаче, че нещата ще се променят, когато се спуснем по-дълбоко. Прецизната апаратура на кораба ще работи все по-трудно долу. Онова, което вие наричате „ръчно управление“, става все по-важно за придвижването. „Единак II“ е съобразен с особеностите на нашата раса, милейди. Каквото и да си мисли сър Фам, ние можем да се оправяме на Дъното по-добре от всеки друг. А сега онези постепенно ще ни настигнат. Или поне тези от тях, които добре познават възможностите на своите кораби.

— Предполагам, че Фам си дава сметка за това.

— Професионализмът му го изисква. За съжаление той е хванат в капана на собствените си страхове. В такъв случай какво можем да сторим ние? Вероятно нашето време ще дойде, когато му се наложи да избира между това или да умре през следващите няколко часа, или да ни се довери.

— Но тогава ще е твърде късно. Даже и да не ви се доверява, дори да мисли най-лошото за расата на ездачите, пак трябва да намери някакъв изход. — За миг я осени прозрение, че не е необходимо да променяш мисленето на хората, нито дори да се опитваш да ги разубеждаваш в онова, което те мразят. — Фам иска да стигне Дъното, за да открие там Противодействие на злото. Той е убеден, че вие сте част от Заразата и преследвате същото, но с друга цел. Да се върнем на въпроса обаче…

А главният въпрос беше дали могат да си сътрудничат, отлагайки враждата за по-нататък, когато изясняването на противоречията помежду им ще стане неизбежно. Но още преди да отвори уста, Синя раковина вече крещеше гневно срещу нея:

— Аз не съм част от Заразата! Зелено стебло също не е нейно оръдие! Расата на ездачите не е творение на това зло!

Той решително се търколи към другарката си, закръжи около нея, после продължи по тавана, докато клонките му не се провесиха пред лицето на Равна.

— Много съжалявам. Това е само хипотеза…

— Глупости! — Звукът от гласовия му апарат се извиси до пронизителен писък, сякаш всеки момент щеше да секне завинаги. — Ние просто имахме нещастието да се натъкнем на малцината злодеи от нашия вид. Но тях ги има във всяка раса. Навсякъде се намира по някой, който е способен на убийство в името на успешна сделка. Те насилиха Зелено стебло и подмениха данните в гласовия й апарат. А сега Фам Нувен е готов да избие милиарди от нас само заради своите фантазии!

Той вече махаше безразборно на всички страни. Тя никога не беше виждала толкова бурна реакция у ездачите — можеше да се закълне, че дори листата му промениха цвета си.

Постепенно движенията му се поуспокоиха, но той продължаваше упорито да мълчи. После Равна долови някакъв друг пронизителен звук, чиято сила постепенно нарастваше. Можеше да идва само от някой от говорните апарати на ездачите. Този неистов вой правеше всички гневни изблици на Синя раковина да изглеждат като приятелски брътвеж. Звукът излизаше от говорния апарат на Зелено стебло.

Викът стана толкова пронизителен, че причиняваше физическа болка. После премина в накъсан трисквелайн:

— Истина е! О, в името на търговията, Синя раковина, това е истина…

От говорния апарат на Зелено стебло отново се разнесе монотонно виене. Клонките й се затресоха неудържимо, като от време на време се насочваха към Синя раковина. Това сигурно бе нейният начин да гледа с широко отворени от ужас очи. Равна имаше чувството, че наблюдава човешко същество, обзето от истеричен припадък.

Синя раковина вече беше до нея и се опитваше да поправи новия скродер. Клонките на Зелено стебло го отблъснаха и гласът й продължи да нарежда:

— Аз бях поразена от ужас, Синя раковина. Аз бях поразена от ужас, ужасът ме скова. И това не преставаше… — Тя замълча. Синя раковина се вцепени. — Спомням си ясно всичко чак до последните няколко минути. Всичко, което казва Фам, е вярно, любов моя. Ти си верен на нашите принципи, аз съм свидетел на твоята лоялност вече цели двеста години… Но сега тя само те прави уязвим. И теб ще заразят само за миг, както направиха с мен. — Тя продължи да говори все по-бързо и все по-смислено, сякаш вътре в нея се отприщваше бент. Преживените ужаси бяха оставили дълбока диря в паметта й и тя едва сега се отърсваше от ужасния шок. — Аз стоях точно зад теб, помниш ли, Синя раковина? Ти беше толкова погълнат от пазарлъка с кокалените крака, че не забелязваше какво става наоколо. Тогава видях ездачите да се приближават към нас. Зарадвах им се — това беше приятелска среща толкова далеч от дома… После той докосна скродера ми и аз… — Зелено стебло се поколеба. Клонките й отново се затресоха и тя заповтаря като в унес:

— … Поразена от ужас, ужасен страх…

След миг отново си възвърна способността да разсъждава.

— Почувствах се така, сякаш изведнъж бяха присадили в скродера ми чисто нова памет. Съвсем други спомени, различен начин на мислене. Но те датираха отпреди хиляди години. При това не бяха мои. И всичко стана само за миг, за един-единствен миг! Дори не загубих съзнание. Можех да разсъждавам съвсем нормално и помнех всичко, което бях преживяла дотогава.

— А какво стана, когато се опита да се съпротивляваш? — тихо попита Равна.

— Да се съпротивлявам ли?! Скъпа лейди Равна, та аз изобщо не се съпротивлявах. Цялата бях на тяхно разположение. Всъщност не те ме ръководеха, защото също бяха обладани от някаква по-висша сила. Ние се превърнахме в оръдия, които й служат безропотно. Сякаш отдавна бяхме мъртви, но присъствахме на собственото си погребение. Бях способна да убия вас, сър Фам и дори Синя раковина. Знаете, че даже се опитах да го направя и много исках да успея. Вие, хората, говорите за насилие, но нямате представа какво наистина означава насилието… — Последва дълга пауза. — Всъщност не съм съвсем права. На Върха на Отвъдното, в сърцето на Заразата… Сигурно всички, които живеят там, се чувстват по същия начин като мен.

Треперенето не отслабна, но сега движенията на клонките й вече не бяха така безразборни. Връхчетата говореха нещо на нейния роден език и лекичко докосваха Синя раковина.

— … Цялата ни раса, любов моя, също както казва сър Фам.

Синя раковина се спаружи целият и Равна усети в стомаха си същата режеща болка като при новината за рухването на Сяндра Кей. Това беше нейният свят, нейното семейство, целият й живот. Но ударът, който получи Синя раковина, се оказа дори по-лош.

Равна се доближи толкова, че да прокара ръка през клонките на Зелено стебло.

— Фам твърди, че големите скродери са причина за това бедствие.

Капанът беше заложен в тях още преди милиарди години.

— Да, главната причина са скродерите. Този „велик дар“, който ние ездачите толкова много тачим… Те са създадени с единствената цел да бъдем контролирани. Страхувам се обаче, че и ние самите сме доведени до това ниво на развитие със същата цел. За един кратък миг, само с едно докосване до моя скродер аз бях преобразена изцяло. Изведнъж всичко, на което държах дотогава, изгуби смисъл. Ние сме милиарди разумни бомби, пръснати навсякъде из космическото пространство, което останалите мислят за сигурно и безопасно място. Ще бъдем задействани едновременно. Ние сме тайното оръжие на Заразата, особено в Дъното на Отвъдното.

Синя раковина се сгърчи и гласът му излезе писклив и накъсан:

— Значи всичко, което твърди Фам, е истина?

— Не, Синя раковина, не всичко. — Равна си припомни последния безрезултатен сблъсък с Фам. — Той разполага с фактите, но ги тълкува погрешно. Докато вашите скродери не бъдат заразени, вие си оставате нашите приятели, на които се доверих да ме закарат до Дъното.

Синя раковина се отдръпна от нея и махна сърдито. Вместо него отговори Зелено стебло.

— Докато скродерът ни не е заразен… Но нали ти казах колко лесно може да стане това. Беше необходимо само едно докосване, за да се превърна в част от Заразата.

— Така е. Питам се обаче дали е възможно да стане без директен контакт. Възможно ли е да бъдеш заразен, докато четеш новините в Мрежата?

Равна зададе този въпрос със саркастична интонация, но Зелено стебло го прие съвсем сериозно.

— Не могат да ни влияят посредством Новините, не и чрез обикновените съобщения. Но ако някое специално съобщение се трансмитира направо в скродера, тогава всичко е възможно.

— В такъв случай тук сме в безопасност. Ти — защото вече не си прикачена към някой от големите скродери, а Синя раковина, защото…

— Защото още не са ме докосвали. Но откъде би могла да знаеш това със сигурност? — Той все още беше ядосан, но срамът постепенно надделяваше над неговия гняв. Вече не му оставаше нищо друго, освен да насочи възмущението си към нещо, което бе твърде далеч от тях.

— Не, любов моя, ти не си бил докоснат, иначе щях да разбера.

— И така да е, не разбирам обаче защо Равна ти се доверява?

„Всичко това може да е лъжа, помисли си Равна… Но въпреки всичко аз вярвам на Зелено стебло и съм убедена, че ние сме единствените в цялото отвъдно, които са способни да спрат заразата.“ Само ако Фам можеше да ги види отнякъде! Тази мисъл я върна към реалността.

— Казваш, че ще започнем постепенно да губим преднината си, така ли?

Синя раковина помаха утвърдително.

— Когато се спуснем още малко надолу. Сигурно остават само още няколко седмици, докато ни заловят.

А тогава вече няма да има никакво значение кой е заразен и кой — не.

— Мисля, че трябва да си поговорим с Фам Нувен.

Все пак той все още беше Божия останка.

Равна дори не можеше да си представи как би завършил конфликтът с Фам. Една от възможностите бе той напълно да загуби самообладание и да ги избие, когато се появят при командния пулт. По-вероятно обаче й се струваше постъпката им да предизвика гневно избухване, спор и заплахи, а накрая те отново щяха да се върнат по килиите си.

Не щеш ли… Насреща им сякаш отново се изправи старият Фам, приятелят отпреди събитията в Мирна почивка. Той им позволи да влязат в командната кабина и не каза нищо, когато Равна се настани внимателно между него и ездачите. Слушаше съсредоточено и без да ги прекъсва, докато Равна му предаваше онова, което й каза Зелено стебло.

— Тези двамата са чисти, Фам. А без тяхната помощ никога няма да стигнем Дъното.

Той кимна с глава и се загледа към илюминаторите. През някои се виждаше заобикалящият ги космически мрак. Повечето от тях обаче показваха корабите на преследвачите. Студеното му изражение се изгуби за миг и сега отново я гледаше влюбеният Фам. Но той беше ужасно обезверен.

— Нима ти вярваш на всичко това, Рав? Но как е възможно?! — Веднага след тези думи обаче той сякаш отново нахлузи маската на безразличието. — Така или иначе, то вече няма значение. Истина е, че ако не обединим усилията си, никога няма да стигнем света на Остриетата. Приемам предложението ти, Синя раковина. Въпрос на лична безопасност е да работим заедно.

„Докато все още мога да се справям с вас.“

Равна сякаш чуваше неизречените думи, прикрити зад привидната му любезност. Свалянето на картите беше отложено за неопределено време.

Тридесет и три

Мнението на Фам и Синя раковина съвпадаше напълно по един въпрос — че остават по-малко от осем седмици до пристигането им в света на Остриетата. Стига границите на Зоните да останеха стабилни, разбира се. И ако през това време техните преследвачи не успееха да ги заловят.

Трябваше да издържат по-малко от два месеца, при условие, че зад гърба им имаше цели шест месеца пътешествия из космоса. Но сега дните минаваха съвсем различно. Всеки от тях им предлагаше някакво предизвикателство. Коварството понякога беше прикрито зад любезни обноски, друг път неприязънта избухваше в шумен скандал и заплахи за незабавна смърт. Точно така стана, когато Фам лиши Синя раковина от всички инструменти и резервни части.

От дълго време Фам се беше пренесъл да живее при командния пулт; в редките случаи, когато се отделяше от него, той засекретяваше достъпа със собствен идентификационен код. Беше блокирал — или поне така си мислеше — всички възможни пътища на екипажа до управлението на кораба. Двамата със Синя раковина работеха почти постоянно заедно, но нищо вече не беше като преди. Сега и най-елементарната операция ставаше изключително бавно. Ездачът обясняваше добросъвестно особеностите в управлението на кораба, но му беше забранено лично да се докосва до командното табло. Точно това предизвикваше спорове, които някой път можеха да завършат фатално за един от двамата. На Фам често се налагаше да решава коя от двете злини, които го дебнеха, е по-малка. Преследвачите им от ден на ден все повече се приближаваха: две флоти от убийци и корабите на оцелелите от Сяндра Кей. Явно някои съдове на Управлението за защита на търговията при Сяндра Кей все още притежаваха добра боеспособност и жадуваха да отмъстят на Съюза за отбрана. Равна се опита да убеди Фам, че ще е в тяхна полза ако се свържат с флотата на управлението и ги убедят да нападнат корабите на Заразата. Той само любезно я изслуша.

— Още е рано, пък може изобщо да не се наложи да го правим — каза той и й обърна гръб.

Отговорът му звучеше донякъде успокоително. Подобна битка би се превърнала в самоубийство за тях. Освен това Равна не желаеше последните оцелели от народа й да жертват живота си заради нея.

„Единак II“ все още имаше шанс да стигне до света на Остриетата преди своите преследвачи, но времето му сякаш изтичаше през пръстите! Имаше дни, в които Равна избираше някое скрито кътче и се отдаваше на сълзите и отчаянието. Единственото, което все още я крепеше, бяха Джефри и Зелено стебло. И двамата имаха нужда от нея, а тя можеше да им е от полза поне още няколко седмици.

Зелено стебло бавно се възстановяваше. Мислите й все още блуждаеха някъде далеч. Тя приличаше на човек, който е преживял тежък мозъчен удар или пък има протеза. Но въпреки това сякаш се възстановяваше от преживяния по време на първия им разговор стрес. Присаденият нов скродер зарастваше добре и се превръщаше в неделима част от Зелено стебло. Болната все по-често демонстрираше отлична памет и се изразяваше разумно и разбираемо. Сега като че ли тя помагаше на Равна и забелязваше неща, които убягваха на нейната приятелка.

— Сър Фам не е единственият, който се бои от ездачите. Синя раковина също се страхува и това го кара да се разкъсва вътрешно. Той не смее да признае дори пред мен, но дълбоко в себе си е убеден, че не само скродерите, но и самите ние сме заразени още от мига на нашето създаване. В същото време отчаяно се опитва да убеди Фам, а по този начин да докаже и на самия себе си, че това е невъзможно.

Зелено стебло замълча и само едно от клончетата й продължаваше да потупва Равна по рамото. В кабината наоколо продължаваше да се разнася изкуствено създаденият шум от морски вълни, но корабът вече не можеше да произвежда необходимата за медицинската апаратура вода.

— Въздишка. Вече ще трябва да си представяме прибоя единствено чрез силата на въображението, скъпа Равна. Но някъде по света винаги ще има морски вълни, независимо от това, което се случи със Сяндра Кей. И без значение какво ще стане с нас.

* * *

В присъствието на своята любима Синя раковина беше нежен и внимателен, но останеха ли двамата с Равна насаме, яростта му вземаше връх.

— Не, не! Поне засега не оспорвам навигаторските качества на сър Фам. Но щяхме да сме стигнали още по-напред, ако аз управлявах кораба. Сега обаче става въпрос за друго нещо, милейди. Вие и сама знаете, че тук долу не можем да разчитаме на корабните системи. А Фам допълнително усложнява положението. Той е въвел свои собствени кодове за сигурност. В момента всички корабни системи са осеяни с клопки и капани.

— Ти знаеш добре от какво се бои той. Тези мерки му помагат да се чувства малко по-сигурен…

— Не в това е проблемът, милейди. От цялата си душа желая той отново да има доверие в мен, но това сега е малка грижа. Неговите действия обаче представляват смъртна опасност за всички нас. Екипировката ни за работа на Дъното не е благонадеждна, а той я затруднява още повече. Ако врагът ни уцели, програмите на кораба ще претърпят пълен колапс — пробив в атмосферата, спад на температурата и всичко останало.

— Аз…

— Нима не проумява това? Та Фам не може да контролира нищо, нищичко! — Гласовият апарат на ездача започна да издава нечленоразделни звуци. — Той умее само да руши, нищо повече! При това наистина се нуждае от моята помощ. Ние бяхме приятели. Нима не разбира?!

Фам разбираше всичко… О, колко добре разбираше! Двамата с Равна още си говореха, макар и по-рядко. Кавгите с него бяха най-ужасното преживяване в живота й. Понякога дори не се караха; често споровете им приличаха на съвсем разумен и възпитан разговор.

— Никога не съм бил заразяван, Равна. Поне не така, както Заразата е инфектирала ездачите. Все още владея душата и мислите си. — Той се извърна от командния пулт и изнурено се усмихна. Осъзнаваше колко безпочвена е тая негова самоувереност. От подобни редки проблясъци, като тази усмивка например, Равна се убеждаваше, че Фам Нувен все още живее и понякога дори си позволява да говори.

— Ами статута ти на Божествена останка? Виждала съм те с часове да гледаш екраните, да се ровиш в библиотеката или в последните съобщения от Новините. Тогава четеш несравнимо по-бързо, от което и да е човешко същество.

Фам сви рамене.

— Това, което е в мен, изучава преследващите ни кораби. Опитва се да разбере кой от тях към коя флота принадлежи и да определи приблизително неговите възможности. Не съм наясно с подробностите, защото собственият ми разум в момента е във ваканция.

Мозъкът на Фам се беше превърнал в процесор на всички програми, които Древния прехвърли в него. Само няколко часа мъки и се беше сдобил с умствените способности на Сила. При това дори не си спомняше ясно какво се е случило с него!

— Каквото и да е това в мен обаче, в едно съм сигурен — Божествените останки сега са съвсем слаби, дори се съмнявам дали изобщо са живи. Подозирам, че в определени отношения даже не са чак толкова умни, за колкото ги мислим. Във всекидневни неща като управлението на кораба например и старият Фам Нувен си е достатъчно добър.

— … Но ти имаш подкрепата на всички нас, Фам. Синя раковина много иска да ти помогне.

Равна се опитваше да говори меко и спокойно. Обикновено при зачекването на тази тема Фам потъваше в студено мълчание. Или пък избухваше в неудържима ярост. Днес обаче само поклати глава.

— Равна, Равна… Аз също имам нужда от него… Честно ти казвам, даже съм щастлив, че още е така. Това ме предпазва от твърдото ми намерение да го убия.

Поне засега. Устните на Фам се сгърчиха и тя помисли, че ей сега ще заплаче.

— Божиите останки не биха могли да познават Синя раковина…

— Не са Божиите останки. Не те ме принуждават да постъпвам така. Аз правя онова, което в условията на огромен риск ми диктува моят собствен разум.

Думите бяха казани без следа от гняв. Значи все още имаше някаква надежда. Може би щеше да успее да го убеди.

— Синя раковина и Зелено стебло все още са ни верни, Фам. Онова в Мирна почивка беше изключение…

Фам въздъхна тежко.

— Да, доста мислих и за това. Но двамата пристигнаха в Рилай направо от Страумлинските владения. Именно те убедиха „Вриними“ да издирва кораба беглец. Това намирисва на нагласена работа, макар ездачите сигурно да не го осъзнават. Възможно е дори да е кроеж на някой, който е против Заразата. Във всеки случай тогава те още не бяха поразени, освен ако Заразата не е знаела за Света на остриетата още от самото начало. Ние обаче се уверихме, че тя научи за него, едва когато стигнахме Мирна почивка и Зелено стебло беше заразена. Сигурен съм, че Синя раковина дори тогава си остана на наша страна. Той знаеше доста неща за енергийния костюм — че поразява на голямо разстояние например — но не предупреди моите нападатели.

Равна с изненада осъзна, че у нея отново започва да проблясва надежда. Той наистина беше обмислил всичко.

— Причината е само в скродерите, Фам. Те приличат на бомби със закъснител, които само чакат да бъдат задействани. Тук обаче сме изолирани от всичко и от всички, а ти унищожи скродера на Зелено стебло…

Фам продължаваше да поклаща скептично глава.

— Не са само скродерите, Равна. Заразата има пръст и в превръщането на ездачите в раса. Или поне повечето от стореното е нейно дело. В противен случай не мога да си представя как заразяването на Зелено стебло би станало толкова леко.

— Да-а-а, има риск. Но той е незначителен в сравнение с…

Фам външно дори не помръдна, но нещо в него се сви като юмрук. Той предварително отхвърляше подкрепата, която тя се канеше да му предложи.

— Незначителен риск казваш… Но откъде бихме могли да знаем колко незначителен е всъщност той? Залогът е твърде висок, а ние сякаш ходим по опънато въже. Ако не се допитвам до Синя раковина, много скоро ще бъдем погълнати от флотата на Заразата. Ако обаче му се предоверя, тогава е напълно възможно в един момент той да ни предаде. Всичко, с което разполагам, са Божиите останки и някакви разпокъсани спомени, които… може би са най-голямата измама сред всички останали лъжи.

Последните му думи бяха казани почти беззвучно. Той вдигна очи към нея. Погледът му оставаше студен и без следа от надежда.

— Въпреки това ще мобилизирам всички сили и средства, с които разполагам, Рав, независимо дали съм човек или някаква божия останка. И ще направя дори невъзможното, за да закарам кораба до Света на остриетата. Ще заведа онова, което Древния посади в мен, до неговата крайна цел.

Минаха още три седмици преди опасенията на Синя раковина да се превърнат в реалност — корабът започна все по-често да показва дефекти. Оставаше им само ръчната навигация, иначе не можеха да се доверят на нито една от програмите за работа на Дъното. Сривът на системите беше допълнително ускорен и от отчаяните опити на Фам да си осигури защита срещу ездачите.

В корабната библиотека съществуваше специален код за задействане на автоматичната система, предназначена за работа на Дъното. Фам отдели няколко дни, за да прегледа отново всичко до най-малката подробност. Четиримата се събраха край командния пулт, когато започна преинсталирането на програмите. Трийсетина минути след началото на инсталирането в главния коридор се чуха глухи удари. Равна изобщо не би им обърнала внимание, но никога преди не бе чувала подобен шум на борда.

Фам и ездачите обаче едва не изпаднаха в паника. Нито един от космическите пилоти не би приел спокойно шумове с неясен произход на борда на кораба си. Синя раковина се втурна към отвора на кабината и промъкна връхчета през него.

— Не виждам нищо подозрително, сър Фам.

През това време Фам трескаво прехвърляше диагностичните програми, чийто данни бяха примесени с новоинсталираните показатели на новите програми.

— Тук виждам някакви сигнали за аларма, но…

Зелено стебло се опита да каже нещо, но Синя раковина вече бе отново пред пулта и заприказва бързо:

— Не мога да повярвам! Тук би трябвало да има ясен отчет за нашето състояние с пълни подробности за работата на системите. Случило се е нещо ужасно!

Фам го гледа втренчено няколко секунди, после отново се обърна към мониторите. Изминаха още няколко секунди.

— Прав си. Данните за нашия статус просто са наскубани безразборно от стари справки.

Той започна трескаво да преглежда какво показват вътрешните камери на борда на кораба. Едва половината от тях все още действаха, но онова, което показваха…

Водният резервоар на кораба се беше превърнал в мъглива, покрита с ледена кора пещера. Оттам идваха и приглушените удари — тонове замръзнала вода, затворени в ограничено пространство. Повечето от системите за поддържане на вътрешната среда в кораба също се държаха странно. Контролно пропусквателните съоръжения извън корабната работилница бяха като полудели. Охранителната система стреляше безразборно с все по-затихваща сила. При целия срив диагностичната апаратура все още проблясваше със зелени и алени светлинки. Фам включи камерата в работилницата. Цялото помещение беше обхванато от пламъци!

Фам се надигна рязко от креслото и тялото му подскочи към тавана. Твърдата повърхност грубо го върна обратно. За миг Равна си помисли, че ще продължи да отскача като топка пинг-понг между пода и тавана. Най-сетне успя да се привърже за креслото и упорито се хвърли на борба с връхлетялото ги бедствие.

През следващите няколко минути пред командния пулт цареше мрачно мълчание. Само от време на време, когато и най-простите операции траеха ужасно дълго, Фам ругаеше през зъби. „Блокиране на вътрешната система“, процеждаше всеки път, когато нещо отказваше да работи.

— Противопожарната система е блокирана… Не мога да изсмуча въздуха от помещението. Вътрешните охранителни системи стопиха всичко с безразборния си огън.

Корабът гореше. Равна беше виждала картини от подобни катастрофи, но те винаги изглеждаха невероятни и далечни. Пък и как би могъл да се разрази мащабен пожар в лишеното от кислород космическо пространство? При липсата на каквато и да е гравитация на борда, пожарът щеше да отмре от само себе си, независимо дали ще успеят да изпомпат въздуха от помещението или не.

Камерата в работилницата вече показваше само откъслечно онова, което ставаше там. Пламъците постепенно изяждаха кислорода в целия кораб. Имаше предвидени предпазни щитове, които едва-едва бяха обгорели и все още можеха да ги предпазят. Въпреки това пожарът се разрастваше и поглъщаше нови и нови кубически метри въздух. На някои места предизвиканата от жегата турбуленция допълнително увеличаваше хаоса и нови части избухваха в пламъци.

— Все още има вентилация, сър Фам.

— Знам. Но не мога да я спра. Системата сигурно е блокирала, когато вече е била включена да работи.

— Сигурно причината за всичко това е в софтуера. — Синя раковина помълча малко. — Защо не опитате ето така… — Инструкциите на ездача бяха напълно неразбираеми за Равна и й приличаха по-скоро на безсилни опити да се овладее положението.

Но Фам кимна сговорчиво с глава и пръстите му затанцуваха върху командния пулт.

Пламъците в работилницата вече се надигаха дори през слоя пяна, изхвърлен от противопожарната система. Те постепенно поглъщаха и скафандъра на Фам, за направата на който той хвърли толкова много усилия. Тези загуби обаче нямаше да са последните. Равна си спомни, че напоследък той работеше върху скафандър с реактивна енергия._ Не можеше на борда да няма системи за оксидиране!_

— Фам, скафандърът ти има ли уплътнение…

Пожарът бушуваше на шейсет метра разстояние, а помежду им стояха десетина преградни стени, осигуряващи тяхната изолация. Затова експлозията достигна до командната кабина като далечно и глухо ехо. Но камерата с безразлична обективност показа как скафандърът се саморазруши и пламъците триумфиращо го погълнаха.

Няколко секунди по-късно Фам най-после се реши да приложи съвета на Синя раковина и вентилационната система в работилницата спря. Пожарът продължи да тлее в унищожения скафандър на Фам още близо половин час, но вече нямаше опасност да се разпространи извън работилницата.

Разчистването на последиците от пожара отне два дни. През това време видяха щетите и се увериха, че не съществува риск пламъците отново да лумнат. По-голямата част от работилницата и съоръженията в нея бяха напълно опустошени. Вече не разполагаха с никакви предпазни костюми, които сигурно щяха да им трябват в Света на остриетата. А Фам успя да възстанови само една от охранителните системи при входа към работилницата.

Следите от катастрофата личаха навсякъде по кораба — класически пример за стихийно бедствие, причинено от блокиране на вътрешните системи. Бяха загубили половината от водните си припаси. Совалката за приземяване вече не притежаваше автоматично управление.

Реактивните двигатели на „Единак II“ почти не действаха. Това не беше фатално в междузвездното пространство. Когато се наложеше да намалят скоростта обаче, щеше да стане едва при 0,4 атмосфери. Слава на провидението, поне агравитаторите не бяха засегнати. Това означаваше, че няма да имат проблеми поне при навлизането в атмосферата на планетата на Остриетата.

Равна си даваше сметка, че бяха на косъм да изгубят кораба и следеше действията на Фам с нарастващ ужас. Страхуваше се, че е приел сполетялото ги нещастие като поредно доказателство за предателството на ездачите. А това би го предизвикало да вземе крайно и необмислено решение. Колкото и да е странно обаче, случи се точно обратното. Фам не се опита да прикрие болката и безсилието си, но това не стана причина да изгуби самообладание. Само още по-настървено се хвърли да спасява малкото оцеляло от кораба. Сега много по-често разговаряше със Синя раковина. Все още не му позволяваше да действа сам, но много по-внимателно се вслушваше в онова, което му казва ездачът. С общи усилия двамата успяха да възстановят кораба почти до състоянието отпреди пожара.

Накрая Равна не се сдържа и попита направо Фам какво е променило отношението му към ездачите.

— Не съм го променил — рече най-накрая той. — Просто се опитвам да балансирам рисковете. Все по-често си мисля обаче, че е невъзможно да се крепя като въжеиграч и Заразата рано или късно ще надделее.

Божествените останки бяха заложили твърде много на Фам и способността му да взима самостоятелни решения. Но сега поне параноята му поне малко намаля.

Петдесет дни след събитията в Мирна почивка и седмица преди пристигането им в Света на остриетата Фам престана изобщо да спи и не се откъсваше от командния пулт. Той и преди беше достатъчно зает, опитвайки се ръчно да управлява системите, необходими за Света на остриетата. Но сега Равна не можеше да го накара да хапне дори залък.

Навигационните системи потвърдиха данните от Новините и онова, което подсказваше интуицията на Фам. Една от трите преследващи ги флотилии беше творение на Заразата. Останалите кораби бяха на Съюза за отбрана и останки от Управлението за защита на търговията при Сяндра Кей. По петите им настъпваха чудовища, носещи смърт. Придружени от оцелелите им жертви.

Съюзът за отбрана продължаваше шумно да прокламира дейността си чрез бюлетини в Мрежата. Корабите от Управлението за защита на търговията при Сяндра Кей пуснаха няколко категорични опровержения, но в общи линии оставаха пасивни. Ами флотата на Заразата? През последните седмици трийсет пъти се увеличи количеството съобщения, адресирани до „Единак II“, при това във формат, който можеше да бъде възприеман единствено от скродерите. Фам се погрижи корабът да ги отхвърля още преди да бъдат отворени. Оставаше въпросът дали неговите инструкции се спазват от корабните системи. Все пак не биваше да се забравя, че „Единак II“ е създаден от ездачите.

Изминаха три дни и Фам се отърси от своето вцепенение. За тревогите му свидетелстваха само новопоявилите се бръчки. Иначе се държеше по-нормално и човешки от напускането на Рилай досега. Той дори помоли Равна отново да покани ездачите при командния пулт.

Фам посочи линиите от ултрасветлинния трафик, очертани ярко върху мониторите. Движението на трите флоти беше като във въображаем комин, чиято дължина стигаше пет светлинни години, а диаметърът му — три. Системите на кораба улавяха само районите с натоварен трафик, където се бяха струпали най-бързите кораби. Всеки от тях оставяше ярка следа върху екраните на „Единак II“.

— Използвал съм червен, син и зелен цвят за обозначаване на корабите и флотата, към която предполагам, че принадлежат.

Най-бързите кораби бяха струпани толкова нагъсто, че образуваха светещо бяло петно върху монитора. От него обаче стърчаха три различни по цвят опашки. Имаше и други инсталирани от Фам маркировки, но веднъж, в пристъп на откровение, той призна, че едва разбира какво обозначават.

— Първата вълна преследвачи — а тя се състои от най-бързите сред бързите — все още е по петите ни.

Синя раковина се намеси плахо:

— Има начин да увеличим още малко скоростта, стига да ми позволите достъп до управлението на кораба. Е, няма да е кой знае какъв напредък, но все пак…

Трябваше да се признае, че Фам поне направи усилие отговорът му да прозвучи любезно.

— Аз обаче мисля за нещо друго, което Равна предложи преди известно време. То винаги присъстваше като резервен вариант, но сега май му е дошло времето.

Равна се приближи още по-близо до главния екран, вперила очи в зелените следи по него. Намираха се в района, където според Новините летяха корабите на Сяндра Кей. „Само това е останало от моите хора.“

— Стотици часове наред се опитват да влязат в бой със Съюза за отбрана.

Очите на Фам срещнаха погледа й.

— Така е — рече тихо той. — Горките нещастници, напълно им приляга името „флотилията на отчаяните“. На тяхно място бих… — Изражението му отново стана хладно и безразлично. — Някой знае ли с какво въоръжение разполагат?

Това си беше риторичен въпрос, но той така или иначе го зададе.

— Ако се съди по коментарите в „По следите на войната“ Сяндра Кей е била подготвена за най-лошото, още откакто Съюзът за отбрана започна да призовава „Смърт на вредителите!“. Управлението за защита на търговията е взело мерки да осигури безопасността им дори в открития космос. Те са пригодили търговските си кораби за отбрана и са ги натоварили с всякакъв вид тамошни оръжия. Въпреки това „По следите на войната“ твърдят, че не са равностоен противник на враговете си, и то само при условие, че Съюзът за отбрана приеме предизвикателството. Единственият пропуск на Сяндра Кей е, че не са очаквали масирана планетарна атака. Когато първите кораби на Съюза за отбрана се появили, нашите тръгнали да ги пресрещнат в открития космос…

— … А в същото време кинетичните бомби ударили право в сърцето на Сяндра Кей.

Така поразиха и сърцето на Равна.

— Да, съюзът сигурно е пуснал тези бомби седмици преди началото на атаката.

Фам се изсмя рязко.

— Ако бях един от капитаните на съюза, сега щях да съм доста неспокоен. Тяхната численост намалява, а тия пригодени за сражение товарни кораби като че ли са доста бързи при тукашните условия… Обзалагам се, че всеки пилот на Сяндра Кей жадува отмъщение, дори това да му коства живота. — Емоцията в гласа на Фам постепенно се стопи. — Хм, няма шанс да унищожат всички кораби от флотата на съюза, камо ли пък тези на Заразата. И дума да не става, че ще ни отърват от нашите преследвачи. Тогава би било напълно безсмислено да…

Погледът му внезапно се спря на Равна.

— Излиза, че дори да не се намесим в събитията, флотата на Сяндра Кей рано или късно ще намери начин да атакува съюзническите кораби и ще се опита да ги изтреби до един.

Равна кимна с глава.

— Според тях това ще стане в близките дванайсет часа.

— Значи на нас ни остава да се справим със Заразата. Но ако някак убедим твоите хора да насочат усилията си срещу главния враг…

Тази мисъл преследваше Равна като кошмар. В такъв случай всички оцелели от катастрофата на Сяндра Кей щяха да бъдат пожертвани в името на „Единак II“… Опитвайки се да спасят кораба и неговата мисия.

Съществуваше съвсем малка вероятност флотата на Сяндра Кей да се справи с корабите на Заразата. Но нали точно заради това стигнаха чак дотук — за да се сражават. Тогава защо да не се възползват от жаждата им за мъст? От известно време само това се въртеше в главата на Равна. Оказа се, че то съвпада и с плановете на Божествените останки.

— Има един проблем — те не знаят нито какво правим ние, нито пък си дават сметка за истинската цел на третата флота. Опитаме ли се да им обясним, ще си разкрием картите пред Заразата.

Ултрасветлинната връзка можеше да бъде директно насочвана. Проблемът идваше от това, че корабите на преследвачи и съюзници бяха на незначително разстояние един от друг.

Фам кимна.

— Трябва да намерим начин да говорим с тях, при това без свидетели. Целта ни е на всяка цена да влязат в сражение. — По лицето му пробяга бегла усмивка. — Как мислиш, Синя раковина, дали пък да не се доверим изцяло на уредите в кораба. Помниш ли онази вечер на Доковете? Тогава ни разказва за „разваления товар“ от Сяндра Кей.

— Точно така, сър Фам! Ние превозвахме една трета от кодовете за шифровка на Управлението за защита на търговията при Сяндра Кей, предназначени за онези с челюстите-бръсначи. Тя още е на кораба, макар да е безполезна без останалите две трети.

Шифровъчните материали бяха сред най-ценните стоки, разменяни между звездните системи. Усъмнеше ли се някой в тяхното качество обаче, тогава се превръщаха в безполезен боклук.

— Неизползваеми, казваш? А може пък да не са толкова безполезни. Дори тази една трета би ни осигурила директна връзка. При това ще гарантира, че никой друг няма да се включи в разговора.

Синя раковина се поколеба.

— Не искам да ви подвеждам. Нито един сериозен клиент не би приел, че подобна връзка ще е поверителна. Освен това отсрещната страна няма да има никакво доказателство, че вие сте наистина този, за когото се представяте.

Погледът на Фам се спря на Равна. По лицето му отново пробяга познатата усмивка.

— Има начин да ги убедим, стига да ни слушат внимателно. Проблемът е, че аз искам само един от тях да ни чуе.

И Фам обясни какво точно има предвид. Докато говореше, ездачите деликатно шумоляха с листа помежду си. Както обикновено Синя раковина се косеше, че идеята на Фам е неизпълнима. Зелено стебло пък го убеждаваше да се вслуша по-внимателно в предложението.

„Флотата на Аниара“ — така повечето от екипажите на Управлението за защита на търговията се наричаха помежду си. „Аниара“ беше античен кораб, по-древен дори от самата Нийора, за който се разказваше в човешките митове. Вероятно е съществувал по времето на Туво-Норските кооперативи от астероидите на Земната звездна система. Според преданията „Аниара“ бил огромен кораб, полетял в звездния безкрай малко преди гибелта на цивилизацията, която го създала. Неговият екипаж станал свидетел как изчезва древната родина. След това корабът започнал да затъва все по-дълбоко и по-дълбоко в космическия мрак, а хората на борда му измирали един по един. Животоподдържащите системи постепенно престанали да работят. Споменът за отдавнашното бедствие преследваше човечеството като кошмар. Сигурно това бе и причината легендата да се предава от поколение на поколение през хилядолетията. След падането на Сяндра Кей за оцелелите кораби от Управлението за защита на търговията преданието изведнъж се превърна в действителност.

„Но ние няма да го следваме до самия край!“ Полковникът от авиацията Кйет Свенсъндот беше вперил поглед в сигналните линии върху екрана на кораба. Сега тяхната цивилизация не просто изчезна, а бе умишлено унищожена. Оцелелите кораби вече бяха по петите на разрушителите на Сяндра Кей и те почти се виждаха с просто око. Вече дни наред съдовете на управлението внимателно маневрираха, доближавайки флотата на Съюза. Данните върху мониторите сочеха, че са на крачка от успеха. Повечето от корабите на Съюза и на Сяндра Кей бяха оплетени в едно общо кълбо от ултрасветлинни следи. Сред тях сигурно се намираха и онези на третата флота — безшумната. Според онова, което се виждаше на екрана, битката беше неизбежна. Вражеските кораби в момента се намираха в един и същи район с тях. Понякога ги деляха дори по-малко от един милиард километра, но въпреки това разстоянието от няколко милисекунди се оказваше непреодолимо. Всички съдове използваха ултрасветлинна тяга и правеха по дузина скокове в пространството само за секунда. В такъв случай схватката с враг, който избягва директна среща, изискваше всеки негов скок да бъде перфектно изчислен, а пространството, където се очаква появата му, да се обстрелва непрекъснато.

Полковник Свенсъндот превключи изображението на монитора на корабите, които се опитваха да нагодят скоростта си към тази на флотата на Съюза. Почти една трета от флотилията в момента беше в синхрон. Само още няколко часа и…

— Хиляди проклятия! — Той удари с юмрук по командния пулт.

Неговият първи офицер побърза да укроти полуделите уреди и се извърна към командира си:

— Това нещо ново ли беше или обичайните проблеми? — попита Тироле.

— Все същото. Съжалявам за избухването.

Наистина нямаше нищо извънредно. Тироле и Глимфреле и без това си имаха достатъчно грижи. Без съмнение в Отвъдното все още съществуваха територии, населявани от човешки същества, които се опитваха да стоят настрана от Съюзниците. Но дирокимите във флота на Управлението за защита на търговията бяха единствените оцелели от своята раса. С изключение на авантюристи като Тироле и Глимфреле, всички останали изчезнаха със Сяндра Кей.

Кйет Свенсъндот работеше за Управлението за защита на търговията вече двайсет и пет години — още от времето, когато тази организация разполагаше само с малка флота за охрана. Прекара хиляди часове на тренажорите, за да се превърне в един от най-добрите бойни командири на организацията. Но досега само два пъти му се случи да попадне под директен обстрел. Друг на негово място може би щеше да съжалява за пропиляното време. Свенсъндот и неговите командири обаче приемаха като награда факта, че са сред най-добрите професионалисти. Неговият опит и авторитет му осигуриха най-доброто оборудване в цялата флота. Върхът на дългата му кариера като пилот обаче беше корабът, който управляваше в момента. „Олвира“ беше оборудван с най-модерната техника, извадена от складовете веднага след като Съюзът започна да сипе първите заплахи. Той не спадаше към пригодените за отбрана търговски кораби, а представляваше истинска бойна машина. Беше снабден с най-съвършените процесори и двигатели за ултрасветлинна скорост, които можеха да действат в условията на Сяндра Кей. За управлението на полета стигаше и тричленен екипаж, а в случай на нужда командирът можеше да води сражение съвсем сам, разчитайки единствено на помощ от корабните системи с изкуствен интелект. В трюма имаше десет хиляди самонасочващи се бомби и всяка една от тях беше по-умна дори от системите за управление на самия кораб. Това не бе малка награда за двайсет и петгодишна вярна военна служба. Освен това позволиха на Свенсъндот сам да избере име на своя кораб.

А сега… Истинската Олвира вече я нямаше. Той, заедно с милиарди други войници, бе нает за отбраната на Сяндра Кей. Корабът му имаше задача да охранява Херт от вътрешната система…

Казват, че светлинните, бомби не оставят оцелели след себе си.

Съвършеният кораб, кръстен на любимата жена, излезе на половин светлинна година извън системата, търсейки враговете, които не бяха там. В честна и открита битка Кйет Свенсъндот и неговата „Олвира“ щяха да се справят с противника. Вместо това се оказаха в ролята на преследвачи, летящи надолу, към Дъното на Отвъдното. С всяка измината светлинна година „Олвира“ все повече се отдалечаваше от местата и условията, за които беше създадена. Процесорите й работеха все по-бавно или пък съвсем преставаха да действат. В тези дълбини пригодените за сражения търговски кораби се оказаха с по-подходящ дизайн от бойните единици. Въпреки че бяха тромави и с несъвършени системи, а на борда им имаше десетки души екипаж, те все пак продължаваха да се движат. „Олвира“ вече изоставаше от тях на пет светлинни години. Именно преустроените търговски кораби щяха да проведат атаката срещу флотата на Съюза. Кйет беше обречен още веднъж да стои безпомощен, докато приятелите му загиват.

Свенсъндот продължаваше упорито да се взира в мониторите, без да обръща внимание на влагата, която се събира в ъглите на очите му. Досега целият му живот беше подчинен на строго установени закони. Работата му често налагаше да предотвратява замисленото от други отмъщение… А сега единственото, което го движеше, бе отмъщението.

— Получавам някакви странни съобщения, Кйет.

Сега Глимфреле трябваше да наблюдава какво се получава по Мрежата, което в друга среда беше напълно автоматична операция, заложена в дизайна на „Олвира“! Напоследък обаче тя се превърна в досадно и изтощително задължение.

— Какви са? Пак лъжи по Мрежата ли? — попита Тироле.

— Не, този път идват от координатите на дънния кораб, който всички преследват. Не може да бъде друг.

Веждите на Свенсъндот се извиха въпросително. Той усещаше, че разплитането на новата загадка ще му бъде много приятно.

— Какви са характеристиките?

— Корабните процесори показват, че най-вероятно е един, при това съвсем точно насочен лъч. Ние сме тяхната единствена цел. Сигналът е силен и връзката може да бъде придружена с нормална видеокартина. Ако нашият задръстен дигитален процесор работеше нормално, щях да знам… — И Фреле затананика нещо, което обикновено издаваше нетърпение при дирокимите. — Охо! Съобщението е кодирано, при това на високо ниво! Тия тук използват Синтаксис’45 за видеото. Твърдят, че разполагат само с една трета от кодовете, които Управлението въведе преди близо година.

Отначало Свенсъндот си помисли: „Фреле е убеден, че е получил съобщение, притежаващо самостоятелен интелект, но това е напълно невъзможно тук, на Дъното.“ По недоверчивия му поглед вторият офицер изглежда разбра какво си мисли.

— Езикът, който използват, е доста объркан, шефе. Чета съобщението направо от системата за преформатиране. — Нещо проблесна върху екрана пред него. — А-ха, ето откъде идва техният шифър! Управлението някога го е въвело и сега той трябва само да бъде проверен от системите за защита на кораба. — Преди появата на съюзниците това беше най-високо защитената шрифтова система в организацията. — Използвана е онази третина от кодовете, която преди година така и не беше доставена по предназначение. Тогава решихме, че товарът най-вероятно е повреден. О, чудо на чудесата, ние все още имаме копие от тези кодове!

Големите тъмни очи на Фреле и Роле гледаха с очакване. Стандартната процедура — стандартните нареждания — гласяха, че съобщения с нередовен код трябва незабавно да бъдат унищожени. Тези заповеди имаха за цел да предотвратят попадането на нередовни шифри на борда. Така не се налагаше системите за защита да бъдат подлагани на изпитание.

— Дешифрирай това нещо — късо нареди Свенсъндот. През последните седмици се убеди, че щом опреше до военно разузнаване и шифровка, Управлението се проваляше с гръм. Сега изглежда им се отваряше случай да извлекат някаква полза от неговата некомпетентна работа.

— Тъй вярно, сър!

Глимфреле изписа ответния код. Някъде в системите на сигналния процесор на „Олвира“ монотонният и „произволен“ шум започна да се подрежда в стройни схеми, които отговаряха напълно на корабните кодове. Последва дълга пауза (проклето да е това дъно!), а после върху екрана се появи прозорец като при обичайните съобщения и тръгна съвсем сносен видеозапис.

— … четвърто повторение на съобщението…

Думите бяха на самнорск с диалектните особености на Херте И Сяндра! Говорителят беше… За миг сърцето на Свенсъндот спря да бие — той сякаш видя Олвира отново жива. После бавно издиша, опитвайки се да възстанови нормалния ритъм на сърцето си. Смолисточерна коса, виолетови очи — също като Олвира. И като милиони други жени на Сяндра Кей. Приликата беше налице, но толкова далечна, че при нормални обстоятелства никога не би го подвела. За миг той си представи Вселената, обгръщаща тяхната изгубена флотилия, и живота, освободен от тежестта на отмъщението. После отново се насили да се съсредоточи върху думите от съобщението.

— Ще повторим посланието още три пъти — казваше в този момент жената. Ако и тогава все още нямаме отговор, ще пренасочим лъча.

Тя се отдръпна назад, позволявайки им да огледат помещението зад нея. Беше дълго и с нисък таван. Навсякъде имаше монитори, показващи ултрасветлинния трафик, но Свенсъндот изобщо не им обърна внимание. На екрана се появиха и двама ездачи. Цветните линии по скродера на единия от тях показваха, че е имал търговски отношения със Сяндра Кей. Другият вероятно беше от Малките ездачи — притежаваше малък скродер без колела. Камерата се измести, насочвайки се към четвъртия от присъстващите. Човешко същество? Очевидно беше такова, но нямаше нийорански произход. В друго време видът му щеше да предизвика сензация сред всички човешки цивилизации в Отвъдното. Сега Свенсъндот само отчете този факт в съзнанието си и остави за по-късно размишленията върху него.

Жената продължаваше да говори.

— Можете и сами да се убедите, че екипажът ни се състои от човешки същества и ездачи. Други освен нас на борда на „Единак II“ няма. Нашият кораб не принадлежи към Съюза за отбрана, нито пък сме агенти на Заразата… Но именно ние сме причината техните две флотилии да са тук долу. Ако сте разшифровали това съобщение, то вие със сигурност сте от Сяндра Кей. Ето защо непременно трябва да поговорим! Моля, отговорете ни като използвате кодовата система, чрез която шифровахме нашето съобщение.

Образът се разми и лицето на жената отново изпъкна на преден план.

— Това е петото повторение на съобщението — каза тя. — Ще го повторим още два пъти.

Глимфреле изключи видеоекрана.

— Ако съм разбрал правилно, разполагаме с около сто секунди за отговор. Какво ще правим, капитане?

От началото на връзката минаха само няколко секунди, но те промениха много — „Олвира“ вече не беше изолиран от света блуждаещ кораб.

— Ще отговорим — отсече Свенсъндот.

Отговорът и отговорът на отговора станаха за секунди. Петминутният разговор с Равна Бергсъндот беше достатъчен на Кйет, за да се увери, че казаното от нея е достатъчно важно и трябва да се предаде на ръководството на флотата. Неговият кораб щеше да влезе в ролята на обикновен предавател, но онова, което се канеше да съобщи, наистина беше изключително важно.

Централата на флотата обаче отказа видеовръзка с „Единак II“. Някой на флагманския кораб се бе заинатил всички процедури да са стриктно спазени. Несъвършената шифровка ги накара да откажат, какъвто и да е достъп до техните системи. На Кйет беше заповядано да приведе кораба си в бойна готовност.

Мониторите на „Олвира“ показваха цветна картина с много висока резолюция. Но ако човек се вгледаше по-внимателно, щеше да забележи, че това е доста несъвършено изображение. Кйет лесно разпозна собственичката Лименде и физиономията на Ян Скритс — командир на флагманския кораб. Но двамата изглеждаха като свои двойници, по-млади с няколко години. Старият видеофилм с техните лица беше адаптиран към анимираната картина от предавателя. Възможностите на предавателя за връзка в реално време бяха по-малко от четири хиляди байта на секунда; Централата изобщо не искаше да рискува.

Само Силите знаеха точно какво виждат те като образ на Фам Нувен. Човешкото същество с опушена кожа за пореден път се опитваше да разясни своята позиция. Успехът му не бе по-голям от онова, което постигна Равна Бергсъндот преди него. Хладнокръвието постепенно го изоставяше и по лицето му взе да се изписва отчаяние.

— … Отново ви повтарям, че и двете флоти са ваши врагове. Няма спор, че Съюзът за отбрана унищожи Сяндра Кей, но Заразата е в основата на всичко това.

Почти анимираната фигура на Ян Скритс погледна с очакване към собственичката Лименде. „В името на всички сили, тук на дъното изображението е наистина отвратително“, помисли си Свенсъндот. Когато Скритс заговори, движенията на устните му дори не съвпадаха с неговите думи.

— Ние внимателно следим съобщенията в „Бедствия и катастрофи“, г-н Нувен. Заплахата от Зараза беше използвана като претекст да бъдат унищожени нашите светове. Ние обаче не желаем безразборно да убиваме, само за да задоволим чувството си за мъст. Нито пък имаме намерение да се изправим срещу някой, който ясно показа, че е враг на нашия враг. Или вие се опитвате да ни убедите, че Заразата е в таен заговор със Съюза за отбрана?

Фам сърдито сви рамене.

— Не, нямам представа какво е становището на Заразата относно действията на Съюза. Но едно трябва да ви е ясно — Заразата е несравнимо по-голямо зло от съюзниците.

— А, да, същите твърдения се ширят и в Мрежата, г-н Нувен. Но предишните катастрофи са на хиляди светлинни години от нас. Дори тези истории да са верни, съобщенията за тях са изминали огромно разстояние и са превеждани на много езици, преди да достигнат Средното ниво. Неслучайно я наричат Мрежата на хилядите лъжи.

Лицето на чужденеца помрачня. Той каза нещо гневно и високо на език, който беше напълно неизвестен за Нийора. Интонацията му рязко варираше, почти като при говора на дирокимите. После мъжът направи усилие да се овладее. Когато заговори отново, в неговия несъвършен самнорск се усещаше още по-силно чуждестранният акцент.

— Така е, но ето аз ви казвам, че съм очевидец на падането на Рилай. Заразата е по-страшна дори от най-ужасните неща, които сте чули за нея. Унищожението на Сяндра Кей е незначителен страничен ефект от действията й. Пак ви питам, ще ни подкрепите ли срещу флотата на Заразата?

Собственичката Лименде отпусна масивното си туловище в обятията на креслото зад себе си. После се обърна към командира на флагманския си кораб и двамата с приглушен глас започнаха да се съвещават. Погледът на Кйет се прехвърляше ту към единия, ту към другия. Командният пулт зад гърба на Лименде достигаше десетина метра дължина. Нисши офицери безшумно сновяха насам-натам. Някои се опитваха да следят разговора. Картината се виждаше ясно, но щом фигурите по екрана се задвижеха, техните жестове бяха насечени и тромави като при анимация. Кйет знаеше, че някои от хората върху екрана са преместени на други кораби още преди падането на Сяндра Кей. Процесорите на „Олвира“ приемаха съвсем ограничен сигнал от Централата, допълвайки го с фон от архивите на кораба, които отдавна бяха изгубили своята актуалност. „Повече хич няма да се опитвам да получа видеовръзка, обеща си Свенсъндот, поне не и докато сме на дъното.“

Собственичката Лименде отново се обърна към камерата.

— Прости на параноичното старо ченге, но е напълно възможно и ти да си част от Заразата. — Лименде вдигна предупредително ръка, сякаш се опитваше да възпре очакваните възражения, но червенокосият само успя да зяпне от изненада. — Ако приемем думите ти за чиста монета, излиза, че наистина съществува онова едновременно толкова полезно и опасно нещо, дето е в звездната система, към която сме се устремили всички. Нещо повече — оказва се, че и вие, и „флотата на Заразата“ сте достатъчно компетентни, за да се възползвате от него. Ако ги нападнем, както ни съветвате, малцина от нас ще оцелеят да видят края на тази история. А вие ще си поделите наградата. Отсега ме е страх да си помисля в какво бихте се превърнали.

Фам Нувен дълго не проговори. През това време дивото изражение постепенно изчезна от лицето му.

— Вече знаете фактите и сега трябва да решите, Лименде. Има ли друг изход според вас?

— Двамата със Скритс обсъдихме този въпрос. Каквото и да сторим, поемаме голям риск. При това перспективите са ужасяващи. Ще приемем предложението ви да атакуваме, само ако преди това върнете обратно кораба си и ни позволите да се качим на борда му.

— Значи вие настоявате да определяте нашата стратегия?

Лименде кимна утвърдително.

Устата на Фам се отвори, после се затвори, но от нея не излезе никакъв звук. Явно имаше проблеми с дишането. Равна продължи вместо него:

— В такъв случай ако се провалите всичко ще бъде изгубено. Сега поне „Единак II“ има близо шейсет часа преднина. Това ще ни помогне да предупредим всички останали какво е скрито на Дъното, дори флотилията на Заразата да оцелее по някакъв начин.

Лицето на Скритс се сгърчи в анимирана усмивка.

— Не можете да получите всичко наготово. В противен случай излиза, че ни карате да свършим цялата работа вместо вас. Нямаме нищо против да воюваме за справедлива кауза, но не желаем да се превръщаме в пионки от играта на две чудовища.

Последните му думи бяха изречени хладно — сякаш гневът му се беше изпарил. Сега изображението от Централата вече не помръдваше с изключение на несинхронизираните движения на устните. Глимфреле улови погледа на Свенсъндот и му посочи аварийните светлини върху комуникационното табло.

Гласът на Скритс продължаваше:

— Полковник Свенсъндот, заповядваме отсега нататък всички комуникации с този неидентифициран кораб да се извършват… — изображението замръзна и повече не се чу нито звук.

— Какво стана? — попита Равна.

Глимфреле изсумтя недоволно.

— Изгубихме връзка с Централата. Сега предаването е сведено до двайсет байта за секунда, при това продължава да намалява. Последното излъчване на Скритс беше едва стотина байта.

При това увеличено до краен предел от софтуера на „Олвира“.

Кйет махна гневно към екрана.

— Изключи това проклето нещо.

Поне вече не му се налагаше да се мъчи с некачественото изображение. Пък и не изгаряше от желание да чуе последната заповед на Ян Скритс, защото се досещаше за нейното съдържание.

Дългите пръсти на Глимфреле заиграха по контролното табло. Върху екрана отново се появиха звездите. Връзката с Фам и Равна осигуряваше сносна картина без видими изменения; вероятно не биха настъпили кой знае какви промени дори силата й да отслабнеше.

— Съжаляваме за случилото се. През последните дни имаме големи проблеми с комуникациите. По всичко личи, че бурята в Зоните е най-лошата от векове насам.

С всяка изминала минута положението ставаше дори още по-лошо. Половината от ултрасветлинните канали даваха допълнителни дефекти.

— Май изгубихте контакт със своето командване, а? — попита Равна.

— За момента е така. — Свенсъндот погледна към Фам. Очите на червенокосия сякаш бяха от стъкло. — Слушай, аз не по-малко от теб съжалявам за този развой на нещата, но не мога да отрека, че Лименде и Скритс са умни хора. Мисля, че и сам можеш да разбереш причините за тяхната позиция.

— Много странно — прекъсна го Фам. — Картината беше доста необикновена.

Гласът му звучеше някак унесено и разсеяно.

— Имаш предвид връзката с Централата ли?

И Свенсъндот подробно му обясни за ограничените комуникации и несъвършеното изображение от корабните процесори в условията на Дъното.

— В такъв случай и обратната връзка би трябвало да е също толкова лоша… Чудя се за какъв ли ме мислят тогава.

— Ами, ъ-ъ-ъ…

Добър въпрос. Фам Нувен имаше яркочервена коса, опушено сива кожа, пеещ говор. Ако изпратеното до Централата изображение имаше същите дефекти като това, което те получаваха, тогава там виждаха нещо коренно различно от човешкото същество пред Кйет.

— … Я чакай малко. Причината не е в изображението. Готов съм да се обзаложа, че получават доста добра картина, която дава точна представа за външния ти вид. Нали и сам видя, че в началото на връзката бяха изпратени няколко кадъра с твърде висока резолюция. Именно те по-късно ще бъдат използвани за база на анимацията.

Фам безизразно загледа напред, сякаш искаше да покаже, че няма намерение да се улови на тая въдица. Очите му подканваха Кйет да поразмисли още малко, а да не приема всичко за чиста монета. Но, хиляди проклятия, обяснението беше съвсем правдоподобно: нямаше никакво съмнение, че Лименде и Скритс са възприели червенокосия като представител на човешкия род. И все пак нещо продължаваше да човърка Кйет отвътре.

… Лименде и Скритс изглеждаха като някаква отживелица.

— Глимфреле! Провери основната линия за връзка с Централата! Искам да знам дали са ни изпращали синхронизирана картина.

Изпълнението на задачата отне само секунда на Глимфреле. Той изненадано подсвирна.

— Няма такова нещо, шефе. А ако всичко е правилно дешифрирано, то ние в момента се справяме със старата анимация. — Той каза нещо на Тироле и двамата забърбориха възбудено. — Тук долу изглежда нищо не действа както трябва. Може би е поредният технически гаф.

Но въпреки това Глимфреле съвсем не изглеждаше убеден в собствените си думи.

Свенсъндот отново се обърна към изображението, което идваше от „Единак II“:

— Виж какво, каналът за връзка с Централата е безупречно шифрован. Използват се само кодове за еднократна употреба, на които вярвам много повече, отколкото на шифрите, употребени при нашия разговор в момента. Просто не мога да повярвам, че е било някакъв маскарад.

Но стомахът на Кйет вече се присвиваше от погнуса. Това усещане му напомни първите минути от битката за Сяндра Кей, когато схвана как ги бяха изиграли. Тогава с болка осъзна, че всички, които се опитваше да защити, въпреки неговите усилия ще бъдат избити до един.

— Ей, слушай тогава — ще се свържем с другите кораби и ще уточним координатите на Централата…

Едната вежда на Фам отскочи нагоре.

— Може пък да не е било лъжлива картина.

Преди да добави още нещо обаче, единият от ездачите — онзи с по-съвършения скродер — започна да крещи насреща. Той се затъркаля по тавана на помещението, разблъсквайки тези около него, за да се добере по-близо до камерата.

— Имам един въпрос! — Гласът от говорния апарат беше смесен с бръмчене и думите почти не се разбираха. Израстъците на това създание се триеха едно в друго със сухо шумолене. Кйет Свенсъндот никога не беше виждал по-отчаяно същество. — Има ли ездачи на борда на флагманския кораб?

— Защо вие…

— Отговорете на въпроса!

— Че откъде бих могъл да знам? — Кйет се опита да се съсредоточи — Тироле, ти имаш приятели от екипажа на Скритс. Спомняш ли си дали сред тях има ездачи?

Тироле започна да заеква:

— Ъ-ъ-ъ-ъ-ъ… Да! Бяха от отряда за бързо реагиране — по-точно спасители — които наехме веднага след битката.

— Е, приятелю, това е всичко, което можем да направим за теб.

Ездачът се тресеше неудържимо от корените чак до върха, но остана безмълвен. После листенцата му внезапно се спаружиха.

— Благодаря — каза тихо той. После се изтърколи назад и излезе от обсега на камерата.

Фам Нувен също изчезна от поглед. Равна стъписано се огледа наоколо.

— Изчакайте, моля ви! — обърна се тя към камерата и върху екрана пред Кйет остана да се вижда само празният команден пулт на „Единак II“. Микрофоните улавяха далечни звуци от неясен разговор, които явно излизаха едновременно от говорен апарат и човешко гърло. После Равна отново се появи.

— За какво беше пък всичко това!? — не се стърпя Свенсъндот.

— Вече нищо не може да се направи… Капитан Свенсъндот, според мен флотата вече не се управлява от хората, които смятате за ваши предводители.

— Може и така да е. — Най-вероятно е така. — Но това е нещо, върху което трябва сериозно да размисля.

Тя кимна с глава. За миг мълчаливо се изучаваха един друг. Усещането беше твърде странно — и двамата бяха преживели загубата на своите семейства, на родината си и на целия си свят. А ето че сега, толкова дълбоко в космоса, срещаха сродна душа.

— Наистина ли сте били в Рилай?

Въпросът прозвуча ужасно глупаво в собствените му уши, но вече беше късно да се поправи. Равна Бергсъндот отново кимна.

— Да… Всичко стана точно така, както си го прочел. Поддържахме пряк контакт с една от Силите, но дори и това не ни помогна, полковник. Заразата унищожи всичко. Кълна се, съобщенията в Новините изобщо не преувеличават случилото се.

Тироле се отдръпна от навигационната апаратура.

— Но как е възможно тук, долу, да постигнете нещо, което би могло да засегне Заразата?

Думите бяха прями, а големите му сериозни очи очакваха нейния отговор. Той се опитваше да намери някаква разумна причина за безумните разрушения и масовите убийства. Дирокимите не бяха най-многочислената общност в Сяндра Кей, но ги признаваха за най-старата раса в нейната цивилизация. Преди милиони години изскочили от Изостаналата зона и колонизирали три звездни системи, които хората по-късно нарекли Сяндра Кей.

Расата им се състояла от безнадеждни мечтатели, потънали в своите видения много преди появата на човешката раса. Охранявали населяваните от тях звездни системи чрез стара и несъвършена техника и благодарение помощта на млади, приятелски настроени раси. След още половин милион години тяхната раса сигурно щеше да се изсели от Отвъдното или пък да се разрасне и да се превърне в нещо съвсем различно от това, което е. Такъв беше обичайният път — приличаше на нещо като смърт, макар и не чак толкова драстичен.

Явно имаше допуснато някакво недомислие при сътворението на расите-дълголетници. Техните членове също живееха ужасно дълго. Едва когато ареалите им ставаха твърде пренаселени, започваха да търсят изход за спасение. Сред тях винаги се намираха такива, които копнеят да посетят и останалите светове. Повечето дори се заселваха по новите места. Човешкият род вече дълго време живееше мирно и в хармония със събратята на Тироле и Глимфреле.

Бергсъндот разбра истинския смисъл на въпроса.

— Някой от вас чувал ли е за Божиите останки?

Отговори й Кйет:

— Не.

В същия момент забеляза, че двамата дирокими едновременно отвориха уста да заговорят и известно време подсвирваха един срещу друг.

— Да — най-сетне отвърна на самнорск Тироле, а гласът му издаваше благоговение, каквото Кйет нито веднъж досега не беше забелязвал в подчинения си. — Знаете, че дирокимите живеят в Отвъдното вече доста дълго време. Изпратихме много колонизатори в Трансцендентното, а някои от тях дори станаха Сили… Веднъж обаче… Нещо се върна обратно. Разбира се, то не беше точно Сила, а приличаше по-скоро на умствено увреден дироким. За сметка на това знаеше толкова много неща и извърши такива чудеса, че успя коренно да промени живота ни.

— Да не говориш за Фентролар?! — изумено попита Кйет, когато си спомни тази история. Случката датираше отпреди сто хиляди години, много преди хората да стъпят на Сяндра Кей, когато обитателите на тази колония все още са били главен противник на дирокимите.

— Да — отвърна Тироле. — И досега не сме сигурни дали Фентролар е бил за нас провидение или пък проклятие. Въпреки това той си остава основателят на земите на нашите мечти и основоположник на Старата религия.

Равна кимна с глава.

— Тази легенда, с която е закърмен всеки обитател на Сяндра Кей, ще ви помогне да разберете какво се случва в момента.

И тя им разказа за падането на Рилай, за онова, което стана с Древния и в какво се беше превърнал Фам Нувен. Дирокимите престанаха да обсъждат чутото и замръзнаха неподвижни на местата си.

Най-накрая се обади Кйет.

— Тогава какво знае Ну… — Той се запъна на името, което беше твърде необичайно за него, както и всичко останало около този чужденец. — Нувен знае ли изобщо какво търси на Дъното? Пък дори да го намери, какво ще прави с него?

— Нищо не зная, полковник Кйет. Дори самият Фам Нувен няма ясна представа за това. Трябва да мине още малко време и интуицията сама ще му подскаже. Вярвам в това, защото съм присъствала на други подобни случаи, но… Не зная как да накарам вас да повярвате.

Тя потръпна и пое дълбоко въздух. Кйет изведнъж си даде сметка какво ужасяващо място трябва да е „Единак II“. Съществото, способно да се опълчи срещу Заразата, наистина трябва да е не по-малко отвратително от нея, но пък и да обладава свръхестествени сили. Кйет се почуди как би се чувствал самият той, ако е затворен в един кораб с такова чудо.

— Милейди Равна — започна високопарно и официално той. „Та това, което предлагам, в края на краищата си е чисто предателство.“ — Ъ-ъ-ъ, хм… Имам приятели от флагманския кораб на Управлението за защита на търговията. Бих могъл да проуча дали подозренията ви относно нашите лидери наистина почиват на реални факти… — „Кажи го най-после, де!“ — Напълно е възможно да ви окажем съдействие, независимо от мнението на нашия щаб.

— Благодаря ви, сър. Много ви благодаря.

Глимфреле наруши възцарилото се мълчание.

— Сигналът от „Единак II“ започва бързо да отслабва.

Очите на Кйет пробягаха по мониторите. Следите от ултрасветлинния трафик бяха станали съвсем объркани и неразгадаеми. Каквато и буря да вилнееше отвън, тя май наистина щеше да се окаже опасна.

— По всичко личи, че няма да можем да говорим още дълго, Равна Бергсъндот.

— Да, наистина губим връзка… Полковник Кйет, ако нито един от плановете не проработи, ако не е възможно да се биете на наша страна… Хората ви са единствените живи същества, оцелели след Сяндра Кей. Толкова ми беше приятно да се срещна с вас и дирокимите… След толкова много време да видя познати лица… Вие сам разбирате, аз… — Още докато говореше, образът й върху екрана се разми и разпадна на отделни цветни квадратчета.

— Фю-ю-ют! — възкликна Глимфреле. — Връзката току-що излетя през прозореца. Проблемът не е в „Единак II“, комуникацията с него е нормална. Но бурята отвън принуди процесорите в кораба да превключат на по-елементарен код.

— Ей, вие там на „Единак II“! Имаме проблеми с канала за връзка. Предлагам да приключваме!

Екранът посивя и върху него започна да тече надпис на самнорск:

Да. Това е нещо повече от комуникацио…

Глимфреле се опита да задържи, колкото се може по-дълго дори тази несъвършена връзка.

— Енергията падна на нула. Вече не различавам никакъв сигнал — каза той.

Тироле вдигна очи от навигационния панел.

— Това е нещо повече от комуникационен проблем. Компютрите ни вече двайсет секунди не могат да подготвят кораба за скок в пространството.

Досега правеха по пет скока в секунда и изминаваха малко повече от светлинна година за час, но какво ли щеше да е оттук нататък…

Глимфреле се оттласна от пулта.

— Е, добре дошли в Изостаналата зона.

Изостаналата зона. Равна Бергсъндот прегледа данните от уредите на контролния пулт в „Единак II“. В представите й зоната беше нещо като горещ и задушлив мрак, осветяван едва-едва от мъждукащи фенери. Тук се намираше царството на умствено недоразвити същества, разполагащи единствено с механични калкулатори. Но сега, когато попадна в нея, тя не усети някаква особена разлика. Таваните и стените в кораба продължаваха да излъчват светлина, както и допреди малко. Звездите пак грееха от илюминаторите, само че трябваше да мине много дълго време, преди някоя от тях да помръдне.

Някои от мониторите обаче показваха съвсем очевидна промяна. Скалата за отчитане на ултрасветлинната скорост мигаше монотонно; върху нея с червена легенда се отчиташе времето от последното въвеждане на данни. Навигационните екрани бяха изпълнени с данни от уредите за диагностика, които усилено проверяваха състоянието на процесорите в двигателите. Из кабината непрекъснато се повтаряше едно и също съобщение на трисквелайн: „Внимание! Отчетено е преминаване в Изостаналата зона. Незабавно осъществете обратен скок! Внимание! Отчетено е преминаване в Изостаналата зона. Незабавно осъществете…“

— Изключи това! — Равна нервно се освободи от предпазните колани. Главата й започна да се замайва, макар да беше възможно това да е само паника.

— Все пак това е кораб, пригоден за полети на Дъното! А се оказва, че когато навлизаме в Изостаналата зона, единственото, на което е способен, е да ни предупреди за опасността!

Зелено стебло се примъкна по-близо до нея, като се опитваше да „ходи на пръсти“ по тавана с помощта на връхчета на клоните си.

— Дори дънните кораби не могат да избегнат подобни смущения, лейди Равна.

Фам каза нещо на кораба и изображението върху повечето от екраните се изчисти.

— Дори най-големите бури в Зоните обикновено не се разпростират на територия, по-голяма от няколко светлинни години — продължи Зелено стебло. — Ние сме на двеста светлинни години над териториите на Зоните. Това, което ни засегна, може да бъде единствено исполинско вълнение, за каквото сме чели само в архивите.

Това обаче беше слаба утеха.

— Знаем, че такива неща са се случвали и преди — каза Фам. — А през последните няколко седмици играта съвсем загрубя.

Тоя път той като че ли не изглеждаше особено разтревожен. Ето това вече е нещо ново!

— Така е — съгласи се тя. — Очаквахме забавяне, но не и да попаднем в самата Изостанала зона! — Попаднахме в капан! — Къде е най-близката обитаема звездна система? На десет светлинни години? Или пък на петдесет?

Сега заобикалящият ги мрак придоби нов смисъл, а звездите през прозорците вече не грееха така приветливо, нито внушаваха чувство за сигурност и безопасност. Бяха обкръжени от безкрайно небитие и се движеха в него едва-едва със скоростта на светлината… Живи погребани. Храбростта на Кйет Свенсъндот щеше да отиде на вятъра, а Джефри Олсъндот никога нямаше да бъде спасен.

Ръката на Фам докосна рамото й. Това беше първият физически допир от много време насам.

— Все още можем да стигнем до Света на остриетата. Това е дънен кораб, забрави ли? Не сме хванати в капан. Двигателите на тая машинка са по-добри от всичко, което някога съм имал на разположение в Кюенг Хо! А тогава се смятах за най-бързият и независим човек в цялата Вселена!

Пътешествия, продължавали десетилетия наред, предимно в условията на летаргичен сън. Ето такъв е бил светът на Кюенг Хо, светът от спомените на Фам Нувен!

Фам най-сетне се освободи от непосилното напрежение, което го караше да се разкъсва отвътре. Поне временно. Сега можеше отново да бъде човек.

— Какво ти е толкова смешно? — попита той.

Равна поклати глава.

— Смея се на всички нас. Както и да е, това вече няма значение. — Тя направи няколко бавни и дълбоки вдишвания. — Ето, готово. Сега мисля, че бих могла да разговарям спокойно и разумно. И така, в Зоните има вълнение. Дори по време на буря на него обикновено му трябват хиляди години, за да помръдне на разстояние една светлинна година, а сега внезапно се е разпростряло на двеста светлинни години разстояние. Хм! Това поне е гаранция, че и след милиони години хората ще четат за това извънредно събитие в архивите. Не, благодаря! На мен не ми трябва такава слава… Вярно, знаехме за надигащата се буря, но и през ум не ми е минавало, че ще потънем.

Бяха погребани в тези дълбини, на светлинни години под повърхността.

— Сравнението с морска буря не е точно — включи се Синя раковина. Ездачът все още стоеше в най-отдалечения край на командното табло, където се оттегли след разговора с капитана от Сяндра Кей. Той все още изглеждаше разстроен, въпреки че се опитваше да говори смислено и разумно. В момента Синя раковина изучаваше екрана с навигационните данни и по всичко личеше, че се е задълбочил в записите отпреди вълнението. Той стопира картината, взе дистанционното за навигационните уреди и бавно се затъркаля по тавана към тях. Връхчетата на Зелено стебло лекичко го докоснаха, когато минаваше над нея.

Синя раковина бутна в ръцете на Равна дистанционното и продължи с назидателен тон.

— Дори при голяма морска буря водната повърхност никога не е така мътна като при силните мъртви вълнения отдолу. Последните съобщения в новините отчитат силно раздробена повърхност… Все едно е пяна или пък малки пръски.

Очевидно дори той не можеше да избегне сравнението с морските стихии.

Звездното небе зад прозорците продължаваше да е ясно и тихо. Най-големият шум идваше от корабната вентилационна система. Независимо от привидното спокойствие обаче, те бяха засмукани от водовъртеж. Синя раковина махна с клонче към екрана.

— Само след няколко часа може да сме отново в Отвъдното.

— Какво?

— Ето виж. Картината върху екрана е ориентирана спрямо положението на флагманския кораб от Сяндра Кей, корабът, с който влязохме в директна връзка, и нашите координати. — Трите точки образуваха остроъгълен триъгълник, а тези от корабите на Лименде и Свенсъндот бяха съвсем близо една до друга. — Маркирал съм момента, когато изгубихме контакт. Обърнете внимание — връзката с щаба на Управлението за защита на търговията е прекъсната 150 секунди преди да бъдем засегнати. Съдейки по постъпилия сигнал и настояването да извършим промени в протокола, стигам до заключението, че и двата кораба — нашият и този на Свенсъндот — са били погълнати по едно и също време.

Фам кимна с глава.

— Така е. Най-отдалечените страни последни губят връзка. Това означава, че вълнението се е изместило.

— Правилно!

Синя раковина се протегна от мястото си върху тавана и посочи екрана.

— В момента трите кораба служат като сонди за установяване на параметрите на Зоните според картографските техники. Няма съмнение, че ако отново прегледаме записа на движението ни, той само ще потвърди това заключение.

Равна погледна към екрана. Най-отдалечената точка от триъгълника, с която беше обозначен „Единак II“, сочеше точно в центъра на Галактиката.

— Сякаш има нещо огромно, подобно на голяма скала, което се спуска перпендикулярно на останалата повърхност.

— Отстрани се приближава чудовищна вълна — намеси се Зелено стебло. — Това е още едно доказателство, че вълнението няма да трае дълго.

— Да, обикновено радиалните промени продължават повече. Това нещо тук оставя след себе си широка следа. Би трябвало да минем през него за няколко часа и после отново ще се озовем в Отвъдното.

А там ги чакаше едно надбягване, което трябваше или да спечелят… или да изгубят всичко и завинаги.

През първите няколко часа се чувстваха много особено. „Само няколко часа“ — толкова мислеше, че ще трае престоят им в Изостаналата зона Синя раковина. После отново трябваше да се озоват в Отвъдното. И четиримата се навъртаха около командното табло, следейки под око часовника. Всеки премисляше току-що проведения необичаен разговор. Фам стоеше изопнат като тетива. Всеки момент трябваше да се озоват в Отвъдното. Ами после? Ако само няколко кораба са заразени, тогава Свенсъндот все още можеше да организира атаката. Но щеше ли да има изобщо полза от нея? Фам отново и отново преглеждаше записите от движението на флотилиите, проследявайки траекторията на всеки от засечените кораби.

— Само да се измъкнем оттук, само да се измъкнем… Тогава вече знам какво да правя. Нямам представа защо, но виждам стъпка по стъпка всяко наше действие.

Той не можа да обясни нещо повече на своите спътници.

Поне засега нямаше смисъл да пренастройват системите на кораба, което би наложило незабавно преинсталиране на всички програми за управление.

След осем часа обаче се примириха с мисълта, че може би ще престоят в Изостаналата зона цял ден. Вече бяха преровили доста от наличната историческа литература. Дизайнът на „Единак II“ беше пригоден едновременно и за Отвъдното, и за Изостаналата зона, но пренастройката не ставаше автоматично. Под надзора на Синя раковина Фам изключи интелигентните системи, които досега управляваха кораба. Операцията мина без усложнения. Изключение направиха само няколко уреда, които се задействаха с глас, но вече бяха изгубили способността си да проумяват казаното и не разбраха заповедта да се самоизключат.

Преминаването към ръчно управление предизвика у Равна същия смразяващ страх, сякаш бяха изгубили всички двигатели за ултрасветлинна скорост. Представата й за Изостаналата зона като мрачно пространство, осветено от мъждукащи светлини, все още си оставаше фантазия; но че бе царството на слабоумни създания с механични калкулатори май постепенно се превръщаше в реалност. Скоростта на „Единак II“ по пътя им към Дъното постепенно намаляваше, но сега…

Минаха двайсет часа. После станаха петдесет. Четиримата постоянно се уверяваха един друг, че още няма за какво да се притесняват. Накрая обаче Синя раковина си призна, че е било твърде прибързано да говори „само за няколко часа“. Като се има предвид височината на „цунамито“ (а тя беше двеста светлинни години), тогава то сигурно се простираше на няколкостотин светлинни години по ширина. Ако изобщо можеше да се вярва на някаква закономерност при подобен прецедент. Това беше най-голямата им тревога — вече се намираха отвъд всякакви правила и закони.

На стотния час, откакто бяха попаднали във вълнението, Равна забеляза, че Фам и Синя раковина проверяват мощността на двигателите… Май имаше опасност почивката им да продължи вечно.

Тридесет и четири

Макар да бе още лято, времето внезапно застудя; дори можеше да се каже, че стана направо мразовито. Земята все още димеше и въздухът беше сух, но вятърът вече не изглеждаше толкова силен. В пилотската кабина на междузвездния кораб обаче Амдиджефри изобщо не обръщаше внимание на атмосферните промени отвън.

— И преди се е случвало да се бавят с отговора — нареждаше Амди. — Тя обясни нещо за ултрасветлинните връзки…

— Равна никога не е закъснявала толкова много!

Прекараха в пилотската кабина целия следобед, а настроението им преминаваше от страх през отегчение до пълно униние. След четири часа бездействие отегчението удържа временна победа. Джефри потъна в неспокоен сън в креслото на баща си, а две от частите на Амди се свиха в скута му.

Останалата част от Амди душеше безцелно из помещението, но продължаваше да държи под око състоянието на контролните уреди. Дори и той вече беше изнервен от това мъчително чакане. Един от него подскочи към покритата с шумоизолираща материя стена. Беше способен да забрави за времето, наблюдавайки в захлас как расте плесента по нея. А сега и нищо друго не ангажираше вниманието му.

Сивото вещество се беше разпространило още повече от последния път, когато го разгледа по-внимателно. Зад ватата, покриваща стените, то образуваше плътна покривка. Частите на Амди се покачиха една върху друга, за да огледат по-добре какво има в пролуката между уплътнението и стената на кораба. Там беше мрачно, но през тавана се процеждаше слаба светлина. В по-голямата част на кораба слоят плесен не надвишаваше три сантиметра, но тук отзад дебелината му стигаше петнайсет-двайсет сантиметра. Я гледай ти! От тавана, точно над изследователския нос на Джефри, висеше голямо кълбо от непознатото вещество. Размерът му беше като декоративните туфи мъх в заседателните зали на замъка. От него надолу се проточваха тънички сиви влакънца. Амди беше готов да извика на Джефри, но двете му части в скута на момчето се бяха разположили толкова удобно!

Амди приближи две от главите си до странното образувание. Стената отдолу изглеждаше доста необикновено — сякаш горният й слой бе разяден от плесента. И тя беше посивяла; имаше оттенъка от дима на огньовете. Амди усети влакънцата върху носа си. Бяха твърди и сухи. Ноздрите го засърбяха. Внезапно той застина от изненада. Наблюдавайки се отдолу, видя как влакънцата преминават през главата на онази част, която стоеше най-отгоре на пирамидата от тела. Въпреки това не усети никаква болка, а само леко гъделичкане в ноздрите.

— Какво, какво? — стреснато попита Джефри, когато настаналата около него суматоха го извади от дрямката.

— Зад уплътненията по стените открих нещо наистина много странно! Докоснах онова голямо кълбо плесен и…

Докато говореше, Амди бавно отстъпваше назад от нещото върху стената. Това проникване не го нарани, но го караше да се чувства по-скоро нервен. Любопитството му внезапно се изпари. Усещаше как влакънцата постепенно се измъкват обратно през ноздрите му.

— Казах ти, че не бива да си играем с това! То е мръсно и гадно! Единственото му предимство е, че поне не смърди.

Джефри вече беше скочил от креслото. Той прекоси бързо пилотската кабина и повдигна рязко уплътнението от стената. Частта на Амди, която беше най-отгоре на пирамидата, загуби равновесие и се претърколи надолу. Дочу се свистене и той усети остра болка в ноздрите.

— Боже, това нещо наистина е огромно — възкликна Джефри, после дочу болезненото пъшкане на Амди. — Добре ли си?

Амди се дръпна от стената.

— Мисля, че да.

Крайчето на едно от влакънцата още стърчеше от устните му. Не болеше повече от ожарването на копривата, която се опита да сдъвче онзи ден. Амдиджефри внимателно огледа раната. Късчето влакно, останало в устната, беше опушено сиво и изглеждаше остро, но крехко. Пръстите на Джефри го измъкнаха внимателно. После главите и на двамата се извиха с почуда към мъхестото кълбо на тавана.

— То наистина расте и като че ли поразява стената под него.

Амди леко докосна окървавената си муцуна.

— Чак сега разбирам защо твоите хора ти казаха да стоиш настрани от него.

— Дали пък да не накараме г-н Стийл да изчегърта стените.

Двамата прекараха два часа в пълзене и изследване на веществото по стената. Сивата плесен беше плъзнала навсякъде, но само на едно място забелязаха няколко цъфтящи туфи. Двамата се надвесиха над тях, докосвайки спорангиите с обвити в части от дрехите си пръсти и лапи. Никой от двамата не искаше да излага на опасност пръст, устна, лапа или нос.

Наблюдението на плесента се оказа най-вълнуващото събитие този следобед; до вечерта не пристигна никакво съобщение от „Единак II“.

На следващия ден времето отново се затопли.

Минаха още две денонощия… А от Равна нямаше ни вест, ни кост.

Лорд Стийл крачеше върху стената над Хълма със звездния кораб. Беше почти полунощ и слънцето висеше под ъгъл от петнайсет градуса над северния хоризонт. В козината му се стичаха струйки пот; това беше най-горещото лято от десет години насам. Сухият вятър духаше без прекъсване вече тринайсето денонощие. Димът от пожарищата около фиордите висеше като кафеникава мъгла и на север, и на юг от замъка. Отначало приеха червеникавия дим като някаква любопитна новост. Но това бе само в началото. Когато пожарът наближи Източните скатове, цялото небе сякаш пламна в алени отблясъци. Пепелта се сипеше отгоре в продължение на денонощия. Единствената миризма наоколо беше на изгоряло. Някои казваха, че това е по-лошо и от мръсния въздух над големите южни градове.

Войниците по стената се отдръпваха като опарени, за да сторят път на лорда. Това не беше само протоколен жест. Те се бояха от Стийл. Очакваха всеки момент да бъдат включени в експеримента с наметките, а грубо скалъпената история на Шрек изобщо не ги успокои.

До Стийл вървеше една самотна част с отличителните знаци на лордовете. Съществото не издаваше никакви звуци от мислене. При това вървеше недопустимо близо до техния Повелител.

Стийл се обърна към единицата:

— Успехът означава да се спазят сроковете в предварителния план. Спомням си как ме учеше на това.

Единицата се обърна към него и изопна шия.

— Доколкото си спомням, думите ми бяха: успехът означава да реагираш адекватно на промените в предварителния план.

Погледът му се отклони от частта на Фленсер и той се втренчи в заревото над южния хоризонт.

— Какви са новините за напредването на Кралицата на дърворезбарите?

— Все още лагерува на пет дни път южно от нас.

— Недопустима небрежност! Чак не мога да повярвам, че те е създала! Вендейшъс се постара, колкото се може да улесни задачата й. Ако го беше послушала, войниците и тяхното оръдие играчка щяха да пристигнат още преди десет дни!

— И според плановете ти досега да са станали на кайма.

— Точно така, при това много преди пристигането на нашите звездни приятели! Вместо това тя се мотае и проваля всичко!

Стийл извървя няколко крачки, подсмихвайки се скришом.

— Крайно време е Вендейшъс най-после да вкара доверчивата си кралица право в мястото за заколение. Това може да промени хода на останалите събития, но… Убеден съм, че битката трябва да стане на изток от тук.

— При Възвишението на Маргръм ли?

— Точно така. Войската на дърворезбарите ще трябва да се събере заедно, докато минава през дефилето. Ще закараме оръдието си там и ще ги притиснем в клисурите при Възвишението. Няма да е никак трудно да ги изтребим до крак. Освен това е достатъчно далече от Хълма на звездния кораб. Дори пришълците да пристигнат по време на сражението, ще успеем да задържим на разстояние едните от другите.

Единицата не отвърна нищо и след известно мълчание Стийл се обърна да я погледне.

— Имаш ли връзка с форскът Ринголит?

— Да, двама от мен са с него в момента.

— Кажи му да прати известие на Вендейшъс. Онзи трябва да убеди кралицата да доведе армията си под Възвишението на Маргръм най-късно след два дни. Чувствай се напълно свободен да изготвиш нашата стратегия — познаваш местността много по-добре от мен. Ще уточним последните детайли, когато и двете армии са заели позиция. — Щеше да е невероятно преживяване да командва и двете страни в една и съща битка! — И още нещо важно — нека Вендейшъс се погрижи човешкото същество на кралицата да умре, при това до едно денонощие!

— Че с какво би могла да ни навреди тя?

— Това е глупав въпрос. — „Особено пък зададен от теб.“ — Не знаем кога Равна и Фам ще пристигнат тук. Докато не ги стиснем здраво в челюстите си, съществото Джоана винаги ще представлява заплаха. Кажи на Вендейшъс убийството да изглежда като злополука, но искам двукракото мъртво на всяка цена!

Фленсер вече беше навсякъде. За такова божествено вездесъщие той мечтаеше още от времето, когато беше под крилото на кралицата. Докато една от неговите части говореше със Стийл, други две бяха в кораба заедно с Амдиджефри, а останалите се промъкваха през рядката горица на север от лагера на дърворезбарите.

Но въздигането до божество искаше своите жертви. От ден на ден обаче болезнените рани от пелерините ставаха по-поносими, а бремето на висше създание — по-неусетно.

Най-много го измъчваше непоносимата жега — не помнеха друг път да е имало такива горещини по земите на север. Радиопелерините бяха не само тежки и го запарваха, но покриваха плътно ушите му. За разлика от другите неудобни облекла обаче, ако свалеше наметката дори само за миг, това означаваше лудост.

Последният експеримент за доказване на неговите божествени възможности трая дванайсет дни. Стана ясно, че е невъзможно да носи постоянно пелерините, затова членовете му се редуваха и всеки ден един от тях сваляше покривалото, къпеше се и сменяше подплатата на дрехата. Тогава за Фленсер настъпваше временно умопомрачение. В тези пропадания слабоволевата Тайратект се възползваше от неговото състояние и се опитваше отново да наложи своето превъзходство в глутницата. Но усилията й всеки път оставаха без успех.

Вярно е, съществуваха четворки с напълно нормален разум, но това не се отнасяше до Фленсер/Тайратект. За тяхната глутница къпането и преобличането всеки път се извършваше като в мъгла, полусъзнателно.

Фленсер се усмихна. Едно от големите му предимства беше, че никой от околните не можеше да разбере какво се случва с неговите отсъстващи части. Фленсер вече беше овладял доста хватки. Ако е достатъчно внимателен, скоро отново щеше да управлява владенията си като в доброто старо време. Но играта беше твърде опасна, а и пелерините криеха постоянна заплаха. Ако не бяха постоянно изложени на слънце, след няколко часа енергията им се губеше и частта, която носеше такава наметка, се оказваше напълно откъсната от глутницата. Още по-неприятен беше проблемът със Статиката — думата беше от езика на буболечките. Вторият комплект пелерини уби глутницата, избрана да го изпробва. Дори звездните хора не бяха сигурни какво е причинило смъртта, а говореха за някакви „смущения“.

Досега на Фленсер не му се беше налагало да се справя с подобни трудности и „смущения“. Но понякога по време на дългите си пътешествия с Ранголит или когато енергията на някоя от пелерините спаднеше, той чуваше в главата си непоносимо пищене. Можеше да се сравни единствено със смесването на десетина глутници една в друга. Но тогава пък на Тайратект май й харесваше. Тя се съвземаше от объркването и притеснението си и безсилната й злоба повличаше Фленсер. През останалото време обаче само надничаше иззад неговото съзнание. След случая със Статиката обаче положението се влоши — веднъж тя дори контролираше цялата глутница в продължение на цяло денонощие. Ако успееше да изкара една година без крайни кризисни ситуации, тогава Фленсер можеше да се справи с Тай, Ра и Тект като ги ампутира успешно. По всичко личеше обаче, че няма да се размине без убийството на Тект — онзи с белите връхчета на ушите. Той не беше много умен, но като че ли се явяваше главатар на триото. Успееше ли да извърши подмяната и да си намери подходящи нови части, Фленсер можеше да стане дори по-велик отколкото преди клането пред Парламента. Но поне засега трябваше да отложи промените — хирургията на собствената душа беше страховито предизвикателство дори за самия Повелител.

Тогава действай предпазливо, много предпазливо. Грижи се пелерините да са винаги добре заредени, не предприемай прекалено дълги пътувания и не позволявай на никой да заподозре истинските ти кроежи.

… Гората с разузнавачите на Ранголит. Групата им се катереше по склона близо десет минути. Останалите нямаха неговата тежка екипировка и бяха свикнали с подобни преходи. Двете части от Фленсер обаче все повече забавяха темпото и бяха последни в редицата.

Ранголит беше открил най-доброто място за наблюдателен пост. Палатките бяха опънати в плитка долчинка близо до брега на неголямо езеро. Стотина метра по-нагоре голяма пряспа неразтопен сняг ги прикриваше от недоброжелателни погледи, подхранваше езерото и поддържаше въздуха постоянно свеж и хладен. Палатките не можеха да бъдат забелязани отдолу. За сметка на това лагерът беше на такова място, че от него се откриваше прекрасна гледка във всички посоки.

Щом видя Фленсер, Ранголит застана мирно, но в погледа му нямаше страх. Като повечето стари разузнавачи, той не беше травматизиран от ужасите в подземията на замъка. Освен това Фленсер се постара помежду им да се установи дух на взаимно уважение и разбирателство.

— Кога отново ще се видиш с Промитата глава?

Това беше прозвището на Вендейшъс.

— Малко след пладне. Не е пропускал среща от четири дни насам. Южняците явно са се настанили много удобно долу и не мислят да се помръдват.

— Това скоро ще се промени.

И Фленсер повтори заповедите на Стийл към Вендейшъс. Говореше твърдо. Старият воин в него усещаше, че скоро предстои решителната битка.

— Я гледай ти! Значи искате да съсредоточите всичко при Възвишението на Маргръм и за по-малко от два… Както и да е. По-добре да не знам.

Фленсер настръхна под наметката. Все пак всяко приятелство трябва да си има граници. Ранголит имаше основание да се държи така, но май беше по-добре, когато всичко свърши, той да се превърне в нещо по-малко… фамилиарно.

— Това ли е всичко, милорд?

— Да… Не! — Фленсер потръпна от изненада. Лошото на тия пелерини беше, че понякога му пречеха да помни разни неща. В името на Великата глутница, само това не! Отново в него се надигаше Тайратект. Стийл беше заповядал убийството на човешкото същество при кралицата на дърворезбарите. И най-малката подробност беше уточнена, мотивите за подобно действие бяха железни, но…

Фленсер при Стийл разтърси гневно глава и челюстта му зловещо изтрака.

— Какво има? — попита Стийл. Той показваше видимо задоволство всеки път, щом забележеше мъките на Фленсер под радиопелерината.

— Нищо, милорд, само лек удар на Статиката.

В действителност нямаше никаква Статика, а по-скоро Фленсер чувстваше как се разпада на части. Какво ли даваше на другата такава неподозирана сила?

Фленсер при Амдиджефри започна да отваря и затваря уста като риба на сухо. Децата отскочиха от него с разширени от ужас очи.

— Всичко е наред — каза сурово той, макар телата на двете му части да се блъскаха една в друга.

… Наистина имаше редица разумни доводи да държат Джоана Олсъндот жива. В по-далечно бъдеще това щеше да им осигури предаността на Джефри. Пък и тя можеше да се превърне в скрит съюзник на Фленсер сред човешките същества. Можеше да разиграе мнимата смърт на двукракото за пред Стийл, а после… Не. Не. Не! Фленсер успя да се овладее и потисна съмненията в себе си. Тайратект беше усвоила до съвършенство всички трикове, които той някога използваше срещу нея. Сега се опитваше да ги прилага върху него. „Няма да ме подмамиш толкова лесно. Аз съм царят на лъжите, виртуоз в измамата и манипулацията.“

Малко след това тя възобнови атаката си. Второто нападение беше толкова ожесточено, че напълно разстрои мисленето на глутницата.

Сега всичките му части издаваха слаби нечленоразделни звуци. Лорд Стийл подскачаше около него и не знаеше да се смее ли или сериозно да се разтревожи. Ранголит захласнато се пулеше насреща му. Двете деца предпазливо се примъкнаха и го докоснаха.

— Ранен ли си? Ранен ли си?

Човешкото същество провря тези свои забележителни ръце под наметката и поглади лекичко окървавената му козина. Светът сякаш избухна около него.

— Не, не прави така. Това може да го нарани още повече! — разнесе се гласът на Амди.

Малките муцунки на кутретата се протегнаха напред, опитвайки се отново да пристегнат пелерината.

Фленсер усещаше как го обзема безпаметство. Последната атака на Тайратект беше явна и безмилостна. Този път тя не се опита незабелязано да промени мнението му или да използва други коварни ходове…

… Тя се огледа изненадано. „Най-сетне, след толкова време, пак съм си аз. При това напълно се контролирам. Стига вече кланета на невинни същества. Ако някой трябва да умре, това ще са Стийл и Фленсер.“

Главата й се извърна, тя огледа горделивата поза на Стийл и се спря на най-речовитата от неговите части. После събра плътно крака и се напрегна за смъртоносен скок към нейното гърло. „Ела само малко по-близо и ще умреш.“

Последните мигове ясно съзнание при Тайратект не продължиха много. Атаката срещу Фленсер вътре в собствената й глутница бе толкова отчаяна, че я остави без никаква съпротивителна сила. Още докато се напрягаше да скочи върху Стийл, тя усети как душата й отново отстъпва и Фленсер изпълзява от мрака. Усети как краката й се сгърчват в спазъм, тялото й рухва на земята и камъните размазват муцуната й…

… Фленсер отново контролираше глутницата. Нападението на тази отрепка наистина беше изненадващо. Изглежда тя искрено се безпокоеше за онези, които трябваше да бъдат унищожени; толкова искаше да им помогне, че бе готова да жертва себе си, стига това да убие и Фленсер. Точно това я погуби. Мисълта за самоубийство никога не може да овладее изцяло една глутница. Това отслаби и без това безсилната Тайратект и даде шанс на Повелителя.

Сега той отново владееше положението, при това пред него се разкриваха нови перспективи. Атаката на Тайратект я направи беззащитна. Предпазните умствени бариери на нейните три члена сега съвсем изтъняха. На Фленсер му оставаше да разкъса тези мембрани и да навре лапа в нейното съзнание, разпръсквайки го в своето собствено. Тримата, които досега бяха нейната крепост, щяха да останат живи, но никога повече нямаше да имат разделена от неговата душа.

Фленсер при Стийл продължи да лежи в безсъзнание, а конвулсиите по тялото му постепенно затихваха. Нека Стийл си мисли, че все още е парализиран. Това ще му даде време да обмисли най-приемливото обяснение за случилото се.

Фленсер при Ранголит бавно се изправи на крака, макар двете му части все още да бяха замаяни и трудно съобразяваха. Тук нямаше нужда да дава каквито и да е обяснения, но трябваше да скрие някак от Форскът, че е преживял разкъсване на душата.

— Пелерините са мощни оръжия, драги Ранголит; понякога дори повече от необходимото.

— Да, милорд.

Фленсер си позволи по лицата му да се появят усмивки. Той помълча малко, предвкусвайки насладата от онова, което се канеше да каже след миг. В него вече нямаше и следа от онова слабоволево създание. Най-добрият й опит да овладее глутницата, почти увенчал се с успех, щеше да е и последен. Нейната най-голяма грешка. Усмивките на Фленсер, предназначени за Амдиджефри, станаха още по-широки. Внезапно му мина през ума, че Джоана Олсъндот ще е първото същество, за чието убийство издава заповед след своето завръщане на Тайния остров. Затова нейната кръв ще е първата, която ще изцапа едната от трите предателски муцуни.

— Има още една заповед за Промитата глава, Форскът. Става дума за екзекуция…

Докато уточняваха детайлите, по тялото му се разля приятна топлина. Всичките му части единодушно приеха решението за смъртна присъда над двукракото.

Тридесет и пет

Единствената полза от забавянето на похода беше за ранените — почивката им даде възможност да се възстановят. Но след като Вендейшъс откри пролука в защитата на Фленсер, всички копнееха час по-скоро да напуснат лагера.

Из гората наоколо се разнасяха ревовете на опитомените кероги, които дърворезбарите използваха за впрягане в товарните каручки. Те се смесваха с подвикванията на войниците, обслужващи оръдията, и шума от прибирането на шатрите и товаренето на съоръженията.

Ако се съди по маршрута, който Вендейшъс им начерта на картата, следващите два дни щяха да бъдат много тежки. Успееха ли да направят този преход обаче, щяха да се озоват на отлично подбрана позиция. При това фленсериерите най-малко ги очакваха да се появят оттам.

Джоана наближи първата от множеството малки палатки, пръснати из гората. Тройката, която я обитаваше, усети приближаването й, изскочи навън и заподскача в кръг.

— Джоана! Джоана! — викаше тя, подражавайки на гласа на момичето. Само това беше останало от един близък придворен на кралицата. Навремето той владееше относително добре самнорск. Цялата глутница се състоеше от шест части; три паднаха убити при схватката с вълците. Добре поне, че сред оцелелите се оказа и „говорителят“ на групата. Неговият ум беше като на петгодишен екземпляр и начинът му на изразяване стана доста странен.

— Благодаря ти за храната! Много ти благодаря! — Муцуните взеха да се навират в ръцете й. Преди да посегне към количката с притоплена храна, тя почеса всяка от главите зад ушите. Две тутакси се навряха в купичките, но третата част приседна на задните си хълбоци и започна да бърбори.

— Чух, че скоро ще се бием.

„За теб вече всичко приключи.“

— Да, ще минем през пресъхналото дере, което е на изток оттук.

— О, о! — възкликна инвалидът. — О! О! Това е лошо! Лошо вижда, няма контрол, плаши се от засада. — Вероятно останките все още пазеха някакъв спомен от предишните си военни умения. Джоана обаче не би могла да му обясни защо Вендейшъс избра точно този път.

— Не се безпокой, всичко ще бъде наред.

— Сигурна ли си? Обещаваш ли?

Джоана се усмихна мило на останките от една наистина умна и приятна по характер глутница.

— Да, обещавам ти.

— Ах-ах-ах… Добре тогава.

След това и трите части навряха муцуни в съдовете с храна. Този наистина беше късметлия — все още проявяваше интерес към случващото се около него, освен това бе съхранил детския си ентусиазъм. Пилигрима й обясни, че останки като тези биха могли лесно да се възстановят след преживяното нещастие, ако внимателно ги подготвят да приемат едно-две кутрета в глутницата си.

Полевата болница наистина беше доста странно място. Само преди година Джоана щеше да се ужаси от вида й. Дори сега все още не можеше да възприеме ранените така, както те изглеждаха на останалите Остриета. Момичето се загледа в грубите палатки, пръснати из гората. По всичко личеше, че това е болница. Хирурзите се опитваха с всички сили да спасят, колкото се може повече пострадали. Похватите им обаче бяха доста брутални — жестоко рязане и шиене, което се извършваше без упойка. В това отношение медицината на Остриетата много напомняше методите на средновековните лечители от човешката раса, за които бе изгледала доста материали в Компютъра.

Читирате беше на поста си и наблюдаваше зорко, както и се очакваше от него. Въпреки това се чувстваше ужасно притеснен и напрегнат. През цялото време гледаше една от неговите глави да следи подобното на буболечка двукрако същество. Поведението му не би трябвало да предизвика никакво подозрение, защото точно това му беше работа. Дългът му повеляваше да охранява точно тук, а това означава да държи под око всичко наоколо. Той нервно прехвърли арбалета от едната част в друга. Оставаха само няколко минути…

Читирате обиколи още веднъж полевата болница. Нарядът му се оказа един от най-леките. Горският гъстак наоколо стоеше непокътнат, но почти всички дървета надолу по течението на реката бяха унищожени от пожарите, предизвикани от невижданата суша. Близо до водата земята беше обрасла с мек мъх. Нямаше никакъв риск в лапите му да се забие трън или бодил. Охраната на полевата болница приличаше по-скоро на разходка из парковете на кралицата. Само на няколкостотин метра по-надолу обаче кипеше усилен труд — другарите му събираха лагера и товареха всичко по каручките.

Стражникът обърна три чифта очи към буболечкоподобното същество. Това последно задължение беше сред най-рискованите задачи, които му бяха поставяли. Само си отваряй очите на четири, приятел. Вендейшъс нямаше да стане онова, което е, ако не си опичаше добре работата. Читирате стана свидетел на случилото се с оная любопитната гага от Изтока, която се опита да се набърка в работите на неговия шеф.

Мътните да го вземат, това двукрако много се бавеше! Мърмореше нещо на оня единак вече цели пет минути! Всеки нормален дърворезбар би си помислил, че извънземното постоянно прави секс с тези нещастници. Е, затова пък съвсем скоро щеше да си плати за тая недопустима фамилиарност. Той опъна тетивата, но после разколебан отпусна арбалета. Нещастен случай, да прилича на нещастен случай. Трябваше да го направи така, че да изглежда наистина като злополука.

Аха, най-после двукракото прибра купичките с вода и храна и ги върна обратно в количката. Читирате се промъкна незабелязано покрай оградата на кошарата и застана така, че дуото Кратци да може ясно да го вижда. Тази останка всъщност трябваше да извърши убийството.

Преди да изгуби своята част Нисинари, Кратцинисинари беше пехотинец от армията на кралицата. Само допреди няколко дни той изобщо нямаше работа с шефа на охраната. Но затова пък всички го познаваха като мръсно копеле — глутницата му винаги беше готова да се бие до смърт за най-малката дреболия. А двойките обикновено още по-лесно се поддават на манипулация. Шефът твърдеше, че Кратци е подготвен за задачата и прилича на капан, който само чака сгоден случай да щракне със смъртоносните си челюсти. Всичко, което се искаше от Читирате, бе да подаде уговорения сигнал. Тогава дуото щеше да разкъса тази чуждоземна буболечка на дребни късчета. Очакваше се това да предизвика голям хаос. Естествено, Читирате щеше да се яви веднага на местопроизшествието — бдителната охрана, която се притича на помощ още при първия подозрителен шум. Тогава спокойно и с пълно основание можеше да прониже главите на Кратци със своите стрели… За нещастие обаче щеше да е твърде късно да спаси живота на двукракото.

Човешкото същество тромаво помъкна количката с храната през възлестите корени и ниските храсти към Кратци — нейния следващ пациент. Дуото се надигна в кошарата си и занарежда някакви объркани приветствия, чийто смисъл дори Читирате не можеше да схване. Някъде дълбоко под приветливата му външност обаче клокочеше необуздан гняв, който щеше да завърши с убийство. Както се и очакваше, буболечката нищо не заподозря. Тя спокойно спря количката и взе да пълни купичките с храна и вода. През цялото време не спираше да говори на двойката пред себе си. Когато се наведе да остави паничките на земята обаче…

Читирате взе мигновено решение сам да стреля по буболечката, ако Кратци не успее да я убие с първия удар. После щеше да се закълне, че е било нещастен случай. Той съвсем искрено мразеше двукракото. Инстинктивно усещаше, че тази буболечка рано или късно ще им навлече някакво нещастие. При това беше толкова висока и се движеше по някакъв свръхестествен начин. Читирате вече знаеше, че е по-уязвима, от която и да е глутница. И въпреки това си беше доста страшничко да мисли за това единично животно като за умен и опасен враг.

Стражникът отхвърли изкусителната мисъл сам да убие Джоана също така несъзнателно, както тя се беше появила в главата му. Нямаше смисъл да гадае какво би му се случило, дори да повярваха на неговата версия за нещастен случай. Не, благодаря, днес нямаше намерение да проявява, какъвто и да е алтруизъм. Челюстите и ноктите на Кратци трябваше сами да свършат мръсната работа.

Една от главите на Кратци гледаше точно към мястото, където стоеше Читирате. В същото време буболечката се извърна от количката и посегна да постави купичките на земята…

— Ей, Джоана, как се справяш?

Джоана вдигна поглед от количката и видя Перегрин Уиккукракрана да се приближава към нея. Опитваше се да стои на такова разстояние, че да не разстрои и без това обърканите мисли на ранените. Пазачът се отдръпна бързо и застана почтително настрани.

— Доста добре — отвърна тя. — Познаваш ли онзи на двете колела? Днес похапна малко.

— Браво! Мислех си за него и за тройката в другия край на лазарета.

— Раненият лекар ли?

— Да. И трите оцелели части на Трелелак са женски. Заслушах се в мислите им и… — Разясненията на Пилигрима бяха направени на безупречен самнорск, но въпреки това тя не можа да схване нищо. Успя само да разбере, че тъй като Блеки е мъжкар, то женската тройка съвсем скоро щеше да се сдобие с кутрета, които да я превърнат отново в завършена глутница. Всичко останало бяха някакви неразбираеми изрази.

Най-сетне тя му направи знак да млъкне.

— Добре тогава, ще опитаме да ги свържем веднага щом нахраня и останалите.

Две от главите на Пилигрима наостриха уши за долитащите от по-далечните краища на болницата звуци.

— Понякога става нещо много странно. Не мога да го обясня точно, но… Всички останки изведнъж започват да гледат към теб. Това е твърде необичайно. Чувстваш ли го?

Джоана сви рамене.

— Не.

И приклекна, за да постави купата и канчето пред поредния си пациент — двойката Кратци. Той целият се тресеше от нетърпение, макар че разговорът с Пилигрима не стана причина да се забави вечерната му дажба. С ъгъла на окото си Джоана забеляза как стражникът прави някакви странни движения, сякаш загребва въздуха с две от главите си, а после…

Канчетата я блъснаха в гърдите като два огромни юмрука. Джоана падна на земята и двете кучета се озоваха върху нея. Тя вдигна окървавени ръце, опитвайки се да се предпази от щракащите челюсти и острите нокти.

В мига, в който Читирате даде сигнала, двете части на Кратци се хвърлиха в атака, но се сблъскаха помежду си и почти случайно събориха буболечката на земята. Челюстите и ноктите им пореха въздуха и нараняваха себе си почти толкова често, колкото и двукракото. За момент Читирате не можа да помръдне от изненада. Тя можеше да се отърве! После се опомни и прескочи оградата, като в същото време вадеше стрела и я нагласяваше в арбалета. Ако не уцелеше с първия изстрел, Кратци можеше и да успее да я направи на парчета…

Изведнъж се оказа, че няма никакъв шанс да простреля Кратци. Някаква черно-бяла фурия профуча край него и се метна към Джоана и дуото. Всички инвалиди в болницата, които можеха да ходят, също се носеха стремглаво към мястото на схватката. Наоколо витаеше убийствена ярост, на каквато не беше способна никоя нормална глутница. Читирате тупна на земята от изумление, още преди да е видял какво точно става, камо ли пък да го проумее.

Дори Пилигрима се оказа увлечен от унищожителната вълна. Глутницата му изтрополи покрай Читирате и заобиколи мелето. Той обаче не се смеси с останалите, а само хапеше някоя задница от време на време. На моменти от бъркотията се извисяваше нечий глас, който обаче тутакси потъваше в общата врява.

Внезапно от освирепялата тълпа се разнесе звукът на координирана и разумна мисъл. Той беше толкова мощен, че оглуши Читирате, макар да се намираше на двайсетина метра от мястото на битката. Тълпата сякаш се групира около нещо и повечето от членовете й се отърсиха от яростта. Онова, което доскоро приличаше на звяр, съставен от двайсетина тела, отново се превърна в объркано и окървавено множество от отделни, несвързани помежду си части.

Пилигрима продължаваше да подтичва наоколо, опитвайки се да съхрани разума си и да запомни каква е неговата главна цел. Най-едрият му член — обсипаният с белези Рана — непрекъснато се хвърляше насред тълпата, а после отново се връщаше обратно. При кратките си набези се опитваше да разтърве ония, които още се биеха.

Пациентите постепенно образуваха кръг около мястото на схватката. Някои от досегашните двойки и тройки вече бяха самотни части. Други пък изглеждаха по-многобройни. Земята в кръга беше подгизнала от кръв. Долу лежаха поне пет трупа. В центъра се виждаха чифт инвалидни колела, навирени нелепо към клоните на дърветата.

Пилигрима изобщо не обърна внимание на грозната картина. Четирима от него наобиколиха кървавата локва по средата.

Читирате се усмихна на себе си. Унищожаването на буболечката. Ах, каква трагедия!

В нито един миг от произшествието Джоана не изгуби напълно съзнание. Пронизителната болка и задушаващата тежест на струпаните върху нея десетина тела обаче не й позволяваха да мисли. Постепенно хватката им отслабна и дишането й се поуспокои. Някъде над оглушителната врява около нея долавяше нормален разговор на Остриета. Момичето вдигна очи и забеляза, че частите на Пилигрима са я наобиколили. Белязаното чело беше точно над нея, а муцуната му висеше на сантиметри от лицето й. Той се протегна и я близна по челото и бузите. Джоана се усмихна и се опита да каже нещо.

Вендейшъс беше наредил нещата така, че точно в този момент да е на съвещание с кралицата и Скрупило. „Главнокомандващият артилерията“ се беше увлякъл в дълги тактически разяснения и използваше Компютъра, за да илюстрира своя план за преминаване през Възвишението на Маргръм.

Изведнъж откъм реката се разнесоха яростни писъци и ревове. Скрупило вдигна недоволен поглед.

— Какво става, мътните го взели…

Врявата продължи да се усилва. Явно беше нещо повече от обикновено спречкване между войници. Кралицата и Вендейшъс си размениха тревожни погледи и извиха вратове, за да погледнат през дърветата.

— Бият се в болницата! — възкликна кралицата.

Вендейшъс изпусна дъсчицата си за писане и се втурна нататък. По пътя даде нареждане на охраната да обгради плътно кралицата. Докато препускаше из лагера забеляза, че войниците, които бяха свободни от наряд, вече се насочват към болницата. Всичко изглеждаше като програмирано от Компютъра… С изключение на този ужасен шум.

Последните няколкостотин метра преди болницата го настигна Скрупило и двамата запрепускаха заедно напред. Артилеристът първи влетя сред кошарите и се запрепъва в собствените си крака от внезапно обзелия го ужас. Вендейшъс го следваше по петите към опразнения кръг. Беше се подготвил да изиграе колко много е потресен, но в същото време да демонстрира решителност и експедитивност.

Перегрин Уиккукракрана стоеше край количката с храна, недалеч от него стърчеше и Читирате. Пилигрима се беше надвесил над двукракото, което лежеше насред останки като след истинска касапница. В името на глутницата на всички клетници, какво се беше случило?! Наоколо имаше твърде много кръв, която не би могла да изтече само от тялото на двукракото.

— Всички с изключение на лекарите да се отдръпнат назад! — изрева Вендейшъс към войниците, струпани покрай оградата. После се приближи, като се държеше встрани от най-шумните пациенти. По телата личаха съвсем пресни рани, а върху светлите стебла на някои от околните дървета имаше петна засъхнала кръв. Нещо в неговия план явно се беше провалило.

Скрупило успя първи да се добере до местопроизшествието и спря само на няколко метра от Пилигрима. Повечето от неговите части се взираха към мястото, заобиколено от Уиккукракрана.

— Това е Джоана! Джоана!

За миг Вендейшъс помисли, че този глупак се кани да се прехвърли през оградата на кошарката.

— Според мен тя е добре, Скрупило — чу се гласът на Уиккукракрана. — Тъкмо хранеше една от двойките, когато тя полудя и се нахвърли срещу нея.

Един от лекарите надигна глава от окървавените трупове. Имаше три мъртви тела и ужасно много кръв.

— Чудя се какво ли е направила, за да го предизвика.

— Нищо, повярвай ми! Но когато падна на земята, всички болни се втурнаха насам подир ей това нещо тук — и той посочи с нос към неидентифицираното тяло.

Вендейшъс се обърна към Читирате, но в същия момент забеляза, че кралицата се приближава към него.

— Ти какво ще ни разкажеш, войниче? — попита Вендейшъс строго.

„Гледай да не се издъниш, Читирате!“

— С-с-с-тана точно както го описа Пилигрима, милорд. Никога не съм виждал нещо подобно.

Явно случката наистина го беше разтърсила.

Вендейшъс се приближи още малко към Пилигрима.

— Ще ми позволиш ли да разгледам по-отблизо, Пилигриме?

Уиккукракрана се поколеба. Той внимателно душеше момичето, изследвайки тялото му за рани, които се нуждаят от първа помощ. После Джоана лекичко му кимна и той се отдръпна.

Вендейшъс пристъпи напред — олицетворение на деловата загриженост. Вътрешно обаче се разкъсваше от ярост. Той също не беше чувал за нещо подобно. Но дори и цялата болница да се надигне в нейна защита, тя пак би трябвало да е вече мъртва. Двойката Кратци само за секунда можеше да й разкъса гърлото. Досега планът му изглеждаше непоклатим, дори подчинените му глупаци да се издънеха в нещо. И в този случай провалът нямаше да му навлече неприятни последици, но той вече се досещаше какво не е било наред. Човешкото същество поддържаше връзка с пациентите вече дни наред, в това число и с Кратци. Нито един от лекарите на Остриетата не би могъл да ги доближи и докосне, както го правеше двукракото. Дори някои напълно нормални глутници усещаха върху себе си ефект от това поведение. За останките пък трябва да е било направо поразително преживяване. Някъде дълбоко в подсъзнанието си те бяха приели извънземното като част от самите себе си.

Вендейшъс заобиколи двукракото от три страни, но нито за миг не забравяше, че в него са вперени очите на петдесетина глутници. Много малко от изтеклата кръв беше от двукракото. Раните по врата и ръцете й бяха дълги, но плитки — почти случайни одрасквания. Явно в последния момент Кратци беше изгубил самообладание, приемайки човешкото същество като част от своята глутница. Но дори тогава едно точно замахване с ноктите би прерязало гърлото на момичето.

Вендейшъс набързо прецени какви са възможностите да я остави на лечение под охраната на своите хора. Това свърши добра работа в случая с Книжовника, но сега би било много рисковано. Пилигрима продължаваше да души лицето на Джоана. Той щеше да стане ужасно подозрителен, ако в състоянието й „възникнат внезапни усложнения“. Не. Явно понякога и най-добрите планове се провалят. Приеми това като полезен опит за бъдещите операции. Той се усмихна на момичето и заговори на самнорск:

— Ти си в безопасност. — „Поне засега, за съжаление.“

Главата на човешкото същество се извърна към него, но очите му бяха насочени към Читирате.

Скрупило нервно се разхождаше покрай оградата. Стигна толкова близо до Читирате и Пилигрима, че двамата отскочиха назад.

— Няма да оставя това да се размине току-така! — високо извика артилеристът. — Нашата най-важна личност да бъде нападната посред бял ден! Това намирисва на вражеска атака!

Уиккукракрана го изгледа ужасено.

— Но как така?!

— Не зная! — извиси се до отчаян писък гласът на Скрупило. — Но тя се нуждае, както от незабавни медицински грижи, така и от охрана. Вендейшъс трябва да измисли безопасно място, където да я скрием.

Глутницата на Пилигрима беше потресена от чутото и по всичко личеше, че е на път да загуби самоконтрол. Той наклони глава към Вендейшъс и заговори с необичайна за него почтителност.

— А ти какво мислиш по въпроса, Вендейшъс?

Вендейшъс обаче не откъсна очи от двукракото. Много странно! Колко умело малките и незначителни човечета можеха да прикриват истинските си чувства и онова, което най-много ги интересува. Отначало Джоана наблюдаваше Читирате. Сега обаче беше впила поглед във Вендейшъс и нейните малки хитри очички, разположени толкова близо едно до друго, се присвиха, превръщайки се в тесни цепки. Миналата година Вендейшъс си постави за цел да изучи смисъла на различните изражения при хората като наблюдава Джоана и събраната в Компютъра информация. Момичето явно подозираше нещо. Освен това очевидно схващаше какво говори Скрупило. Тя изви гръб и повдигна немощно едната си ръка. За късмет на Вендейшъс онова, което трябваше да е пронизителен вик, излезе от устата й като слаб шепот, останал нечут от останалите:

— Не… Не и като Книжовника…

Вендейшъс вярваше в успеха на всеки грижливо подготвен план. На него обаче му беше известно, че и най-съвършеният замисъл може да бъде променен при по-различно стечение на обстоятелствата. Той се усмихна на Джоана с демонстративно съчувствие. Вече разбра, че ще е твърде рисковано да я убие, както постъпи с последната част от Книжовника. Добре поне, че кралицата още се маеше в другия край на лазарета, забавена от немощната си и куцукаща част. Вендейшъс кимна към Перегрин и събра глутницата си накуп.

— Страхувам се, че Скрупило има пълно право. Все още не мога да преценя откъде ни дебне опасност, но не бива да допускаме това да се повтори пак. Ще отнесем Джоана в моето леговище. Предайте това на кралицата.

После отхвърли наметките от гърбовете си и започна внимателно да загръща с тях човешкото същество, подготвяйки го за неговото последно пътуване. Само ужасените очи на Джоана показаха нейната съпротива.

Джоана ту идваше в съзнание, ту отново потъваше в небитието. Беше ужасена, че не й достига сила да изкрещи с пълен глас. Дори да напрегнеше всички сили, от устата й пак излизаше едва различим шепот. Крайниците не й се подчиняваха и колкото и да се опитваше да помръдне, те само леко потръпваха. Това обаче също оставаше незабелязано заради здраво затегнатите от Вендейшъс завивки. „Получила съм сътресение или нещо подобно“, мина й абсурдната мисъл. Тя се надигна в единственото ъгълче от нейния мозък, което все още имаше способността да разсъждава логично. Всичко й се виждаше вече толкова далечно…

Джоана се пробуди в дървената си къща в Града на дърворезбарите. Ама че ужасен кошмар! Беше сънувала, че се е парализирала цялата и не може да направи дори най-малко движение, нито пък да мисли. После се сети, че Вендейшъс е предател. Опита се да седне в постелята, но тялото й отказа да се подчини. „Все още съм омотана в тези проклети завивки!“ Полежа безмълвно известно време, все още неспособна да отдели сън от действителност.

— Кралице! — опита се да извика, но от устата й се изтръгна само мъчителен стон. Някой внимателно пристъпваше около огнището. Помещението беше съвсем слабо осветено и тя се уплаши. Разбра, че не лежи върху своето легло. Отпадналостта не й позволяваше дори да се изненада и тя апатично се опита да се ориентира по тъмните стени наоколо. Странно, таванът беше ужасно нисък. Навсякъде миришеше на сурово месо. Едната част от лицето много я болеше и тя усети вкуса на кръв по устните си. Най-накрая осъзна, че всъщност не е в къщичката заедно с кралицата, а този кошмарен сън е истина…

В мрака край нея изведнъж изплуваха силуетите на три кучешки глави. Едната се доближи само на няколко сантиметра и тя различи черните и бели шарки по нейната муцуна. Вендейшъс!

— Хубаво е, че най-после дойде в съзнание — каза той.

— Къде се намирам — гласът й беше слаб и тя сливаше думите. Ужасът отново я скова.

— В изоставена селска колиба откъм източния край на лагера. Аз я конфискувах за квартира на силите по сигурността.

Говореше самнорск тихо и без никакъв акцент, с един от синтетичните гласове от Компютъра. В една от муцуните си носеше кинжал. Острието проблесна сред околния здрач.

Джоана се замята в здравата прегръдка на пелерините, които я задушаваха. Устата й се отвори широко, сякаш крещеше неистово, но оттам излизаше само шепот. Нещо не беше наред — все едно се опитва да извика насън, а не може да издаде нито звук.

Една от частите на Вендейшъс се качи на горния етаж. Слънчевата светлина освети муцуната й, докато провираше глава ту през един, ту през друг от тесните процепи, оставени между гредите.

— Много се радвам, че не се опитваш да се преструваш. Разбирам, че по някакъв начин си се досетила за моята втора… специалност. Така де, за хобито ми. Но дори да успееш да изкрещиш с пълно гърло, пак няма кой да ти помогне. Разполагаме със съвсем малко време, за да поговорим. Сигурен съм, че кралицата скоро ще дойде да те навести… Аз пък ще те убия точно преди тя да влезе тук. Много съжалявам — твоите вътрешни наранявания са се оказали смъртоносни.

Джоана не беше сигурна дали е разбрала добре всичко, което той каза. При всяко по-рязко помръдване с глава погледът й се замъгляваше. Губеха й се някои подробности от случката в полевата болница. Нещо обаче я беше убедило, че Вендейшъс е предател. Но как… Болката отново накъса и обърка спомените й.

— Ти си убил Книжовника, нали? Защо?!

Сега гласът й беше по-силен от преди, но тя се задави от кръвта, която нахлу в гърлото й.

Тих, съвсем човешки смях се разнесе около нея.

— Той разбра истината за мен. Каква ирония — този празноглавец да е единственият, който успя да ме разкрие… Но може би сега повече те интересува какво ще правя с теб? — Трите муцуни стесниха кръга около нея и острието на едната от тях погали с плоската си страна бузата на Джоана. — Бедно двукрако създание, не съм убеден, че изобщо можеш да проумееш това. Вярно, донякъде съм подтикван от жажда за власт. Много внимателно изчетох информацията от Компютъра по въпроса за човешката мотивация и всичките там „фройдистки“ дрънканици. Ние, Остриетата, обаче сме много по-сложни от вас. Аз почти целият съм съставен от мъжки части. Това известно ли ти е? Много е опасно, когато една глутница има членове само от единия пол. Тогава тя е на една крачка от лудостта. И въпреки това аз настоях да бъда точно такъв. Уморих се да съм само средно талантлив откривател и да живея в сянката на кралицата. Почти всички сме нейни рожби по кръв и дух и тя доминира, макар и в различна степен, над нас. Беше особено доволна, когато реших да се занимавам с охраната и разузнаването, така да знаеш. Така и не успя да направи глутница с подходящо комбинирани за тази работа части. При това си въобрази, че ако с изключение на една всички мои останали части са мъжкари, тогава бих бил нечестен и коварен в рамките на допустимото.

Пазачът от глутницата отново провря глава през всички процепи подред. Пак се разнесе човешко хихикане.

— Подготвям този план от много дълго време насам. Имам да уреждам сметки не само с кралицата. Най-силните черти на нейната душа вече са размножени по целия арктически бряг. Фленсер има почти един век преднина. Стийл е още нов, но той получи наготово създадената от Фленсер империя. Постарах се да стана изключително необходим за всички тях. Знаеш, че съм шеф на охраната в кралския двор… А също така и най-ценният шпионин на Стийл. Ако си изиграя правилно козовете, накрая ще притежавам Компютъра, а всички останали ще са мъртви.

Плоската страна на кинжала отново погали бузата й.

— Как мислиш, би ли могла да ми помогнеш? — Погледът му сякаш прониза сърцето й. — Доста се съмнявам в това. Ако истинският ми план беше успял, ти вече да си мъртва. — Из стаята се разнесе въздишка. — А сега се налага сам да си върша черната работа. Но може пък и да е за добро. Компютърът е претъпкан от информация, но там не е казано нищо за мъченията. Твоята раса е толкова крехка и уязвима, толкова е лесно да бъдете убити. Умирате още преди съзнанието ви да се е разпиляло на части. Сега вече знам, че сте способни да изпитате болка и страх, а това е добър начин да ви се влияе, без да се налага да бъдете убивани.

Трите части около нея се нагласиха още по-удобно, сякаш някой човек се готвеше за дълъг разговор.

— Съществуват обаче няколко въпроса, на които ти сигурно би могла да ми отговориш. Досега нямаше как да ти ги задам. Стийл се държи ужасно самоуверено, при това не само защото държи изкъсо нас двамата с кралицата. Явно глутницата му притежава и някакво друго скрито предимство. Възможно ли е и той да има Компютър?

Вендейшъс направи пауза. Джоана не отвърна нищо, скована от ужас, но решена да не издава нито звук. Пред нея стоеше чудовището, убило Книжовника!

Муцуната с кинжала се провря между пелерината и тялото й. Болка прониза едната й ръка. Момичето изпищя.

— Аха! Компютърът казва, че човек изпитва голяма болка, ако бъде наранен на това място. Може и да не ми отговаряш на този въпрос, Джоана. Знаеш ли каква мисля, че е тайната на Стийл? Подозирам, че някой от твоето семейство е останал жив. Най-вероятно е малкото ти братче, ако съдя по онова, което ни разказа за клането.

Джефри? Жив? За миг тя съвсем забрави за болката и страха.

— Но как?…

Вендейшъс сви рамене по маниера на Остриетата.

— Просто не си го видяла мъртъв, нали? Можеш да бъдеш сигурна, че Стийл е държал да притежава жив човешки екземпляр. А след като прочетох какво пише за летаргичния сън в Компютъра, доста се съмнявам, че е успял да съживи някое от другите деца. Въпреки това той явно притежава нещо, което го кара да бъде страшно уверен в силите си. На него му е необходима информацията от Компютъра, но досега не е поискал да го открадна и да му го дам.

Джоана затвори очи, абстрахирайки се от присъствието на своя мъчител. Джефри беше жив! В главата й се завъртяха картини от миналото — Джефри лудува и се смее, неговите детски сълзи, куражът му на борда на кораба беглец. Досега мислеше, че всичко това е вече безвъзвратно изгубено. В един миг миналото й се стори много по-реално от последните няколко минути, изпълнени с безпощадна жестокост. Но как ли би могъл Джефри да помогне на фленсериерите? Нямаше съмнение, че другият компютър е изгорял. В такъв случай имаше нещо друго, което убягваше на Вендейшъс.

Вендейшъс я стисна за брадичката и разтърси главата й.

— Отвори си очите! По погледа ти разбирам какво мислиш и искам да видя… Хм, не съм сигурен дали ми вярваш или не. Както и да е. Ако разполагаме с достатъчно време, аз все някога ще разбера какво точно би могъл да направи той за Стийл. Сега имаме други, много по-спешни въпроси за решаване. Безспорно, Компютърът е ключът към всички тях. За по-малко от половин година ние тримата с кралицата и Пилигрима научихме много неща за теб и твоята цивилизация. Ще си позволя да кажа, че сега познаваме хората дори по-добре от теб самата. Когато войната свърши, победител ще е оная глутница, която все още владее Компютъра. Имам намерение това да съм аз. Често се питам дали има и други пароли и програми в Компютъра. Ако успея да го кодирам, това ще послужи като гаранция за моята безопасност…

Паролата на Бавачката!

Главите, които следяха отблизо очите й, се ухилиха насреща.

— А-а-а, значи съм прав. Излиза, че все пак има и някаква полза от днешния провал. Иначе никога нямаше да науча… — Гласът му премина в неразбираем хаос от звуци. Две от частите на Вендейшъс се хвърлиха, за да се присъединят към онази, която наблюдаваше през прозорците. Гласът продължаваше да нарежда край ухото й:

— Пилигрима идва. Още е далече, но се е запътил право насам. Не знам какво да направя. Във всеки случай ще е по-безопасно, ако си мъртва. Една дълбока рана на правилното място… — Острието се плъзна още по-надолу по тялото й. Джоана се изви, опитвайки се безуспешно да го избегне. После кинжалът рязко се измъкна, а острието му остави алена следа върху кожата й. — Нека видим какво има да казва Пилигрима. Няма смисъл да те убивам, докато не настои да те види.

Той натъпка един парцал в устата й и я завърза по-здраво.

Последва дълбока тишина, нарушавана единствено от пукането на съчки под няколко чифта лапи пред хижата. После тя чу как глутниците чуруликат нещо на висок глас отвъд дървените стени. Джоана се зачуди дали някога би се научила да ги разпознава по техните гласове. Сега обаче тя напрягаше слух да разпознае звуците на малкото познати думи от езика на Остриетата.

„Джоана

нещо неразбираемо пита

писък в безопасност.“

Вендейшъс изкряка в отговор.

„Привет, Перегрин Уиккукракрана

Джоана вибриращ звук

няма видими наранявания

за нещастие не сме сигурни цвъртене.“

Предателят продължи да нашепва в ухото й:

— Сега той пита дали се нуждаеш от лекарска помощ, но ако продължи да настоява… Приятният ни разговор ще завърши без време.

Но думите на Пилигрима съдържаха само съчувствие и тревога за нейното състояние.

— Проклетниците стоят точно отпред — разнесе се вбесеният шепот на Вендейшъс.

Последва кратко мълчание, а после се разнесе гласът на Жокера от Компютъра, който Перегрин използваше, когато говореше самнорск:

— Само да не направиш някоя глупост, старче Вендейшъс!

Вендейшъс издаде възклицание на учтива изненада, но в същото време неговите части около Джоана се изопнаха, сякаш се готвеха за скок. Върхът на кинжала навлезе сантиметър по-дълбоко между ребрата й. Болката я прониза. Тя усещаше движението на острието в плътта си, чувстваше дъха на Вендейшъс върху окървавената си кожа.

Гласът на Перегрин продължаваше да нарежда — уверено и компетентно:

— Не си мисли, че не знаем какво си намислил. Онази глутница на твоя подчинен, стражът от болницата, се разпадна на части, но преди това си призна пред кралицата и малкото, което знаеше. Да не мислиш, че твоите лъжи биха минали пред нея? Ако Джоана умре, ти ще бъдеш нарязан на малки парченца! — И той продължи да нарежда заплашително с гласа от Компютъра: — Познавам кралицата достатъчно добре. Тя изглежда много блага и милостива глутница. Но как мислиш, откъде Фленсер е наследил своята ужасяваща съзидателна сила? Само посмей да убиеш Джоана и ще усетиш на собствения си гръб колко нейният гений превъзхожда този на Фленсер.

Кинжалът се отдръпна. Още един от глутницата на Вендейшъс се метна към тесните прозорци, а двамата край Джоана поотпуснаха хватката си. Острието лекичко шляпна кожата й. Дали се беше разколебал? Мигар кралицата наистина беше толкова ужасяваща? Четиримата край прозорците въртяха глави във всички посоки. Без съмнение Вендейшъс броеше стражите около хижата и трескаво кроеше планове. Когато най-сетне отвърна, говореше самнорск:

— Заплахата би била още по-въздействаща, ако не беше предадена от втора ръка.

Пилигрима се засмя.

— Така е. Но ние си давахме сметка какво ще се случи, ако кралицата приближи насам. Ти си достатъчно предпазлив и би убил Джоана в мига, в който видиш нашата повелителка да се задава. После щеше да ни затрупаш с лъжливи обяснения, още преди да си разбрал, че сме те разкрили. Но когато видя, че насам с нехайна походка идва бедният пилигрим, от когото нищо не зависи… Много, добре знам, че ме мислиш за глупак, който не се различава много от Книжовника Джакерамафан. — Пилигрима се запъна, произнасяйки името на приятеля си, и за миг изгуби насмешливата си интонация. — Но това вече няма никакво значение. Предупреден си за истинското положение на нещата. Ако все още се колебаеш, прати някой от твоята охрана отвъд храстите. Можеш и сам да се убедиш каква засада ти е подготвила кралицата. Смъртта на Джоана ще доведе незабавно и до твоя край. И като стана дума, надявам се този разговор все пак да има някакъв смисъл.

— Да, тя е жива.

Вендейшъс махна парцала от устата на Джоана. Тя се задави и започна шумно да кашля. По страните й течаха сълзи.

— Пилигриме, о, Пилигриме! — от устата й отново изскочи само безсилен шепот. Момичето мъчително си пое въздух, концентрирайки малкото си останали сили, за да издаде поне някакъв звук. Пред очите й играеха ярки петна.

— Ей, Пилигриме!

— Джоана! Той нарани ли те?

— Малко… Аз…

— Това е достатъчно. Както и сам разбра, тя е още жива, Пилигриме, но това лесно може да се поправи.

Вендейшъс не запуши устата й отново. Тя го виждаше как чеше глави, докато нервно се разхожда по горния етаж. Чу го да мърмори нещо за „притискане на противника в задънена улица“.

Перегрин отвърна гневно:

— Говори на самнорск, Вендейшъс. Искам Джоана да разбира за какво приказваме. Ти владееш този език почти толкова добре като вътрешния говор на твоята глутница.

— Все ми е едно.

Гласът на предателя беше разсеян, а неговите части продължаваха да крачат нервно насам-натам.

— Кралицата трябва да разбира добре, че в момента се намираме в задънена улица. Имате право, ако не бяхте подходили внимателно, щях да убия Джоана. Но дори сега кралицата не би могла да ме пипне, без да си получи заслуженото за това. Вие дори не подозирате за капана, който Стийл ви е подготвил край Възвишението на Маргръм? Аз съм единственият, който знае как да го избегне.

— Чудо голямо. И без това никога не съм държал да минем точно през Възвишението на Маргръм.

— Да, но твоето мнение няма никакво значение, Пилигриме. Ти си мелез и във вените ти не тече чиста кръв. Кралицата ще проумее колко опасна е сегашната ситуация. Войските на Стийл са навсякъде около нас. Досега ви лъжех, че не подозират докъде сте стигнали. Освен това пращах на лорда всяко секретно откритие от моите изследвания върху данните от Компютъра.

— Брат ми е жив, Пилигриме — намеси се Джоана.

— О, значи си нещо като решаващия играч в предателството, така ли? Лъгал си ни, а в същото време си докладвал всичко на Стийл! И при това мислиш, че си неуязвим и ние няма да посмеем да те убием?

Последва смях и частите на Вендейшъс престанаха да крачат напред-назад. Той отново си възвърна самообладанието.

— Нещо повече дори — вие се нуждаете от подкрепата на всички мои части. Доста преувеличих, когато говорех за шпионите на Фленсер във войската ни, но това не означава, че такива изобщо не съществуват. Освен това Стийл сигурно е внедрил и свои агенти, за които аз нищо не знам. Арестувате ли ме, новината ще стигне незабавно до ушите на Фленсер. Тогава повечето от онова, което знам за тях, ще стане безполезно. А вие ще трябва да се справите с една внезапна атака и значително превъзхождаща ви по брой войска. Предполагам, вече сам разбираш, че кралицата има нужда от мен.

— А откъде да сме сигурни, че това не е поредната лъжа?

— Е, това си е ваш проблем! Помисли само, не заслужавам ли благодарност поне за това, че ви предупредих за надвисналата опасност? Но ти едва ли би могъл да проумееш това с твоя мозък на мелез. Затова трябва да говоря лично с кралицата. И то на място, което е едновременно безопасно и добре прикрито. Отнеси й това съобщение! Тя няма да може да предотврати стореното, но ако ме послуша, ще спаси поне собствената си кожа.

Отвън настана тишина, нарушавана единствено от писъците на животинките под дърветата. Най-накрая съвсем изненадващо Перегрин се разсмя.

— Мозък на мелез, а? Е, поне за едно нещо си прав, Вендейшъс! Наистина съм бил навсякъде по света и спомените ми се простират половин век назад. От всички злодеи, предатели и гении, които съм видял, ти си същински образец за наглост и безочие!

Вендейшъс издаде някакъв звук от езика на Остриетата, който нямаше точен превод на самнорск, но беше нещо подобно на самодоволен кикот.

— Поласкан съм!

— Добре тогава, ще предам думите ти на кралицата. И още нещо — кралицата заповяда Джоана да дойде с мен.

— Кралицата заповяда?! Това ми намирисва по-скоро на твоята склонност към драматизъм, присъща на съществата със смесена кръв!

— Може и така да е. Но ако взема Джоана, това ще докаже, че засега нямаш намерение да ни създаваш неприятности. Приеми го като моя лична награда за това, че предложих услугите си като парламентьор.

Вендейшъс извърна всичките си глави към Джоана, наблюдавайки я мълчаливо. После хвърли прощален поглед през прозорците.

— Добре тогава, можеш да я вземеш.

Двама от него скочиха обратно долу при Джоана, докато двойката край нея я буташе към вратата на хижата.

— Мътните да го вземат тоя Пилигрим! Жива ти все още можеш да застанеш между мен и кралицата. — Кинжалът му просветна пред очите й. — Не смей да я настройваш срещу мен! Аз все още имам намерение да изляза читав от тази каша, при това ще запазя старото си влияние.

Той отвори вратата и дневната светлина заслепи момичето. То хвърли бърз поглед наоколо. Над нея бяха надвиснали клоните на дърветата. Вендейшъс я избута като пашкул през прага и тя се отърколи на земята. Той заповяда на хората си да не напускат своите позиции. Двамата с Перегрин си размениха още няколко любезности и се договориха кога Пилигрима да се върне отново.

Един по един Вендейшъс се намъкна обратно в хижата. Перегрин се приближи и сграбчи ремъците, с които беше овързана. Едно от кутретата му подаде нос от джоба на куртката и подуши лицето й.

— Добре ли си?

— Не съвсем. В главата ми още кънти и ми е трудно да дишам.

Една от частите му разхлаби ремъците около гърдите й, докато другите я теглеха по-надалеч от хижата. Мрачните горски сенки изглеждаха спокойни… Само тук-там все още бдяха стражите на Вендейшъс. Колко ли от тях участваха в заговора? Допреди няколко часа те олицетворяваха за Джоана сигурност и спокойствие. Сега момичето потръпваше, щом погледът й срещнеше някой от тях. Тя се отпусна в пашкула си и съзнанието й отново се замъгли. Последното, което си спомняше, бяха клоните над нея и следите от дим по небето. Някакви същества, които приличаха на страумлинските катерици, се гонеха по дърветата и сякаш се караха помежду си.

„Странно, само преди година Пилигрима и Книжовника пак ме влачеха нанякъде, а аз бях дори по-тежко ранена от сега. Всичко около мен всяваше ужас, а най-вече те двамата.“ А ето че сега се зарадва на Перегрин както не се бе радвала на никое друго живо същество. Дори Белязаното чело, което крачеше близо до нея, вече й вдъхваше чувство за сигурност.

Ужасът й постепенно отмина. Остана само гневът — също толкова силен като преди година, но този път много по-обоснован. Тя добре си даваше сметка какво се беше случило преди малко — участниците в схватката не бяха непознати един за друг и не ставаше дума за случайно убийство. След всички предателства на Вендейшъс, след всички тези убийства и опитът тя да бъде премахната… Но сега най-сетне можеше да бъде свободна! Пилигрима и кралицата сигурно бяха пропуснали тази подробност!

— Той е убил Книжовника, Перегрин. Убил е Джакерамафан… — Насякъл е Книжовника на парчета, после е преследвал последната му оцеляла част и я е убил под носа ни. — А сега кралицата има намерение да го пусне по живо, по здраво, просто ей така? Как може да допусне подобно нещо? Как ще позволиш това?

Сълзите отново я задавиха.

— Тихо, тихо.

Две от главите на Перегрин се надвесиха над нея. Те я погледаха известно време, после нервно се извърнаха. Тя протегна ръка и докосна плюшената козина. Пилигрима цял се тресеше! Един от глутницата се наведе още по-ниско; гласът му изобщо не звучеше самоуверено.

— Нямам представа какво ще направи кралицата, Джоана. Тя изобщо не знае какво става.

— Как…

— Пет! — Гласът му по-скоро напомняше недоловимо жужене в главата й. — Неговите хора все още ни виждат. При това има опасност скоро да се досети каква е истината… Засега само ние двамата с теб я знаем. Не мисля, че останалите дори подозират нещо.

— А онази глутница, която си е признала всичко?

— Блъфирах! През целия си живот постоянно съм рискувал, а онова, което двамата с Книжовника направихме край твоя звезден кораб, беше върхът на безразсъдството… След като Вендейшъс те отмъкна, аз се замислих. Сам се убедих, че не си чак толкова зле ранена. Случилото се много приличаше на онова, което стана с Книжовника, но нямах никакви доказателства.

— И не си казал на никого?

— Не. Оказах се същия глупак като бедния Джакерамафан, нали? — Главите му се озърнаха на всички страни. — Ако наистина бях прав, той трябваше да те убие незабавно. Толкова ме беше страх, че идвам твърде късно!

И щеше наистина да закъснееш, ако Вендейшъс не беше чудовището, за каквото го мисля.

— Както и да е. Аз научих истината също като бедния Книжовник — съвсем случайно. Но ако успеем да преминем по-бързо през следващите седемдесет метра, няма да свършим като него. И всичко, което си мисля за Вендейшъс, ще се окаже истина!

Тя потупа най-близката от частите му и погледна назад. Малката хижа и стражите около нея бяха потънали в гората.

… А Джефри беше жив!

Код: 0

(95 кодирани пратки бяха отхвърлени)

Получател: „Олвира“

Език: От трейдиск на трисквелайн

Подател: Зонографът Ейдолон

(Кооптация или религиозен орден от Средното ниво на Отвъдното, поддържан чрез доброволна лепта от няколко хиляди цивилизации на Дъното, повечето от които са заплашени от поглъщане.)

Тема: Преработеният и допълнен с последни данни бюлетин за развитието на вълнението. Тревога!

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Членовете на «Зонограф Ейдолон»“

Дискусионна група „Зонометрика“

Дискусионна група „Бедствия и катастрофи“, с подгрупа „Корабоплаване“

Дискусионна група „Тревога“

Дата: 1087892301 секунди от Началото на измервания номер 23911 по системата на Ейдолон (66.91 дни от падането на Сяндра Кей)

Ключови фрази: Извънредно събитие по галактическата скала, свръхсветило, известие за приемане на извънредни благотворителни помощи

Съдържание на посланието:

(Моля, добавете своите точни времеви координати във всеки от отговорите)

Ако сте получили това съобщение, то сигурно вече ви е известно, че чудовищното вълнение вече утихва. Новата повърхност на Зоните се очертава като устойчива пяна с ниска дименция (между 2.1 и 2.3). Най-малко пет цивилизации не могат да се измъкнат от тази нова конфигурация. Трийсет съвсем нови слънчеви системи попаднаха в Отвъдното. (Абонатите могат да намерят пълни и подробни данни в кодираното съобщение, което следва този бюлетин.) Тези промени отговарят на измененията, които обикновено се извършват на всеки две години по повърхността на цялата Изостанала зона в Галактиката. Вълнението продължи по-малко от двеста часа и обхвана по-малко от една хилядна на споменатата повърхност.

Но дори тези цифри не могат да покажат неговия истински размах. В кулминационната си точка вълнението достигна височина от 1000 светлинни години над повърхността на Зоните. То надхвърли тридесет милиони пъти светлинната скорост (около една светлинна година за секунда) и често поддържаше това темпо повече от сто секунди. Докладите от нашите абонати регистрираха повече от десет милиона загинали обитатели, чиято смърт е причинена единствено от вълнението. Към това се добавят сривове в локалните мрежи, екологични бедствия, провал в охранителните и медицинските системи, катастрофи между космическите кораби. Размерът на регистрираните досега щети в икономиката е огромен.

Най-важният въпрос в момента е какво може да се очаква от вторичните вълнения. Във файловете ни обаче няма данни за такова чудовищно разместване, на каквото станахме свидетели. То прилича на едно друго такова събитие, описано по данни от трета ръка в старите и безразборно нахвърляни архиви. В „Скулптора“ е имало вълнение с почти същите размери, но то е отпреди петдесет милиона години. „Ръката на Персей“ от нашата Галактика пък е била сполетяна от подобно бедствие преди половин милиард години.

Тези противоречиви и несигурни данни превръщат нашата задача в почти невъзможно начинание. Ето защо прибегнахме до това съобщение, отправено най-напред до групата по „Зонометрия“ и всички останали със сходни теми. Всеки, който се интересува и има някакви данни за зонометрията и движението на корабите, моля да попълни със своя информация дискусията по проблема. Обръщаме се с молба към Висшестоящите Сили. Ние ви предлагаме всички данни, с които разполагаме. След като се запознаете с тях, моля да ни уведомите, ако имате идея за корените на онова, което ни сполетя.

Код: 0

Получател: „Олвира“

Език: От баелореск на трисквелайн

Подател: Съюзът за отбрана

Тема: Нашата смела и решителна мисия приключи

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Хомо сапиенс“

Дата: 67.07 дни от падането на Сяндра Кей

Ключови фрази: Действайте, а не говорете

Съдържание на посланието:

След решителните действия срещу човешкото леговище (на Сяндра Кей), част от нашата флота продължава да преследва оцелелите човешките същества и други контролирани от Заразата сили към Дъното на Отвъдното. Очевидно Отклонението се надява да спаси своите оръдия като ги постави в среда, където за нас би било твърде опасно да водим битка. Това обаче няма да сломи решимостта на командирите и екипажите на Съюза. Вече можем да докладваме за съществени поражения, които успяхме да нанесем на бегълците.

Още първата масирана операция на вашия Съюз завърши с решителна победа. Чрез унищожаването на главните съюзници на Заразата ние блокирахме нейното разпространение в Средното ниво. Въпреки това на нас ни предстои още много работа.

Флотата на Съюза се връща в Средното ниво. Претърпяхме сериозни аварии и се нуждаем от ново презареждане. Известно ни е, че в Отвъдното съществуват още няколко убежища на човешката раса. Освен това успяхме да идентифицираме някои раси, които подпомагат човешкия род. Защитата на Средното ниво от тях трябва да е главна задача на всеки примерен негов обитател. Части от флотата на Съюза скоро ще посетят неблагонадеждните системи в района (следват точните параметри). Призоваваме за вашата подкрепа срещу останките от този ужасен враг.

Смърт на вредителите!

Тридесет и шест

Кйет Свенсъндот беше сам на капитанския мостик, когато Вълнението ги отмина. Отдавна бяха взели всички възможни мерки, за да си осигурят безпрепятствено придвижване в Изостаналата зона, която се простираше около тях, но нищо не помогна. Въпреки това полковникът от авиацията не се отделяше от командния пулт, опитвайки се да пригоди към заобикалящата ги среда и малкото останали действащи системи на кораба. Полуавтоматичните системи сигурно датираха още от незапомнени времена.

Излизането от Изостаналата зона щеше да стане съвсем незабелязано, ако не бяха алармените системи, инсталирани от дирокимите. Когато всички те едновременно се задействаха, капитанът беше изваден от своята полудрямка и доведен почти до пълно безумие. Той включи интеркома и изрева:

— Глимфреле! Тироле! Домъкнете си опашките незабавно тук!

Докато двамата братя стигнат до командния пулт, предварителната навигационна подготовка беше завършена и компютърните системи само чакаха потвърждение с каква честота да бъдат извършвани скоковете в пространството. Дирокимите бяха широко ухилени и побързаха да се привържат към креслата си пред командното табло. Те побъбриха малко, а подсвиркването им, което се разнасяше от време на време, издаваше прекрасното им настроение. През последните стотина часа бяха отрепетирали многократно тази ситуация, но им оставаше много допълнителна работа след спирането на повечето от системите.

Картината върху контролните монитори постепенно се изясни. Там, където доскоро имаше само неясни петна, постепенно се появиха добре очертаните трасета на корабите с ултрасветлинна тяга. Информацията за стандартите и квалификацията на видимите съдове взе да става все по-пълна. Екранът за свръзка показваше пристигащите от флотата позивни, които течаха непрекъснато на дълги редици през средата му.

Тироле вдигна очи от апаратурата.

— Ей, шефе, данните от системите за скок в пространството са добри, или поне така показва първата проверка.

— Добре, задействай ги и настрой връзката на автоматичен режим.

Още докато бяха във Вълнението решиха, че щом се върнат в Отвъдното, ще продължат преследването. А после… Дълго бяха обсъждали въпроса, а полковник Свенсъндот още по-дълго беше размишлявал по него. Вече не можеше да се уповава на своя опит и обичайната практика в такива случаи.

— Тъй вярно, сър! — Дългите пръсти на дирокимите заиграха по командното табло. — Бинго!

Статусните системи показаха, че са извършени пет скока, после станаха десет. Кйет се загледа за няколко секунди през илюминатора, който показваше действителната картина около кораба. Никаква промяна, сякаш всичко беше застинало… После зърна, че една от най-ярките звезди помръдна и заплува едва забележимо през небосклона. „Олвира“ постепенно набираше скорост.

— О-хо-хоо! — Глимфреле се протегна да надзърне какво показват уредите пред брат му. — Ние се движим с 1.2 светлинни години в час. Та това е дори по-добре от скоростта ни преди Вълнението.

— Добре. Какво става с комуникациите и уредите за наблюдение?

Къде бяха всички останали, какво се беше случило с тях?

— Йъп, йъп! — Глимфреле надвеси тънката си фигура над таблото. Няколко секунди стоя мълчалив и неподвижен.

Свенсъндот започна да преглежда получените съобщения. Нямаше никакво известие от Собственичката Лименде. Кйет беше служил двайсет и пет години под ръководството на Лименде в Управлението за защита на търговията при Сяндра Кей. В такъв случай би ли могъл точно сега да се разбунтува срещу тях? И щеше ли да спечели последователи за своята кауза?

— Така, ето каква е ситуацията, шефе — Глимфреле включи главния екран, за да обясни получените от корабните системи данни. — Почти сме налучкали какво точно ни е връхлетяло. Възможно е обаче то да е с по-голям размах от очакваното. — Още от самото начало се бяха досетили, че вълнението е по-голямо от което и да е друго, регистрирано в историята; но не това имаше предвид дирокимът, когато говореше за „по-голям размах“. Той прокара пръсти по таблото и върху екрана се образува искряща синя линия. — Предполагахме, че предният фронт на вълнението се движи по тази линия. В такъв случай излиза, че то е завлякло кораба на шефката Лименде четиристотин секунди преди да настигне „Единак II“, а ние сме били засегнати десет секунди след тях… Сега — ако приемем, че следата след него прилича на нормално вълнение, увеличено милион пъти — ние и флотите на преследвачите би трябвало да се измъкнем преди „Единак II“. — Той посочи към самотната пулсираща точка върху екрана, която беше „Олвира“. Около и пред нея имаше още десетина светещи точки, за които детекторите на кораба показваха, че извършват ултрасветлинни скокове. От тях в околния мрак сякаш се сипеше студен огън. По всичко личеше, че Лименде и основната част от анонимната флота продължават прекъснатата за малко гонитба. — Уредите на кораба показват, че преследвачите ще изскочат от Вълнението малко преди „Единак II“.

— Хм, значи той вече е изгубил част от преднината си.

— Ъ-хъ. Но ако наистина отива там, където мислим — звездата, намираща се на осемдесет светлинни пред нас — той все пак ще успее да пристигне преди някой от другите кораби да го е поразил. — Той замълча и посочи сиянието около основното ярко пулсиращо ядро на екрана. — Но всички обаче продължават преследването.

— Виждам… — Свенсъндот беше прегледал Новините още докато слушаше с половин ухо отчета на Фреле. — Според Мрежата това е флотата на съюза за отбрана, която победоносно напуска бойното поле.

— Какво?! — Тироле рязко се извърна в креслото си. В огромните му тъмни очи не беше останала и следа от неговото традиционно добро настроение.

— Добре ме чу — Кйет прехвърли съобщението върху друг монитор, където биха могли да го прочетат и братята. Двамата бързо засричаха: — Храбростта на командирите от Съюза… Значително поражение на оцелелите бегълци…

Глимфреле сви рамене, лекомислието му се беше изпарило.

— Те дори не споменават за Вълнението. Всичко това са гнусни лъжи! — Гласът му възвърна нормалния си тон и той продължи на своя роден език. Кйет можеше да разбере само част от казаното. Дирокимите бяха раса с весели души, на които не беше чуждо остроумието и дори умерения сарказъм. Сега гласът на Глимфреле звучеше по обичайния начин с изключение на острите тонове в неговото подсвиркване. Ругатните му обаче бяха по-цветисти от всичко, което Кйет някога беше чувал. — … Да се затъкнете дано… Убийци на невинни същества… — Дори на самнорск думите му бяха достатъчно силни, но на езика на дирокимите „да се затъкнете дано“ наистина можеше да предизвика спазми в гърлото.

Гласът на Глимфреле се извисяваше все повече и повече, докато накрая излезе от човешкия слухов регистър. Внезапно той загуби самоконтрол, започна да трепери неистово и да издава приглушени стонове. Свенсъндот знаеше, че дирокимите понякога плачат, макар никога да не бе присъствал на подобно събитие. Глимфреле се отпусна в прегръдките на брат си.

Тироле погледна към Кйет през неговото рамо.

— Ще се оставим ли да ни води жаждата за мъст, полковник?

Кйет не отговори веднага.

— Ще ти кажа щом самият аз си отговоря на този въпрос, лейтенант. — После впери очи в мониторите. Ослушай се и наблюдавай известно време, така може би ще разбереш. — А дотогава гледай да вкараш кораба ни в центъра на групата преследвачи — меко продължи той.

— Тъй вярно, сър. — Тироле нежно потупа брат си по гърба и отново се върна на своето място пред командния пулт.

През следващите пет часа екипажът на „Олвира“ наблюдаваше как флотата на Съюза в пълен безпорядък се стреми да стигне по-високите нива на космическото пространство. Това не беше просто оттегляне, а панически бяг. Когато се чувстваха силни и в безопасност, те не се поколебаха да избият милиони невинни същества заради безпочвени обвинения или пък да оглавят жестоко преследване, в края на което ги чакаше награда. Но в мига, когато се изправиха пред опасността да бъдат заклещени за вечни времена в Изостаналата зона и да умрат безславно някъде между звездите, побягнаха да си спасяват кожата. Техните съобщения в Мрежата продължаваха да преливат от хвалби, но действията им издаваха истинския характер на отстъплението. Абонатите на Мрежата, останалите досега безучастни към конфликта, вече ясно видяха противоречието между думи и действия. Все повече и повече светове разбираха, че Съюзът е изграден върху останките на бившата Хегемония на апрахантите и действията му не са подбудени единствено от алтруистичното желание да се противопостави на Заразата. В дискусионните групи трескаво се обсъждаше коя ли ще е неговата нова цел.

Повечето участници в „По следите на войната“ и „Бедствия и катастрофи“ бяха загубили интерес към действията на Съюза и гибелта на Сяндра Кей. Сега повече ги вълнуваше това, че Заразата продължава да се разпростира из Върха на Отвъдното. Нито една от цивилизациите в това ниво не успя да се противопостави на сполетялото я бедствие. Дори се носеха слухове, че още две Сили, застанали на пътя на Заразата, са били унищожени. Някои (дали не бяха тайни привърженици на Заразата?) пък изразяваха задоволство и се поздравяваха с установения нов ред и стабилност на Върха. Сред тях имаше дори редовни абонати на Мрежата.

На практика се оказваше, че преследването към Дъното и съдбата на „Единак II“ са единственото нещо, върху което Заразата все още не бе установила пълен контрол. Тази игра на котка и мишка беше тема поне на 10 000 съобщения в час.

Точно сега пред „Олвира“ се откриваше възможност да предприеме някакъв решителен ход. Докато Скритс и Лименде се върнеха от Изостаналата зона, Кйет Свенсъндот временно изпълняваше длъжността главнокомандващ в организацията. Освен това него лично го познаваха повечето от командирите на останалите кораби.

Ето защо полковникът от авиацията и командир на „Олвира“ реши да се възползва от временния статус на главнокомандващ. В момента никой не преследваше обърнатата в панически бяг флота на Съюза. („Изчакайте, докато не се появи възможност да действаме заедно“, беше заповядал Свенсъндот.) Планът за атака се менеше постоянно в зависимост от ситуацията, в която се намираше изникващата от Изостаналата зона флота. Беше предвидено дори как да се действа в случай, че Главният щаб е унищожен. Кйет даже успя да подметне на верните нему командири, че най-вероятно флагманският кораб е в ръцете на врага и че Съюзът е само едно от поделенията на техния истински противник. Съвсем скоро Кйет щеше да приведе в действие плана за „предателство“, който беше подготвил по-рано.

Флагманският кораб на Лименде и ядрото от флотата на Заразата изскочиха от Изостаналата зона почти едновременно. Всички алармени инсталации на борда на „Олвира“ се задействаха, когато на кораба се получи съобщение с гриф „Строго секретно“. Дешифриращата система го пропусна безпрепятствено. „Източник: Лименде от Генералния щаб. Съобщение от междузвездно значение“ изрече автоматичният глас на корабното устройство.

Глимфреле прехвърли съобщението на главния монитор. Когато го прочете, по гърба на Свенсъндот пробягаха хладни тръпки.

„Нареждам на всички бойни единици да преследват бягащите кораби. Те са наши врагове, убийци на народа ни. Внимание! Напълно е възможно някои от тях да се опитат да ви заблудят. Ето защо нареждам да бъде унищожен всеки съд, който не се подчини на тази заповед. Новите кодове и паролите са дадени по-долу…“

Командите при война бяха ясни и прости, дори за стандартите на Управлението за защита на търговията. Заповедите на Лименде целяха да ги разпръснат и отдалечат от мястото на главното действие. Трябваше сами да разобличат „маскираните“ врагове между тях. Кйет се обърна към Глимфреле:

— Какво е положението с разпознавателните кодове?

Дирокимът като че ли отново си беше възвърнал самообладанието.

— Не подлежат на съмнение. Ако съобщението не отговаряше на днешните пароли, корабът никога нямаше да го пропусне… Освен това започнахме да получаваме запитвания и от останалите, шефе. Пристигат едновременно и по аудио-, и по видеоканалите. Искат да знаят как ще действаме оттук нататък.

Ако не беше направил всичко възможно да подготви почвата през изминалите няколко часа, сега опитът за преврат на Кйет би бил обречен на провал. Ако Управлението за защита на търговията беше истинска военна организация, тогава всички щяха да се подчинят на заповедите на Лименде, без да искат допълнителни уточнения. Сега обаче командирите не бяха склонни да изпълняват като роботи нарежданията на висшестоящите и започваха да си задават въпроси, провокирани от думите на Свенсъндот.

Вече не беше проблем да се възстанови видеовръзката между корабите на управлението, флотата разполагаше с достатъчно шифри за еднократна употреба, за да я поддържа по-дълго време. Въпреки това „Лименде“ беше предпочела да изпрати извънредното си съобщение в писмен вид. От военна гледна точка всичко беше изрядно, но все пак действията на собственичката потвърждаваха, че мрачните прогнози на Свенсъндот са се сбъднали. Предполагаемият източник от Генералния щаб предпочиташе да не показва много-много физиономията си, тъй като не беше сигурен в успеха на своя маскарад. Явно оттук нататък всички команди щяха да бъдат подавани в писмен вид; в противен случай видеовръзката би предизвикала подозрение у всеки по-бдителен наблюдател.

По тази тънка логическа нишка сега балансираха Кйет и неговите приятели.

Кйет продължаваше да се взира в яркото петно на екрана, което показваше местоположението на флотата на Заразата. Там не се забелязваха никакви колебания. Нито един от нейните кораби не се опита да се върне в безопасните височини. Който и да стоеше начело, имаше много повече власт и авторитет сред подчинените си, от който и да е висш военен сред човешките цивилизации. А той еднолично беше решил да пожертва цялата си армия с единствената цел да настигне някакъв малък и незначителен кораб. Ами сега какво ще правим, полковник?

Върху екрана внезапно се появи самотна пулсираща точица. Тя отново беше по-напред от искрящото със студена светлина ядро на флотата на Заразата.

— „Единак II“! — извика Глимфреле. — Сега е на шестдесет и пет светлинни години!

— Получавам кодиран видеоматериал от тях, шефе. Използват същата непълна шифровка, както и преди.

И той прехвърли изображението върху главния монитор, без да чака заповед от Кйет.

Беше Равна Бергсъндот. Зад нея цареше истински хаос — виждаше се трескаво движение и се чуваха откъслечни викове. Приличаше на някаква странна караница между хора и ездачи. Бергсъндот беше извърнала глава настрани от камерата и също участваше активно в разправията. Нещата изглеждаха дори по-зле от първите мигове след излизането на „Олвира“ от Изостаналата зона.

— Казвам ви, това сега няма никакво значение! Оставете го, вече имаме връзка! — Явно беше забелязала сигнала, който Глимфреле изпрати обратно към техния кораб. — Те са пак тук! В името на всички Сили, Фам, моля те! — Тя гневно махна с ръка и се обърна към камерата. — Полковник, ние…

— Знам. Излязохме от Вълнението преди няколко часа. В момента се намираме близо до основната група преследвачи.

Тя видимо затаи дъх. Дори да беше предвиждала отчасти хода на събитията, те пак се развиваха прекалено бързо за нейните очаквания. А и за полковника също.

— Това вече е нещо — каза тя след кратка пауза. — Всичко, което говорихме преди, остава в сила, полковник. Продължаваме да се нуждаем от вашата помощ. Преследвани сме от самата Зараза. Моля ви!

С крайчеца на окото си Свенсъндот забеляза предупредителния сигнал върху екрана. Нахалникът Глимфреле препращаше разговора до всички кораби от флотата, на които можеха да имат доверие. Дотук добре. Той използва последните няколко часа, за да подготви и останалите за настъпващите промени, но ефектът щеше да е съвсем различен, ако видеха с очите си Равна Бергсъндот. Беше много важно да зърнат лицето на едно оцеляло човешко същество от Сяндра Кей, което в момента имаше нужда от тяхната подкрепа. След това до края на живота си можеш да мъстиш на злодеите в Средното ниво на Отвъдното. Но тогава ще успееш да засегнеш само онези лешояди. Онова, което преследва Равна Бергсъндот, е твоят истински враг.

Пеперудите отдавна бяха изчезнали от техните погледи и от детекторите на корабите. Въпреки това продължаваха да изпращат храбрите си пеещи послания по Мрежата. По-малко от един процент от корабите на Управлението за защита на търговията последваха заповедта на „Лименде“ да ги преследва. Това не притесни Кйет Свенсъндот. По-лошото бе, че десет процента от тяхната флота се присъединиха към силите на Заразата. Вероятно някои от корабите не бяха заразени, а просто се подчиняваха на своите главнокомандващи, на които все още имаха доверие. Затова би било много трудно да убеди хората си да стрелят по тях.

— Сега, когато апрахантите вече ги няма, ние имаме числено превъзходство. Всеки друг противник би се опитал да се изтегли…

— Но можем да бъдем сигурни, че флотата на Заразата няма да го направи. — Сега червенокосият беше взел думата. Глимфреле взе съвсем правилно решение да не разпраща неговото изображение към останалите кораби. Този беше кибритлия и се държеше като истински чужденец. В момента се беше заинатил и отхвърляше всяко предложение на Свенсъндот. — Заразата не се интересува какви загуби е претърпяла, тъй като по начало ни превъзхожда.

Свенсъндот сви рамене.

— Виж какво, правим всичко, което е по силите ни. До първия изстрел остават сто и петдесет секунди. Ако не държат някакъв скрит коз, тогава имаме шанс да спечелим. — Той остро изгледа събеседника си. — Да не би пък точно това да намекваш? Възможно ли е Заразата…

До тях непрекъснато пристигаха новини за победния марш на Заразата из Върха на Отвъдното. Вече нямаше никакво съмнение, че тя притежава свръхинтелект. Невъоръжен човек би изглеждал неравностоен противник срещу глутница побеснели кучета и въпреки това можеше да успее да ги победи. Тогава дали Заразата…?

Фам Нувен кимна с глава.

— Не, не, не. Тактическите умения на Заразата тук долу сигурно ще са по-несъвършени от вашите. Нейната най-голяма сила е на Върха на Отвъдното, където може да контролира своите роби като пръстите на една ръка. Но тук нейните подчинени са като марионетки с оплетени конци. — Нувен се намръщи на нещо, което беше извън обхвата на камерата. — Онова, от което би трябвало да се боим, е нейната способност да гради дългосрочна бойна стратегия. — В гласа му се прокрадна някакво отчуждение, което беше по-обезпокоително дори от досегашната му раздразнителност. Това не беше спокойствието на човек, който се изправя хладнокръвно лице в лице с опасността. Напомняше по-скоро безгрижието на някой слабоумен.

— Сто секунди до контакта… Полковник, ще имаме шанс, ако съсредоточите цялата сила на удара си в няколко правилно подбрани обекта.

Равна се спусна някъде откъм тавана и се задържа пред камерата, придържайки се за рамото на червенокосия. Преди беше казала, че той е Божия останка. Техният таен коз срещу врага. Посланието, завещано им от една умираща Сила. Но кой би могъл да каже със сигурност дали оставеното от нея е безценно съкровище или ненужен боклук?

Мътните да го вземат. Ако робите на заразата са като марионетки с оплетени конци, в какво бихме се превърнали ние, следвайки съветите на Фам Нувен? Въпреки това Кйет даде знак на Тироле да съсредоточи удара върху целите, които му беше посочил Нувен. Деветдесет секунди. Беше крайно време да вземат решение. Свенсъндот посочи обектите, които Тироле беше набелязал с червени точки сред вражеската флота.

— Има ли нещо по-особено в тези цели, Роле?

Дирокимът само подсвирква известно време. Върху екрана пред тях мъчително бавно взеха да се появяват корелациите.

— Набелязаните кораби не са нито най-бързите, нито най-мощните сред съдовете на флотата. Ще ни трябва допълнително време, докато се прицелим и в тях.

Дали пък не бяха флагманските кораби на Заразата?

— А, и още нещо. Някои от тях имат много висока реална скорост, при това тя не е присъща на тази среда.

Дали не бяха кораби със специални двигатели? Или пък унищожители, предназначени за разбиване на планети?

— Хм. — Свенсъндот задържа погледа си върху екрана още миг. След трийсет секунди и корабът на Йо Хоугън „Линснар“ ще бъде в техния обхват. Но целите, посочени от Нувен, бяха все още недосегаеми дори за него.

— Влез във връзка с „Линснар“, Глимфреле. Кажи им да се върнат обратно и да се прицелят отново.

Май сега всички трябваше да се прицелят отново.

Светлинките, маркиращи корабите Аниара, сега се промъкваха незабелязано към центъра на флотата на Заразата, търсейки новите си цели. Минаха двайсет минути. През това време Свенсъндот трябваше да изтърпи натякванията на не един и двама от капитаните. Флотата на Управлението за защита на търговията не беше създадена за военни операции. Част от популярността на Кйет Свенсъндот се дължеше на принципа му да поставя на обсъждане всяка заповед и да се вслушва в предложенията и възраженията на другите. Сега положението се усложни още повече от заплахите, които пристигаха по канала за връзка със Собственичката Лименде: да бъдат избити всички бунтовници. Кодът на нейните съобщения беше валиден, но тяхното съдържание и тонът им бяха напълно чужди на меката по характер Гиске Лименде. Е, сега поне всички се убедиха, че решението му да не се доверяват на Лименде е било правилно.

Йохана Хоугън първа успя да се прицели по новозададената цел. Глимфреле пренастрои приемателите на главния монитор за данните, идващи от „Линснар“. Картината върху екрана беше почти реална — нощно небе, отрупано с бавно движещи се звезди. Целта се намираше на по-малко от трийсет милиона километра от „Линснар“, но им трябваха близо милион секунди до пълния синхрон. Хоугън пристигаше все или по-рано или едва след като онзи беше направил скока.

Кйет извърна очи към другите монитори. Пет от корабите на Аниара вече нападаха, а други три бяха попаднали в обкръжение. Нувен също наблюдаваше мълчаливо от „Единак II“ развоя на битката. Божиите останки се бяха оказали прави и сега Кйет и неговите другари се убедиха в това.

После добрите и лошите вести взеха да валят една през друга:

— Хванах го! — чу се откъм Йо Хоугън.

Червената точка в обсега на „Линснар“ вече не се виждаше. Беше се озовала само на няколко хиляди километра от една от неговите совалки. Докато траеше подготовката за новия скок в пространството, която обикновено не отнемаше повече от милисекунда, совалката установи координатите на мишената и стреля. Но дори това нямаше да е фатално, ако корабът беше успял да скочи преди лъчът да го засегне; в период от няколко секунди преди последния изстрел бяха регистрирани доста неточни попадения. Този път обаче скокът не бе осъществен навреме. В резултат на това се роди минизвезда. Щяха да минат години, преди нейната светлина да стигне до всички краища на бойното поле.

Откъм Глимфреле се дочу стържещо подсвиркване — непреводима ругатня.

— Току-що изгубихме „Аблъсндот“ и „Холдер“, шефе.

— Тогава прати „Глиуинг“ и „Транс“.

Стомахът му се сви на топка от ужас. Измираха неговите приятели. Кйет и преди беше срещал смъртта, но сега нещата стояха различно. В полицейските операции, в които участваше, никой не прибягваше до убийство, освен при самозащита. А сега… Той откъсна очи от екрана, за да заповяда още няколко кораба да се намерят в най-разгорещените схватки. Тироле направляваше останалите по своя преценка. Да се хвърлят всички сили само подир няколко кораба сигурно щеше да се окаже грешка, но сега не им оставаше нищо друго освен да нанесат масиран удар срещу врага. За първи път от падането на Сяндра Кей Управлението за защита на търговията нанасяше ответен удар.

Пак се чу гласът на Хоугън:

— В името на Силите, тоя още шава! Вече втора совалка получава удар в кила. Мишената измина 15 000 км/сек реална скорост!

Дали пък това не беше ракета-бомба? Проклятие! Трябваше да отложат това за по-късно, когато вече ще имат контрол над бойното поле.

Тироле се обади:

— Има още убити в другия край на бойното поле. Врагът прие сражението. Досетили са се по някакъв начин на чия страна сме.

Глимфреле издаде тържествуващо подсвиркване.

— Пипнах ги, пипнах ги! О-хо-хо-о-о! Шефе, Лименде май разбра, че ние координираме атаката…

Тироле включи нов монитор над таблото си. Той показваше всички движещи се цели в обсег от пет милиона километра около „Олвира“. В този район се забелязваха още два кораба. Според данните от детекторите единият беше флагманът на „Лименде“ и един от съдовете, които не реагираха на вербовката на Свенсъндот.

За миг всички около командното табло на „Олвира“ замръзнаха по местата си. Виковете на триумф и паника, долитащи от другите кораби на флотата, изведнъж им се сториха страшно далечни. Дойде ред на Свенсъндот и неговия екипаж да погледнат смъртта в очите.

— Тироле, колко ни трябва, за да…

— Те са вече до нас — разминахме се с удара само за една милионна от секундата.

— Тироле! Прекрати изпълнението на всички странични задачи! Глимфреле, кажи на „Линснар“ и „Транс“ да поемат ръководството, ако изгубим връзка помежду си.

Двата кораба вече бяха изстреляли всичките си заряди и не можеха да участват активно в битката, пък и Йо Хоугън я знаеха всички.

След това Свенсъндот изтика назад в съзнанието си останалите грижи и се зае със спасяването на собствения си кораб. Облакът върху монитора, показващ ултрасветлинния трафик около тях, се разпадна на различни цветове. Те показваха дали противниците им изостават или са по-напред от „Олвира“.

Двата атакуващи кораба бяха синхронизирали съвършено скоростта помежду си и с тази на „Олвира“. Трите едновременно извършваха по десет скока в секунда. Подобно на камъчета, подскачащи върху гладката водна повърхност, те се появяваха периодично в реалното пространство на съвършено премерено разстояние. При всяка поява дистанцията помежду им беше по-малко от пет милиона километра. Единственото, което все още предотвратяваше удара, бяха милисекундите разминаване при скоковете и това, че унищожителният лъч не можеше да прекоси разстоянието между тях за краткия период между два скока.

Три сигнални светлини проблеснаха над командния пулт, прогонвайки всички сенки далеч в ъглите. Това беше знак за тревога — корабът беше улучен. „Плюй си на петите!“ би била единствената реакция на всяко нормално същество при вида на този сигнал. Много лесно можеха да нарушат синхрона… и да загубят контрол над флотата на Аниара. Тироле и Глимфреле наведоха глави, прикривайки се инстинктивно от ослепителната светлина и наближаващата смърт. Писукащите им гласове изгубиха обичайния си тон, но „Олвира“ продължи да дава команди към другите кораби. В същия този момент около тях се развиваха десетки други схватки. „Олвира“ беше мозъкът и очите на цялата флота. Тя вдъхваше на останалите увереност, че все пак някой контролира положението и се грижи за тях. Ако „Олвира“ изчезнеше, щяха да минат няколко минути пълен хаос и слепота, преди „Линснар“ и „Транс“ да поемат командването.

До този момент бяха унищожени близо две трети от набелязаните от Фам Нувен мишени. Свенсъндот обаче заплати висока цена за това — половината от приятелите му бяха мъртви. Врагът загуби много кораби, опитвайки се да защити атакуваните цели. Но двойно повече оставаха все още невредими.

Внезапно някакъв невидим гигантски юмрук смачка „Олвира“ и рязко запрати Свенсъндот към командното табло. Настана мрак, изгуби се дори слабото сияние от екраните. От пода започна да струи мъждукаща червена светлина. Силуетите на дирокимите взеха едва-едва да се очертават. Роле подсвирна тихичко.

— Вече сме извън играта, шефе, ако това сега изобщо има значение. Не знаех, че не си способен да улучиш дори от толкова близко разстояние.

Но имаше шанс и да е попаднал в целта. Кйет изпълзя от креслото си и се заклатушка из кабината, докато накрая не увисна надолу с главата над малкия монитор. „Може би вече сме мъртви.“ „Олвира“ беше улучена от една от вражеските совалки, точно преди корабът да извърши поредния скок. Сътресението беше причинено от взривяването на част от корпуса, когато неговата материя погълна разсеяните рентгенови лъчи, изстреляни от врага. Свенсъндот се втренчи в яркочервените надписи, които вървяха напряко през повредените монитори. Най-вероятно електрониката на кораба нямаше да може да се оправи; възможно беше всички те да са облъчени с критична доза. Във въздуха се носеше миризмата на изгорели изолатори.

— Я-я-я-я! Виж това! Само още пет наносекунди и ние изобщо нямаше да сме засегнати. Излиза, че сме скочили, след като ни е стигнал лъча.

По някакво чудо системите на кораба бяха продължили да работят още малко след удара — толкова, колкото да завършат скока. Гамапотокът, преминал през командната кабина, се равняваше на 200 рентгена. Това нямаше да се отрази на работата им през следващите няколко часа, пък и медицинската апаратура щеше лесно да се справи с проблема. Що се отнася до всички останали системи на кораба…

Тироле изписа няколко команди — нито един от гласоопознавателните уреди не беше оцелял. Трябваше да минат секунди, преди да получат отговор:

— Централната система на кораба не действа. Мониторите не действат. Автоматичното насочване на движението не действа.

Тироле сръга брат си с лакът в ребрата.

— Ей, Фреле, старата Вира се е самоизключила по всички правила! Излиза, че ще можем да възстановим почти всичко!

Расата на дирокимите беше известна с непоправимия си оптимизъм, но този път Тироле не беше далеч от истината. Поражения от светлинна бомба като техните се случваха веднъж на един милиард — лъчът беше засегнал възможно най-малка площ от корпуса.

През следващия час и половина дирокимите задействаха всички възстановителни програми, пробвайки най-напред доколко са били засегнати основните системи на кораба. Някои от тях бяха окончателно извадени от строя. Системата за автоматична връзка не можеше сама да квалифицира по важност съобщенията и да прави предварителен подбор. Двигателите за ултрасветлинна скорост от едната страна на кораба бяха почти напълно разтопени… Сега поне се намираха далеч зад флотата на Заразата.

… Но флотата на Заразата все още съществуваше. Яркото кълбо в центъра на вражеската армия беше по-малко от преди, но продължаваше да поддържа упорито предишната посока на движение. Битката отдавна приключи. Останките от флотата на Управлението за защита на търговията бяха пръснати на площ от четири светлинни години из опустялото бойно поле; а започнаха сражението с решително числено превъзходство. Ако бяха избрали правилна тактика, сигурно щяха да спечелят. Вместо това се нахвърлиха да унищожават корабите с най-голяма реална скорост и успяха да нанесат незначителни поражения върху останалите. Някои от най-големите съдове на врага продължаваха да напредват невредими. При последната проверка на оцелелите се оказа, че армията на Заразата е вече четири пъти по-голяма от корабите на Аниара. Стига да поискаше, Заразата можеше лесно да унищожи и последните останки от Управлението за защита на търговията. Но това би означавало да се отклони от своята главна цел — преследването. А в момента то беше най-важната й задача.

Тироле и Глимфреле се трудиха часове наред, за да възстановят връзката с останалите от флотата и да разберат колко са загиналите и кои са били спасени. Пет от корабите бяха неподвижни, но на борда им имаше оцелели. За други съдове се знаеха приблизителните координати на мястото, където са били ударени. Свенсъндот нареди всички совалки на оцелелите да бъдат пратени, за да открият останките на разрушените кораби.

Директната схватка с вражеската флота се беше оказала тежко изпитание за повечето му бойци. Затова пък последиците не се различаваха особено, от която и да е война на повърхността на планета. Само дето останките летяха пръснати на трилиони пъти по-голяма площ.

Най-сетне периодът на горчиви констатации и чудодейни находки за все още работещи системи приключи. Всички командири на кораби от Сяндра Кей се включиха едновременно към канала за връзка, за да обсъдят действията си в най-близко бъдеще. Колкото по-бързо осъзнаеха сериозността на ситуацията, толкова по-добре щеше да бъде и за Сяндра Кей, и за флотата на Аниара. Почти през цялото време на конференцията присъстваше и един нов участник — „Единак II“. Равна Бергсъндот мълчаливо наблюдаваше развоя на дискусията. „Божиите останки“ не се виждаха никъде около нея.

— Какво да правим оттук нататък? — започна Йохана Хоугън. — Проклетите пеперуди отдавна са далеч от тук.

— Сигурни ли сме, че всички оцелели са спасени? — попита Йън Тренглетс.

Свенсъндот успя да възпре навреме някои гневни отговори. Капитанът на „Транс“ беше станал рекордьор по поразени цели в битката, но също така изгуби и много от своите приятели. До края на живота си Йън Тренглетс нямаше да се отърве от кошмарните видения как корабите с най-близките му хора бавно изчезват в космическия мрак.

— Проверихме всички останки, дори и следите на онези, които просто са се изпарили — Хоугън се опитваше да се изразява, колкото се може по-деликатно. — Сега въпросът е какво ще правим занапред.

Равна прочисти гърлото си.

— Дами и господа, в случай че…

Тренглетс се извърна към нея. Цялата му болка изведнъж избълва в неудържим гняв.

— Не сме ти никакви господа, кучко! Да не се мислиш за някаква принцеса, за която сме готови да измрем с песен на уста?! Заслужаваш да те изпепелим, та и помен да не остане от теб и от твоя кораб!

Жената потръпна пред тази сляпа омраза.

— Аз…

— Ти ни подмами в тази самоубийствена схватка — продължаваше да крещи Тренглетс. — Ти ни накара да атакуваме някакви второстепенни цели. А после се измъкна настрана и само ни гледаше как измираме. Заразата се е загнездила в теб и ни дебне, както котка — мишката. Само ако беше променила с едно деление курса си, можеше да я отклониш от нас.

— Съмнявам се, че това би помогнало, сър. Заразата се интересува точно от мястото, накъдето сме тръгнали.

Слънчевата система на няколко десетки светлинни години оттук. Бегълците щяха да пристигнат в крайната точка на пътуването си само няколко дни преди своите преследвачи.

Йо Хоугън сви рамене.

— Би трябвало да си давате сметка докъде доведе безумният военен план на вашия приятел. Ако бяхме атакували според нашия план, сега от врага да са останали само жалки останки. Тогава дори да беше продължил преследването, ние можехме да ви защитим в този ваш… Свят на остриетата. — Тя сякаш изпробва как звучи в нейната уста това странно име, чудейки се какво ли означава. — Но сега няма сила, която да ме накара да ги преследвам чак дотам. Дори онова, което е останало от вражеската армия, може да ни помете като перце. — Тя се обърна към изображението на Свенсъндот. Кйет се насили да отвърне на погледа й. Независимо от упреците срещу „Единак II“, именно той, полковник Кйет Свенсъндот, убеди сънародниците си да послушат съвета им. Жертвата на Аниара беше напълно безсмислена и той се чудеше как така Хоугън, Тренглетс и останалите все още продължават да му говорят. — Предлагам да продължим съвещанието малко по-късно. Среща след хиляда секунди. Съгласен ли си Кйет?

— Ще бъда готов.

— Добре тогава.

Йо прекъсна връзката, без да каже нищо повече. След миг и другите командири изчезнаха от линията. Останаха само Свенсъндот, двамата дирокими и Равна Бергсъндот, която ги наблюдаваше от екрана.

Най-накрая Бергсъндот наруши мълчанието.

— Когато бях малко момиченце и живеех на Херт, често си играехме на терористи и техните преследвачи от Управлението за защита на търговията. Често съм си мечтала смелчаците от вашата компания някой път да ме спасят от лапите на смъртта.

Кйет се усмихна мрачно.

— Е, вече можеш да се похвалиш, че си спасена от нашата компания. Можете да бъдете сигурна, че не съм присъствал на по-голяма пукотевица от тази.

— Много съжалявам за това, Кей… полковник.

Той се взря в смуглото й лице. Истинско момиче от Сяндра Кей — от глава до пети. Нямаше риск тя да е поредната измама. Не и на мястото, където се намираха в момента. Би се заклел във всичко свято във Вселената, че тя е съвсем истинска; въпреки случилото се той продължаваше да й вярва. Освен ако…

— Какво казва твоят приятел за всичко това?

След впечатляващата му проява като „божия останка“ в началото на битката, от Фам Нувен не бе останала и следа.

Погледът на Равна се насочи към нещо, което се намираше извън обхвата на камерата.

— Той не говори много напоследък, полковник. Постоянно крачи напред-назад и е дори по-разстроен от вашия капитан Тренглетс. Фам все още е убеден, че е избрал най-правилната стратегия, но сега не може да си спомни кое точно го е накарало да се чувства толкова уверен.

— А-ха. — Беше малко късничко за размишления и колебания. — А вие какво ще правите от тук нататък? Нали си даваш сметка, че Хоугън имаше право? Би било безсмислено самоубийство да следваме Заразата чак до крайната точка на вашето пътешествие. Ще си позволя да кажа, че и вие ще си отидете мърцина, ако продължавате все в тоя дух. В най-добрия случай ще пристигнете само с петдесет и пет часа преднина. Какво бихте могли да свършите за толкова кратко време?

Равна Бергсъндот го гледа дълго и мълчаливо, а после лицето й се изкриви, сякаш всеки момент щеше да избухне в ридания.

— Не зная… Вече нищо не зная…

Тя разтърси глава, похлупи лице в дланите си и смолистата й коса се разпиля наоколо. След малко се поуспокои, вдигна очи и приглади косата си. Гласът й вече звучеше по-спокойно, но беше много тих.

— Аз… не знам. Но въпреки това продължаваме напред. И без това стигнахме твърде далече. Все още има надежда да успеем… Там долу съществува нещо, от което Заразата отчаяно се нуждае. Може пък за тези петдесет и пет часа да разберем какво е то и да го съобщим на Мрежата. Все пак… Все още разполагаме с Божиите останки на Фам.

Твоят най-зъл враг? Беше твърде възможно този Фам Нувен да е творение на Силите. Той наистина имаше вид на робот, направен по подобие на човешките същества. И изобщо как можеше някакъв смахнат да бъде приеман за „Божия останка“?!

Тя сви рамене, сякаш си даваше сметка за всички съмнения, които биха могли да възникнат. Но продължаваше да приема нещата такива, каквито са.

— И така, какво ще предприеме Управлението за защита на търговията?

— Вече не съществува такава организация. На практика всички наши клиенти вече не съществуват. А сега убихме дори собственичката на компанията. Или поне унищожихме нейния кораб и онези, които я поддържаха. Вече сме флотата на Аниара.

Това име беше официално утвърдено на току-що приключилата конференция. Приемането на името предизвикваше у всички някакво мрачно задоволство — чрез него те възкресяваха един призрак, който беше по-древен и от Сяндра Кей, и от Нийора. Идваше от най-далечното минало на човешкия род. Вече нищо не ги свързваше нито със световете, които обитаваха доскоро, нито с бившите им клиенти, нито с техните водачи. Сто кораба, устремени към…

— Доста обсъждахме този въпрос. Неколцина все още искат да ви последват до Света на остриетата. Друга част от екипажите предпочитат да се върнат в Средното ниво и да прекарат остатъка от живота си в преследване и избиване на пеперудите. Над всичко обаче надделява решението отново да възродим расите, населявали Сяндра Кей. За тази цел ще изберем някое далечно място, където никой няма да ни обръща внимание и където никой не го е грижа, че изобщо съществуваме.

Всички са категорични по въпроса флотата на Аниара да не се дели никога повече и да не се впуска в самоубийствени схватки, освен ако не защитава собственото си оцеляване. Когато се надигна Великото вълнение, тази част от Дъното заприлича на пяна, която разделя Изостаналата зона от Отвъдното. В падините и пролуките на дълбокото има образувани съвсем нови светове, току-що изскочили от Изостаналата зона. Именно там Сяндра Кей може да се роди отново. Новата Сяндра Кей.

Той погледна към Глимфреле и Тироле, които отново бяха на поста си пред командния пулт. Дирокимите във флотата на Аниара бяха последните представители на своята раса. Техните мечтани селения в Сяндра Кей бяха изгубени завинаги, а заедно с тях повечето от себеподобните им. В Аниара имаше най-малко хиляда дирокими — двойки от братя и сестри, пръснати из стотици кораби. Последните дни се оказаха фаталните за вида им. На оцелелите предстоеше да се изправят пред най-великото изпитание.

Двамата поговориха още няколко минути. Глимфреле и Тироле също се включваха от време на време в разговора.

Всички те неволно се бяха озовали в центъра на фатални събития. И както обикновено се случва, когато са намесени Силите, никой не знаеше със сигурност какво точно става. Нито пък какъв ще е крайният резултат от техните усилия.

— До срещата с „Линснар“ остават двеста секунди — прозвуча автоматичният глас от корабната система.

Равна също го чу и кимна. После вдигна ръка.

— На добър час, Кйет Свенсъндот, Тироле и Глимфреле.

Дирокимите изсвирукаха своя обичаен сигнал за сбогуване, а Свенсъндот също й помаха с ръка. Мониторът с лицето на Равна Бергсъндот угасна.

… До края на живота си Кйет Свенсъндот помнеше нейните черти до най-малката подробност. С течение на времето обаче те постепенно започнаха да се сливат с образа на Олвира.

Част трета

Тридесет и седем

— Светът на остриетата, Фам! Мога да го видя!

Главният екран показваше реална гледка от звездната система, в която навлизаха. Слънцето беше на по-малко от двеста милиона километра и лъчите му осветяваха командното табло. Местоположението на известните за тях планети, по които можеха да се ориентират, беше отбелязано на мониторите с просветващи червени стрелки. Едно от небесните тела обаче — само на двайсет милиона километра! — беше маркирано със специален надпис „населен свят“. Е, тъй като излизаха почти на сляпо от поредния скок в пространството, това попадение не беше чак толкова лошо.

Фам не отговори, а само хвърли бегъл поглед натам, където показваше Равна. Видът му беше такъв, сякаш данните върху монитора будеха съмнение.

След битката със Заразата нещо сякаш се пречупи в него. Дотогава той се доверяваше сляпо на божиите останки в себе си. Но изходът от схватката и неговото подчинено състояние пред завещаното му от Древния окончателно го объркаха и смутиха. Оттогава Фам се отдръпна настрана и се затвори в себе си. Освен това стана още по-подозрителен към Синя раковина и Зелено стебло. Отнасяше се с тях така, сякаш бяха по-голямо зло дори от настъпващите по петите им кораби.

— Мътните да го вземат — изръмжа най-накрая. — Виж средната скорост!

Седемдесет километра в секунда.

Нямаше да е особено трудно да определят курса, но…

— Ще ни е нужно време да нагодим скоростта с местните условия, сър Фам.

Втренченият поглед на Фам се отклони към Синя раковина.

— Уточнихме този въпрос с местните още преди три седмици, не помниш ли? При това ти вече включи ракетните двигатели за корекция на курса.

— А вие внимателно контролирахте работата ми, сър Фам. Предполагам, че пак е някакъв технически дефект в навигационната система… Въпреки че не очаквах да имаме проблеми с балистиката.

Нещо обаче не беше както трябва — тия седемдесет километра в секунда объркваха всички предварителни планове. Синя раковина се отправи към следващия участък на командното табло.

— Вероятно е технически проблем — продължи Фам. — А сега искам да се махнеш от пулта за управление, Синя раковина.

— Но аз ще ви бъда полезен! Ние трябва да се свържем с Джефри на всяка цена, отново да коригираме скоростта и…

— Махни се от контролното табло, Синя раковина. Отсега нататък няма да имам време да ви дебна постоянно.

Фам се хвърли към ездача, но Равна се изпречи пред него, застанала само на педя от Синя раковина. Тя раздели с тялото си двамата противници и заговори бързо:

— Всичко е наред, Фам, той вече си тръгва.

В същото време прокарваше ръка през неистово вибриращите клонки на Синя раковина. След миг той клюмна.

— Ето, отивам си, отивам си.

Равна продължи да го поглажда окуражително и да препречва пътя на Фам към него, докато ездачът не напусна помещението.

Когато останаха сами, тя се обърна към Фам.

— Наистина ли смяташ, че това е технически проблем в навигацията, Фам?

Той обаче сякаш не я чу. Почака вратата да се затвори зад Синя раковина и отново се извърна към командното табло. Според последните изчисления на системите в „Единак II“ Заразата щеше да пристигне в Света на остриетата само петдесет и три часа след тях. А сега отново трябваше да губят време за коригиране на скоростта — операция, която мислеше, че е направена още преди три седмици.

— Някой или нещо просто ни е изиграло…

Фам мърмори гневно под нос, чак докато завърши прегледа на всички системи.

— Сигурно е била техническа повреда. Сега трябва ръчно да коригирам проклетата скорост.

Алармата, предупреждаваща за увеличаване на скоростта, се задейства, Фам започна бързо да превключва изображението на мониторите. Следеше дали около тях летят някакви по-големи предмети, които биха представлявали опасност при промяната в движението на кораба.

— Ти също се завържи към седалката.

Равна се прехвърли над командното табло, настани се в креслото си и здраво затегна предпазните колани. Дочу, че Фам говори по интеркома — предупреждаваше и другите двама от екипажа. Импулсната тяга беше изключена и те постепенно започнаха да усещат действието на ускорението — само 0.4 джи. Това беше максимумът във възможностите на бедния „Единак II“.

Крайната им цел се намираше на двайсет милиона километра, а това означаваше само един микроскопичен скок в пространството. Нувен се опита да коригира параметрите в системата на кораба така, че да извърши правилно последното прехвърляне.

Внезапно един от илюминаторите под краката им се изпълни с хоризонта на планетата — беше огромен и извит в дъга, оцветен в синьо, със завихрени над него бели облаци. Светът на остриетата напълно отговаряше на описанията на Джефри Олсъндот — обитаема планета от земен тип. След толкова месеци в открития космос и особено след унищожаването на Сяндра Кей гледката спря дъха на Равна. Океан. Планетата беше покрита почти изцяло от един огромен океан. Близо до терминатора обаче се забелязваха и по-тъмните петна на твърда земя. Отвъд планетния лимб висеше мъничка луна.

Фам шумно пое въздух.

— Остават ни само десет хиляди километра. Идеално! Освен ако не продължим със седемдесет километра в секунда.

Равна не откъсваше очи от илюминатора — непознатият свят бързо нарастваше, сякаш заплашваше да ги похлупи.

— Не се притеснявай, ще заобиколим планетата.

Равна посегна за клавиатурата и задейства едновременно и ултрасветлинната, и радиовръзката.

— Имаме ултрасветлинна връзка — каза след малко тя.

— Какво показва тук?

— Данните са объркани и противоречиви. Предполагам, че локаторите са уловили само някакви паразитни шумове.

Равна се опита да си припомни географията, която Джефри им описа. Тайният остров? Но тук имаше толкова много острови!

— Имаме радиовръзка с повърхността на планетата — разнесе се механичният глас на корабната система. Заедно с него започна да пулсира и червената стрелка върху монитора, сочеща някаква точка върху брега. — Желаете ли аудиовръзка в реално време?

— Да, да! — извика Равна. После започна да трополи нервно по клавиатурата, когато не получи незабавен отговор от корабната система.

— Равна?! О, Равна!

Развълнуваното детско гласче внезапно изпълни пространството в кабината. Звучеше точно така, както неведнъж си го беше представяла.

— Здравей, Джефри — отговори Равна. — Ето че най-после пристигнахме, но сега се нуждаем от…

„Нужна ни е подкрепата на твоите четирикраки приятели. Как бих могла да го кажа едновременно и бързо, и ясно.“

Но момчето си имаше свои грижи.

— … имаме нужда от незабавна помощ, Равна! Дърворезбарите ни нападат в този момент.

Разнесе се някакво трополене, сякаш предавателят внезапно взе да подскача като луд наоколо. После се чу непознат, много висок глас, който безобразно изкривяваше произношението на думите.

— Говори Стийл. Джефри казва истината, Равна. Кралицата на дърворезбарите… — Почти човешкият говор внезапно преля в съскане и квичене.

След миг Джефри пак се обади:

— Капан, думата е „капан“.

— Да… Кралицата на дърворезбарите ни устрои капан. Много, много голям капан. Обкръжени сме отвсякъде. Остават ни само няколко часа живот, ако вие не ни дойдете на помощ.

* * *

Кралицата на дърворезбарите никога не беше копняла да стане велик воин. Въпреки това нейната петвековна практика на владетел налагаше да усвои и бойните умения. Тя знаеше добре какви са законите на войната. През последните дни обаче й се наложи временно да се отучи от някои правила — например да се доверява на своите подчинени в рискови ситуации. При Възвишението на Маргръм наистина имаше засада, но не тази, която беше замислил лорд Стийл.

Кралицата отправи поглед към Вендейшъс през покритото с шатри поле. Неговата глутница беше прикрита наполовина от звукоизолиращите прегради. Въпреки това можеше да се види, че той не е така самодоволен и наперен като преди. Кръстосаният разпит можеше да обърка и смути дори някой по-самонадеян от него. Той си даваше сметка, че оцеляването му зависи единствено от това дали ще спази своята част от уговорката. Мисълта, че Вендейшъс ще продължи да тъпче земята, след като е избил и предал толкова много свои събратя, я отвращаваше. Кралицата изведнъж осъзна, че две от нейните части са обзети от ярост и ръмжейки са оголили зъби. Кутретата й стояха свити като пред някаква невидима заплаха.

Въпреки всичко честта й повеляваше да спази обещанието си пред Вендейшъс. Може пък да си струваше цената. Той имаше само бегла представа за секретите на Стийл; затова пък познаваше неговата тактика по-добре от всеки друг сред дърворезбарите. Най-ценното в сделката бе, че Стийл изобщо не подозираше за нея. Вендейшъс знаеше точно къде се крият фленсериерите и колко са на брой. Хората на Стийл разчитаха твърде много на супероръжията си и високопоставения предател в редиците на врага.

Дърворезбарите ги нападнаха изненадващо и удържаха пълна победа. А сега кралицата разполагаше с няколко прекрасни оръдия.

Дори в момента иззад хълмовете се чуваше грохотът на пленените оръдия, насочени срещу позициите на своите създатели. При това стреляха с барута на фленсериерите, който техните артилеристи така любезно им бяха предоставили. Вендейшъс-предателят й струваше скъпо, но Вендейшъс-затворникът можеше да й поднесе победата на тепсия.

Дори екзекуциите вече не можеха да помогнат на Стийл. Той чувстваше как ден след ден яростта му все повече нараства. Сега стоеше сам край парапета и сновеше напред-назад, блъскайки се в собствените си части. Гневът го заслепяваше и той му се отдаде напълно.

Оглушен от трясъка долу, той твърде късно долови стърженето на нокти по каменните стъпала. Стийл отскочи назад и извърна всичките си глави в посоката, откъдето идваше шумът. Дали беше Шрек? Но той винаги даваше знак, че приближава. След малко Стийл се отпусна. Шумът беше само от два чифта лапи. Значи единицата се качваше по стълбите.

Частта от Фленсер прескочи и последното стъпало и се поклони на Стийл. Сега Стийл беше зависим от Останките на Фленсер. Те му трябваха повече от всеки друг. По-полезни от тях можеха да се окажат само лековерните звездни хора.

Единицата помълча известно време, за да си поеме дъх. Стийл чуваше затрудненото й дишане.

— Последното денонощие мина добре, милорд.

— Не и при нас! Загубихме всичките си оръдия и сме хванати като в капан между тези стени.

— Говорех за събитията извън замъка. Разузнавачите ви са обучени много добре, милорд. Някои командири са направо блестящи бойци. В момента съм се пръснал около фланговете и ариергарда на дърворезбарите. Подпалих пожар на Битър Гордж. Само след четири денонощия от припасите на кралицата няма да остане дори троха. Тогава тя сама ще ни падне в лапите.

— Това е твърде дълъг срок, особено ако умрем още този следобед.

— Но Равна и нейната компания пристигат тук след пет часа, нали така?

Стийл кимна.

— Е, в такъв случай гарантирам, че до пълното унищожение на дърворезбарите остават само няколко часа. Амдиджефри сляпо ти се доверява. В такъв случай просто трябва да ускорим замисления отпреди план. Ако Равна наистина е достатъчно отчаяна и непредпазлива…

— Звездните хора са наистина отчаяни, знам го със сигурност.

Равна все още се опитваше да прикрие истинските мотиви за тяхното идване, но отчаянието й беше съвсем очевидно.

— Ако ти успееш да забавиш атаката на дърворезбарите… Трудно ще ни бъде обаче да направим едновременно две неща, при това задачата изисква съвършена координация. Досега само трябваше да инсценираме нападението на дърворезбарите и да подмамим звездния кораб в Челюстите на замъка.

Той извърна глава към вътрешния двор на крепостта. Каменният купол над кораба беше завършен още в средата на пролетта. Сега по него личаха следи от артилерийския обстрел, а на някои места мраморната облицовка беше оронена. Добре поне, че гюлетата не го пробиха.

Точно пред купола се простираше новопостроената площадка за кацане. Беше достатъчно просторна, за да може да се приземи корабът беглец, но около нея се издигаха каменни стълбове — зъбите на Челюстта. Ако барутът беше правилно разположен, тогава при неговото взривяване колоните щяха да се стоварят върху спасителите. Но по план това трябваше да стане само в краен случай — ако дотогава не успееха да избият или пленят хората, дошли на среща със своя драгоценен Джефри. Планът беше внимателно обмислян и усъвършенстван няколко декади, при това със специалната подкрепа на Амдиджефри. Той им разясняваше особеностите на човешката психология и споделяше познанията си как обикновено кацат междузвездните кораби. Но сега…

— Сега обаче наистина се нуждаем от помощ. Онова, за което ги помолих, може да ни свърши двойна работа — хем окончателно ще ги подмами, хем веднъж завинаги ще се разправим с дърворезбарите.

— Доста е трудно да направим всичко това едновременно — съгласи се Пелерината. — Не е ли по-добре да го свършим на два етапа. При това първият наистина е важен за нас. Нека най-напред убият кралицата на дърворезбарите, пък после да му мислим как да ги измамим.

Стийл почукваше замислено с едно от остриетата си по камъка.

— Добре, но ще си имаме големи неприятности, ако успеят да видят повече от допустимото… Малко е вероятно всички да са наивни като Джефри. Той твърди, че човешката история също познава средновековните замъци и войни. Ако покръжат по-дълго над нас, ще забележат неща, които Джефри никога не би могъл да види, нито пък да разбере смисъла им… Вероятно ще успея да ги подмамя да кацнат във вътрешния двор. Преди това ще наредя оръдията върху крепостната стена. Така ще се превърнат в наши заложници още в мига, когато попаднат между Челюстите. Проклятие. За тази цел ще трябва здравата да обработя Амдиджефри. — Блаженството, обзело го при оформянето на новия план, внезапно премина в ярост. — Напоследък все по-трудно се справям с тези двамата.

— В името на Глутницата, та те са още кутрета! — Останката замълча за миг. — Безспорно е обаче, че Амдиранифани притежава по-голяма интелигентност от която и да е друга глутница. Мислиш ли, че е толкова умен, та да преодолее дори своята детска наивност — единицата произнесе думата на самнорск — и да разкрие измамата?

— Не, не е чак толкова схватлив. Способен съм във всеки момент да им прегриза гърлата, но те изобщо не го осъзнават. Имаш право, Тайратект — те наистина ме обичат. — И точно затова ги мразя повече от всеки друг. — Когато съм с тях, буболечката постоянно се навърта около мен. Аз съм принуден да я допускам толкова близо, че лесно би могла да ми пререже гърлото или да ми избоде очите, но въпреки това само ме прегръща и гали. На всичкото отгоре очаква да я обичам за това. Вярно е, че вярват на всяка моя дума, но за сметка на това аз трябва да търпя непрекъснати унижения.

— Бъди хладнокръвен, скъпи мой ученико.

— Не смей… да ме… Поучаваш! Ти не си Фленсер! Ти си само една жалка останка от него! Мътните да те вземат, в момента си дори останка от останките! Само още една дума и ще те накълцам на хиляди парчета.

Стийл си наложи да овладее треперенето, което тресеше всички му части. Защо не го убих досега? Открай време мразя Фленсер повече от всичко на света. Би било толкова лесно да го премахна.

— Трябват ми съвети, а не лекции! Независимо какви са причините, аз не мога да продължа тази игра на криеница с кутретата. Само още час в тяхната компания и, кълна се, ще ги избия! Ето защо искам ти да говориш с Амдиджефри. Обясни им в какво положение се намираме. Накарай ги да разберат…

— Но…

Единицата го наблюдаваше с изумление.

— Знай обаче едно — ще те наблюдавам през цялото време! Изобщо нямам намерение да ги оставя под контрола ти!

Краката на единицата се подкосиха; тя вече не можеше да прикрива непоносимата болка, която пронизваше тялото й.

— Щом такава е волята ви, милорд.

Стийл оголи зъби.

— Точно така. И помни — ще присъствам на всички по-важни срещи, особено при осъществяването на радиовръзка! — И той махна на единицата да си ходи. — Сега върви да се гушкаш с ония сополанковци; време е и ти да се поупражняваш в самоконтрол.

Страхът продължаваше да терзае Стийл. „Вярно е, имам нужда от него. Но сега поне рискът за допускане на грешки е по-малък.“ Съвсем скоро в главата му започна да се оформя решение. Той все пак щеше да рискува. Ако станеше нужда, би могъл да изпробва как действа наученото с помощта на втория комплект радиопредаватели. Досега успя да запази в тайна от Фленсер Тайратект тези свои нови умения. Стига да го предизвикаха, Останките щяха да разберат, че смъртта действа също толкова бързо като радиото.

Макар да летеше с помощта на обикновените реактивни двигатели, Фам продължаваше да работи върху ултрасветлинната тяга. Това щеше да им спести поне няколко часа, но беше рискован ход, защото „Единак II“ нямаше капацитет за подобни маневри. Корабът продължаваше да кръжи из слънчевата система. Трябваше им само още един добре премерен скок. Не успееха ли да го изчислят както трябва обаче, имаше опасност да се разбият в планетата. Ето защо при нормални обстоятелства никой не поемаше подобен риск.

— Къде е флотата на Заразата? — попита Фам.

Зелено стебло следеше навигационните данните върху монитора от кабината на ездачите. За последния един час Фам задаваше този въпрос вече пети път, но въпреки това нейният глас долетя търпелив и спокоен. Вероятно многократно повторените въпроси изглеждаха за нея нещо съвсем нормално.

— Разстояние: четиридесет и пет светлинни години. Приблизително време на пристигане — след четиридесет и осем часа. Още седем кораба отпаднаха от преследването.

Равна пресметна наум — по следите им все още бяха сто петдесет и два кораба.

Говорният апарат на Синя раковина надвика този на неговата другарка:

— През последните двеста секунди те напреднаха малко повече от очакваното, но според мен това се дължи на бързо променящите се условия на Дъното. Сър Фам, досега вие се справяте успешно, но аз най-добре познавам кораба си. Ще наваксаме още малко преднина, ако ми позволите да го управлявам. Моля ви…

— Млъквай!

Тонът на Фам беше остър, но думите изскочиха почти автоматично от устата му. Всеки път, когато поискаше координатите на флотата на Заразата, разговорът неизменно приключваше по този начин.

В първите седмици от тяхното пътуване Равна приемаше за даденост, че Божиите останки са нещо като свръхчовек. Но с течение на времето се оказа, че това са просто отделни парчета, нахвърляни безразборно по време на паническото им бягство. Те можеше и да проработят, но не по-малка беше вероятността да причинят пълен срив и да разкъсат Фам на части.

Редуващите се изблици от страх и съмнение внезапно бяха прекъснати от мека синя светлина. Светът на остриетата! Най-после бяха успели да програмират правилно изчислен скок. На двайсет хиляди километра от тях се беше изопнал тънък и дълъг полумесец — границата между деня и нощта на планетата. Останалата част от нея приличаше на мастилено петно на фона на звездите. Само зеленикавият пръстен на полярното сияние огряваше южния полюс. Значи в момента Джефри Олсъндот се намираше от другата страна на планетата, където цареше арктическия ден. В такъв случай нямаше да могат да поддържат радиовръзката чак до самото им пристигане. А Равна нямаше и най-малка представа как да превключи ултрасветлинната скорост, за да работи като предавател на къси разстояния.

Жената отклони поглед от илюминатора и се обърна. Фам обаче продължаваше да се взира някъде зад нея.

— … Фам, какво бихме могли да направим за четиридесет и осем часа? Страхувам се да не унищожим по погрешка Противодействието.

Ами Джефри и хората на г-н Стийл?

— Възможно е, но има и друг изход. Поне трябва да съществува такъв. — Последните му думи бяха изречени с необичайно мек тон. — И преди са ме преследвали. Попадал съм дори в по-безизходни ситуации.

Но, казвайки това, той отбягваше погледа й.

Тридесет и осем

Джефри не беше виждал небето за повече от час през последните два дни. Двамата с Амди бяха в безопасност под каменния купол, покриващ космическия кораб, но не им позволяваха да излизат навън.

През последните часове сякаш нищо не се бе променило, но в кораба цареше радостно оживление. След дългото мълчание Равна най-сетне се обади. Амдиджефри и г-н Стийл дори разговаряха на живо с нея! Само още три часа и корабът щеше да кацне при тях! Сега дори обстрелът на вражеските оръдия утихна, сякаш дърворезбарите съзнаваха, че времето им изтича.

Още цели три часа! Ако беше сам, Джефри сигурно вече щеше да дращи истерично по стените. Но сега го спираше мисълта, че все пак е на девет години — голям човек със сложни проблеми.

Когато една от частите на Амди притича твърде близо до него, Джефри се стрелна и грабна гърчещото се тяло; после го повдигна до гърдите си. Останалите членове на глутницата се струпаха ликуващо наоколо, тикайки носове в тялото му.

Цялата група се отърколи върху сухия мъх и замря блажено за няколко мига.

— Хайде да вървим да изследваме навън!

— Трябва да стоим тук заради Равна и г-н Стийл.

— Не се тревожи, аз ще се сетя, когато дойде времето за връзка.

— Добре тогава.

Но къде ли можеха да отидат в своя затвор. Проправиха си път под мъждивата светлина на факлите чак до централния отвор на купола. Доколкото виждаха наоколо, бяха съвсем сами. Това обаче не будеше тревога. Г-н Стийл много внимаваше при кораба да не проникнат шпиони на дърворезбарите. Той рядко позволяваше дори на собствените си войници да влизат тук.

Частите на Амди сновяха около Джефри, тичаха напред-назад и душеха пролуките в пресния хоросан. Внезапно тази, която момчето държеше в ръце, направи рязко движение.

— Аха! Ето тук! Усещах, че мазилката ще поддаде на това място — каза глутницата.

Джефри пусна кутрето и всички части на неговия приятел се втурнаха да изследват стената. Според момчето тя не изглеждаше по-различно от тази в останалата част на помещението, но Амди дращеше по нея с пет от своите части.

— Добре де, дори и да орониш мазилката, каква полза ще имаме от това?

— Апчихи-апчихи, и аз не знам. Пазех това в тайна, докато не дойде време да убиваме… Уау! Тая вар ми изгори устните!

След малко в стената зееше дупка колкото главата на Джефри. Между големите каменни блокове наистина имаше процеп, през който Амди можеше спокойно да мине. Една от частите му се намуши в тясната цепнатина.

— Е, сега доволен ли си?

Джефри се просна на пода и се опита да надзърне в дупката.

— Познай какво видях! — Пронизителният писък дойде от частта на Амди, която се намираше точно до дясното ухо на Джефри. — Както и предполагах, в стената има тунел!

Още една от частите на глутницата се промуши покрай Джефри, нахлу в тунела и се изгуби в мрака. Нима това бяха тайни проходи? Всичко започваше съвсем да прилича на нийорска вълшебна приказка.

— Тук е достатъчно широко и за възрастна глутница. Ти също можеш да се промъкнеш, Джефри, само ще трябва да пълзиш на лакти и колене.

После още две от частите на Амди изчезнаха в тунела.

— Тунелът е много, много дълъг. Вече втори път попадам в задънено разклонение и трябва да се връщам обратно. Първите ми части са на около пет метра над теб. Тук наистина можеш да полудееш. Постоянно трябва да се движа във верига.

Гласът на Амди звучеше много по-трескаво в сравнение с обичайната игривост на кутретата. Още две от частите хлътнаха в тунела. Тази шега май се превръщаше в опасна авантюра, а Джефри дори не можеше да участва!

— Не отивай прекадено надалеч, може да е опасно!

Една от частите, останали отвън, вдигна очи към него.

— Не се бой. Не се бой. Тоя тунел не е правен току-така, а е специално изсечен в камъните, още докато са строени крепостните стени. Явно е някакъв таен проход, поръчан от г-н Стийл. Аз съм добре, аз съм много добре. Ха-ха, хо-хооооо!

Още едно кутре се шмугна в дупката. Накрая последното, задържало се най-дълго край Джефри, не издържа и последва останалите. Все пак остана близо край отвора, така че Амди да може да разговаря с приятеля си.

Глутницата на Амди си прекарваше чудесно — тя викаше и пееше, колкото й глас държи. Джефри си даваше сметка какво става в момента — това беше още една от онези игри, в които той никога нямаше да участва. Мисленето на Амди беше най-чудноватото и необикновено нещо. Ама че гадория! Сега, докато си играеше в каменната стена, той бе изолиран от всички околни звуци освен от собствените си мисли.

Глупавото пеене продължаваше вече прекалено дълго. Внезапно Амди проговори със съвсем разумен тон:

— Ей, този тунел се раздвоява на няколко места. Сега пак стигнах до разклонение. Един от ръкавите води надолу… Ех, ако имах повече части, щях да изследвам и двете разклонения!

— Да, ама нямаш!

— Ехооо! Тогава днес ще тръгна по разклонението, което води нагоре!

Последваха няколко секунди пълна тишина.

— Пред мен има някаква малка вратичка! Прилича на вход към покоите на някоя единица! И не е заключена! — Частта на Амди, която беше най-близо до Джефри, препредаде стържещия звук на триене на камък о камък. — Я гледай ти! Виждам светлина! Само на няколко метра от мен в стената има прозорец! Чувам дори как свири вятърът! — Той наподоби шума от вълните и крясъците на морските птици, които се рееха над Тайния остров. Звуците бяха красиви и пленителни. — Охооо! Това май не е много редно, но на мен ми се ще да погледна… Джефри, виждам слънцето! Вече съм навън и седя на един корниз върху купола! Мога да огледам цялата южна част… Лелеее! Ама тук е ужасно задимено!

— Ами хълма? — обърна се Джефри към единствената част на Амди, останала при него. В тъмния тунел се виждаха само белите петна по козината й. Е, добре поне, че Амди все пак поддържаше връзка с него.

— А, той е малко по-кафеникав, отколкото през миналата декада. Не виждам никакви войници наоколо. — Джефри дочу как той издаде звуци, наподобяващи артилерийска канонада. — Опала, за сметка на това ни обстрелват… Удариха от тази страна на билото. Долу има някой, но още не мога да го позная. Охо-хо! Старият Тайратект пресича двора и идва към нас.

От дупката се дочу трескаво топуркане; Амди се беше втурнал обратно по тунела. Нямаше никакъв смисъл да разкриват пред Тайратект, че са открили в стената таен проход. Той със сигурност щеше да им заповяда да стоят по-далече от него. Един, двама, трима, четирима — половината от Амди изскочиха от стената. Кутретата взеха да се въртят като замаяни наоколо. Джефри не можеше да определи със сигурност дали това се дължи на дръзката им авантюра или пък че временно са отделени от останалата част на глутницата.

— Дръж се естествено, само се дръж естествено!

После пристигнаха и другите четирима и Амди постепенно се успокои. Двамата с Джефри се отдалечиха от дупката в стената.

— Бързо да вървим в кабината! Ще се престорим, че сме се опитвали да се свържем с Равна.

Двамата вече бяха включили антената към единствения предавател, когато портите откъм западната страна на купола се отвориха. Силуетите, които се очертаха върху светлия квадрат, бяха на пазача и на единицата от Тайратект. Стражникът остана отвън, притваряйки вратата зад гостенина. Пелерината бавно се упъти към тях.

Амди започна игриво да снове наоколо и да обяснява как са се опитвали да се свържат по радиото. „Малко преиграва“, помисли си Джефри.

Единицата се втренчи в следите от мазилка по козината му.

— Ходил си в тайните коридори, така ли?

— Какво?! — Амди се огледа и забеляза праха по себе си. Обикновено успяваше да се овладее, когато го притиснат до стената. — Да — отвърна той с гузно изражение и се отупа. — Нали няма да ме издадеш?

Г-н Тайратект не отговори веднага. Той внимателно приклекна на пода сякаш изпитваше непоносима болка в задните хълбоци.

— Добре, няма да ви издам.

Джефри размени недоумяващ поглед с една от частите на Амди.

— За какво служи този тунел? — боязливо попита той.

— Всички замъци имат тайни коридори, особено пък в моето… Във владенията на г-н Стийл. Рано или късно ще потрябват пътища за бягство или пък ще се наложи да шпионираме врага. — Единицата разтърси глава. — Но това не е толкова важно. Вашето радио работи ли нормално, Амдиджефри?

Амди надигна глава към предавателя.

— Предполагам, но все още няма нищо за получаване.

Тримата се взираха мълчаливо в монитора няколко минути. Г-н Тайратект заби муцуна между лапите си и сякаш заспа.

Внезапно екранът за връзка засия със зелена светлина. Разнесоха се хаотични звуци, сякаш апаратурата се опитваше да отдели някакъв сигнал от общия ефирен шум.

— … над вас след около пет минути — чу се накрая и гласът на Равна. — Джефри, чуваш ли ме?

— Да! Ние сме тук!

— Искам да говоря с г-н Стийл.

Тайратект пристъпи още по-близо до предавателя.

— Той не е тук в момента, Равна.

— Кой е това?

Смехът на Тайратект приличаше по-скоро на кикот; досега не беше чувал говор на друго, различно от него създание, с изключение на Джефри.

— Аз ли? — И той издаде няколко звука от говора на Остриетата, които прозвучаха на Джефри като „Тайратект“. — А може би имате предвид някое прозвище като това на г-н Стийл например? Не зная как точно е вашата дума, но можете да ме наричате… Г-н Скинър. — Тайратект отново се изхили. — В момента говоря от името на Стийл.

— Джефри, ти добре ли си?

— Да, да. Чуйте какво има да ви казва г-н Скинър.

Ама че странно име!

Звуците, идващи от предавателя, станаха глухи и неясни. Сякаш някакъв мъжки глас се намеси гневно. После отново се чу гласът на Равна, строг и студен, също както говореше майката на Джефри, когато беше бясна.

— Джефри… Какъв обем има сфера с диаметър 10 сантиметра?

Докато траеше разговорът, Амди не го свърташе на едно място. През цялата година Джефри му беше пълнил главата с истории за човешките същества и сега той нямаше търпение да се срещне с Равна. Чудеше се как ли изглежда тя. А ето че му се отваряше прекрасен случай да блесне с познанията си пред нея. Той скокна при предавателя и се ухили на Джефри.

— Това е съвсем просто, Равна! — Гласът му съвършено имитираше този на момчето. — Обемът е 523,598 кубически сантиметра… А може би искаш и останалите цифри от дробта?

Отново се дочу неясен говор.

— Не… Това е напълно достатъчно. Добре тогава, г-н Скинър. Имаме картина от предишното си прелитане над вас и приблизителните координати на радиопредавателя… Къде точно се намирате?

— Под каменния купол върху Хълма със звездния кораб. Това е на брега, близо до…

Някакъв мъжки глас го прекъсна. Дали беше Фам? Имаше много странен акцент.

— Открих го на картата. Все още не можем да ви видим оттук. Много е мъгливо.

— Това е пушек — отговори Пелерината. — Врагът напредва от юг и вече е съвсем наблизо. Нуждаем се от незабавната ви помощ… Моля ви да кацнете в двора на крепостта. Вече знаете, че направихме специални приготовления за вашето пристигане. Щом веднъж се приземите, бихме могли да използваме вашите оръжия и да…

— В никакъв случай — отвърна незабавно мъжкият глас. — Просто ни покажете кои са добрите и кои са лошите, а ние ще се погрижим за останалото.

Гласът на Тайратект стана жаловит, сякаш някое малко дете се оплакваше на майка си. Той наистина внимателно беше изучил човешката природа.

— О, моля ви, моля ви! Изобщо не исках да бъда невъзпитан. Разбира се, че ще постъпите така, както вие прецените за най-добре. Що се отнася до враговете ни — цялата войска, която настъпва към хълма откъм южната му страна, е вражеска. Само едно преминаване с кораба над тях и… хм… огънят от двигателите ви ще ги обърне в бягство.

— Не мога да летя в атмосферата с тези двигатели. Баща ти наистина ли успя да кацне само с главния ракетен двигател, Джефри? И без помощта на каквито и да било агравитатори?

— Да, сър. Беше ни останал само този двигател.

— Тогава той е бил или голям късметлия, или истински гений.

— Вероятно ще можем да прелетим над вас на няколко хиляди метра. Това е достатъчно, за да ги стресне.

— Да, и това би могло… — започна Тайратект.

Портата откъм северната страна на купола се отвори и на фона на небето се очерта силуетът на г-н Стийл.

— Аз ще говоря с тях — каза той.

Крайната цел на тяхното пътуване лежеше точно на двайсет километра под „Единак II“. Бяха толкова близо, но тези двайсет хиляди метра можеха да се окажат по-непреодолими от двайсетте хиляди светлинни години, които изминаха дотук.

Агравитаторът ги крепеше точно над „Хълма със звездния кораб“. Мултиспектровата апаратура на кораба не работеше с пълен капацитет, но на местата, където димът се беше поразсеял, можеха да различат дори игличките по клоните на дърветата. Равна виждаше добре как „дърворезбарите“ напредват по южния склон. Забелязваха се и други войници, а по всичко личеше, че в гората имаше скрито оръдие. Ако разполагаха с още малко време, сигурно щяха да установят с точност противниковите позиции. Но точно време не им достигаше.

Време и доверие.

— Четиридесет и осем часа, Фам. После флотата ще е тук и ще ни притисне от всички страни.

Фам се обърна и я погледна през рамо. За миг Равна се уплаши, че всеки момент ще се разпадне на парчета.

— Ще се справиш ли с този Стийл? Средновековните злодеи са не по-малко опасни от онези, които си срещала в Отвъдното, Рав. Те биха могли да научат дори пеперудите на това-онова. Една стрела може да те убие също толкова успешно, колкото и бомба с антиматерия.

Пак ли тези фалшиви спомени? Този път обаче Фам май наистина имаше право. Равна се замисли над казаното. Втората глутница — Стийл — май беше доста настоятелна. Може и да се е държал добре с Джефри, но сега изглеждаше освирепял. Равна вярваше, че само едно прелитане няма особено да стресне дърворезбарите. Налагаше се да се спуснат, колкото се може по-ниско, за да стрелят по тях. Проблемът се състоеше в това, че единственото оръжие, с което разполагат, е лъчевата пушка на Фам.

— Добре тогава, действай както се уговорихме със Стийл. Спусни се със совалката близо до позициите на дърворезбарите и ги обстрелвай с лазера.

— Дявол да го вземе, много добре знаеш, че не мога да го направя! Устройството на совалката изобщо не ми е познато, а без автоматично управление аз…

— Щом като нямаш автопилот, тогава се нуждаеш от помощта на Синя раковина — продължи меко тя.

По лицето на Фам се изписа ужас. Тя протегна ръка и нежно го докосна. Той мълча дълго и сякаш изобщо не забеляза жеста й.

— Да — гласът му беше приглушен и звучеше като на непознат. После Фам извика: — Синя раковина! Качи се тук.

Синя раковина зае мястото на пилота и клонките му надвиснаха над пулта за управление. Беше изключил цялата автоматизация и само главният монитор все още работеше. Показваше картина от долната камера на совалката. „Единак II“ полетя още стотина метра напред като ту се появяваше, ту изчезваше от обсега на камерите им. Совалката изостана от него и започна да се спуска.

Носът на совалката се наклони надолу и тя се насочи към прорязания от фиорди бряг под тях. Започнаха да падат като камък и двайсетте километра до земята взеха все по-бързо да се топят. В продължение на половин минута връхчетата на ездача махаха притеснено над контролното табло. Дали пък не искаше да смае Фам с уменията си? Оказа се, че не било това.

— Съжалявам, много съжалявам!

Ездачът най-сетне овладя совалката и те отново започнаха да се издигат. Фам потъна в креслото си, притиснат от ускорението.

— Не можем ли да минем без убийства, сър Фам? Вероятно самата ни поява над бойното поле…

— Просто свали това нещо долу — озъби се Нувен.

Съществото Стийл настояваше да изпепелят целия южен склон на хълма. Въпреки подозренията, които Фам таеше към него, за това нещо глутницата май беше права. Насреща си имаха банда убийци, които нямаше да се поколебаят да нападнат дори кораба. Дърворезбарите наистина се нуждаеха от един добър урок.

Совалката постепенно скъсяваше разстоянието до повърхността. Укреплението на Стийл вече се виждаше и с просто око. Около страумлинския кораб долу имаше грубо направен полигон. Крепостта беше много по-голяма от замъка, който се издигаше върху един от островите на няколко километра по на запад. „Чудя се дали и замъкът на баща ми е изглеждал по същия начин на хората от Кюенг Хо.“ Стените бяха високи и отвесни. По конструкцията им личеше, че доскоро Остриетата не са имали и най-малка представа що е барут.

Трийсет седмици след като узна за тяхното съществуване, Фам най-сетне видя Остриетата. Дори и на такова разстояние беше очевидно, че не приличаха на нито едно от създанията, които беше срещал. Глутници от по четири, пет или шест члена се движеха в толкова плътна група, че напомняха по-скоро на голямо паякообразно. Всяка от глутниците се държеше поне на десет-петнайсет метра от останалите.

Сред гъстия дим изгърмя оръдие. Глутницата, която го обслужваше, се движеше в синхрон като пръстите на една ръка — тя върна металното дуло в изходна позиция и отново го натъпка със заряд.

— Щом като тези са врагове, сър Фам, тогава откъде имат оръдия?

— Откраднали са ги.

Добре де, ами кой ги е обучил да зареждат топовете? Но Фам нямаше време да се размисли над този въпрос. Остави решаването му за по-късно.

Фам се освободи от предпазните колани и изпълзя назад към люка, където беше закрепена пушката му.

— Задръж совалката стабилна, Синя раковина. Ако ме разклатиш, ще изпържа и теб.

Той отвори люка и се задави от лютивия дим. После Синя раковина намери място с по-чист въздух, закрепи совалката и Фам насочи пушката към редиците на вражеските глутници.

Още в началото на битката кралицата настоя Джоана да остане в лагера. Реакцията на момичето приличаше на експлозия. И сега продължаваше да се чуди на себе си — не беше изпитвала такова желание да се нахвърли срещу някоя глутница още от първите дни в Света на остриетата. Сега обаче не съществуваше сила, която да я възпре да се добере до Джефри. Накрая стигнаха до компромис и Джоана се примири да бъде постоянно охранявана от Пилигрима. Затова пък й разрешиха да е редом с войниците на бойното поле, при условие, че се подчинява на своя пазач.

Джоана се взря през стелещия се дим. Проклятие. Пилигрима се оказа предпазлив и грижовен като квачка. По собствените му признания беше убивал през целия си съзнателен живот. А сега дори не й позволяваше да се доближи до оръдията на Скрупило.

— Пусни ме по-близо, проклет да си!

Перегрин енергично разтърси тела, което на езика на Остриетата означаваше твърд отказ. Едно от кутретата му се подаде от джоба, в който го носеха, и я подръпна за ръкава.

— Потърпи още малко — каза той за десети път този ден. — Изчакай вестоносеца на кралицата. Тогава вече ще можем…

— Искам сега да отида на върха! Аз съм единствената, която познава кораба.

Тя вече се извръщаше, за да отблъсне Белязаното чело, когато събитията запрепускаха с бесен ход. Усети по гърба си непоносима жега, а пушекът над тях се нажежи и засвети. После пак, и пак, и пак… След това в небето изтрещя нещо, подобно на гръмотевица.

Пилигрима затрепери.

— Това не беше изстрел от оръдие! — извика той. — Двама от мен са почти ослепени. Да бягаме!

Частите му заобиколиха Джоана и тя едва не се прекатури, докато я бутаха и теглеха надолу към подножието.

Известно време момичето не се противеше, но това бе по-скоро заради зашеметяването от внезапното нападение, а не защото му се подчиняваше.

След гръмотевицата се възцари мъртва тишина. Там, където димът се разсея най-напред, момичето зърна едно от оръдията на Скрупило. Металното му тяло стърчеше сред локва разтопен метал. От артилериста бяха останали само безформени парчета. Това, което ги сполетя, не беше обичайна атака. Джоана се изтръгна от хватката на Пилигрима. Това не беше вражеската артилерия!

— Кораб! Пилигриме, това сигурно беше огънят от ракетния двигател!

Пилигрима отново я повлече надолу към подножието на хълма.

— Не е двигател! Аз съм чувал как звучи той. Този гръм беше по-тих, при това някой насочваше удара!

Последва поредица нови взривове. Колко ли от дърворезбарите вече бяха стопени от адската струя, идваща откъм небето?

— Те сигурно мислят, че атакуваме кораба, Пилигриме. Ако не направим нещо, ще изравнят всичко със земята!

Челюстите му отпуснаха хватката си.

— А какво бихме могли да направим? Ако още стърчим тук, накрая ще убият и нас!

Джоана вдигна глава към небето. Нямаше и следа от летателен апарат, но той вероятно беше прикрит от гъстия облак дим. През него слънцето приличаше на кървава топка с размити контури. Трябваше да покаже някак на своите спасители, че избиват приятелите й! Само ако можеха да видят… Тя заби пети в земята.

— Ако застана така, че да ме видят… Пусни ме, Пилигриме! Отивам на върха, където няма дим!

Той спря, но челюстите му продължаваха да я държат здраво.

— Моля те, Пилигриме, това е нашето единствено спасение!

В подножието на хълма се щураха глутници от дърворезбарите — някои кървяха, от други бяха оцелели само една-две части.

Ужасените очи на Перегрин я гледаха още известно време, след това хватката му се отпусна и той побутна ръката й с нос.

— Този хълм носи смърт — най-напред Книжовника, а сега и ти. Всички сте луди. — После по муцуните му премина познатата усмивка на стария Пилигрим, отчаяният авантюрист. — Е, добре, нека да опитаме тогава!

Пътят бе сравнително лек, но Перегрин избираше най-дълбоките падини и често приклякаше, за да се огледа на всички страни. Имаше обаче и участъци, които бяха толкова стръмни, че Джоана се вкопчваше в ремъците, опасващи две от частите на Перегрин, и се оставяше той да я влачи. Минаха покрай мястото, където доскоро беше едно от оръдията. Разтопеният метал и овъглената плът в кратера говореха недвусмислено за действието на лъчево оръжие.

Над хълма облакът пушек постепенно преливаше в чисто синьо небе. Дори нещото, което летеше над тях, да не притежаваше специална апаратура за откриване на човешки същества, пилотът лесно щеше да ги забележи и с просто око.

— Виждаш ли нещо?

Четирите глави на възрастните части започнаха да се оглеждат.

— Не. Или летят много високо, или пък са скрити от пушека.

Глупости. Джоана се надигна и хукна към крепостните стени. Нямаше как да не наблюдават това място!

— Кралицата ще бъде ужасно недоволна!

Двама от личната стража на владетелката вече ги гонеха по петите, привлечени от тяхната внезапна поява. Пилигрима даде знак да се върнат обратно.

Джоана се озова сам-сама върху голото поле, при това на по-малко от двеста метра срещу крепостната стена. Нямаше начин да не я забележат, дори и без каквато и да е оптична техника. Всъщност някой вече я беше забелязал. Разнесе се остро свистене и една дълга стрела се заби в торфа от лявата й страна. Белязаното чело захапа рамото й и я принуди да залегне. Кутретата вдигнаха предпазните си покривала, предназначени точно за такива случаи. Пилигрима я заслони с телата си срещу стрелите, идващи откъм крепостта. Двамата се втурнаха обратно към прикритието на гъстия пушек.

— Тичай успоредно с мен! Искам да ме виждат от въздуха.

— Добре, добре.

Наоколо продължаваше да се чува смъртоносното свистене на стрелите. Джоана се придържаше с една ръка о рамото на Белязаното чело. Внезапно почувства, че той все по-често се препъва и губи сили. Една от стрелите го беше улучила в рамото, само на сантиметри от ухото. Пилигрима улови разтревожения й поглед.

— Аз съм добре. Наведи се надолу! Наведи се!

Предните части от войската на дърворезбарите вече тичаха към тях. Пилигрима отскачаше ту на една, ту на друга страна и издаваше толкова високи звуци, че причиняваше физическа болка на момичето. Предупреждаваше своите за опасността от небето и им заповядваше да стоят настрана.

— Наредено им е на всяка цена да те запазят от стрелите — обясни той.

След малко забелязаха, че стрелбата откъм крепостта внезапно секна. Пилигрима огледа небето.

— Онова нещо се връща! Задава се от изток и е едва на километър от нас.

Джоана също се обърна в посоката, накъдето сочеше той. Върху небесната синева се очертаваше някакъв безформен силует. Приличаше на космическа совалка, макар да не се виждаха ултрасветлинни двигатели. Непознатият апарат бумтеше и се олюляваше. По него нямаше дори реактивни двигатели. Дали не беше оборудван с агравитатори? Тогава излизаше, че не е правен от човешки същества. Тези мисли светкавично, проблеснаха в главата й, но накрая радостта заличи всичко.

От търбуха на апарата проблесна блед лъч светлина и пред глутниците, втурнали се да предпазят Джоана, изригна гейзер от пръст. Отново се разнесе гръмотевичен тътен и огънят порази нейните защитници.

Амдиджефри стоеше при една от бойните кули. Стийл не сваляше очи от двамата. Нямаше начин да се отърве от тях — Равна настояваше Джефри да е постоянно до радиото, за да направлява атаката. Това човешко същество не беше чак толкова тъпо. Въпреки че сега нейните условия нямаха никакво значение. Една армия си е просто армия, независимо дали е вражеска или съюзническа. А тази, която в момента атакуваше крепостната стена, съвсем скоро щеше да бъде унищожена до крак.

— Как мина първото нападение? — разнесе се ясният глас на Равна от предавателя. Тя дори не подозираше, че не разговаря с Джефри.

Всичките осем части на Амдиранифани стояха надвесени от крепостната стена. Някои се бяха пръснали по зъберите, за да изпробват стерео гледката. Други зяпаха съсредоточено Стийл и радиото. Лордът се примири, че не може да го изгони и сега той отговаряше на Равна с гласа на Джефри.

— Дотук всичко е наред. Изброих петнайсет удара. Само десет от тях обаче поразиха целта. Обзалагам се, че дори аз мога да стрелям по-добре — докладваше Амди.

— Мътните да го вземат, това е най-доброто, което мога да направя с тези проклети (непозната дума)!

Това вече не беше гласът на Равна. Стийл усети раздразнението, което напираше в непознатия. Значи не само той имаше причина да мрази кутретата! Тази мисъл го стопли и му вдъхна сила да продължи.

— Моля ви, стреляйте отново — намеси се Стийл. — Изобщо не спирайте огъня!

Въздушната атака вече извади от строя доста вражески войници. Сега телата им лежаха близо до ръба на една от терасите по хълма. Гледката наистина беше забележителна — сякаш едновременно стреляха гигантски оръдия или пък се приземяваха двайсетина междузвездни кораба. А причина за всичко това беше един сравнително малък летящ апарат, който се носеше като есенно листо по вятъра. Предната линия на врага панически се разбяга. Навсякъде по крепостния вал войниците на Стийл танцуваха и викаха от възторг. Откакто и последното им оръдие излезе от строя, перспективите за тях никак не бяха розови. Ето защо сега наистина имаха повод за ликуване.

— Стрелците, Шрек! Искам да избият всички оцелели!

После Стийл продължи на самнорск.

— Техните предни редици все още настъпват към нас. Те са… Те са… — Проклятие, как беше думата за „уверени“? — Те ще ни избият, ако не продължите да ги нападате!

След миг Равна отново се обади:

— Доколкото виждам оттук, те са на доста голямо разстояние от стените. Не искам да се стига до клане… — Последва остро пререкание с човека от совалката. Двамата сякаш не говореха на самнорск. По тона на стрелеца обаче си личеше, че никак не е доволен. — Фам ще се оттегли на няколко километра — продължи тя. — Но ще се върне веднага, щом забележим, че врагът ви притиска.

„Ссссссст!“ Високочестотният говор на Шрек режеше като с нож. Стийл се извърна и го изгледа кръвнишки.

— Как смееш…

Но лейтенантът продължаваше трескаво да му сочи нещо точно в средата на бойното поле. Една от главите на Стийл беше постоянно обърната натам, но досега не забелязваше да става нещо нередно. Другото двукрако!

Буболечката се препъна и падна сред войниците, които я придружаваха. За щастие това стана преди Амдиджефри да я забележи. Слава на Глутницата на всички глутници, кутретата бяха късогледи! Стийл се изпречи пред частите от Амди, които бяха най-близо до него, а на останалите закрещя да се отдръпнат от парапета. Две от частите на Тайратект също се втурнаха към тях, повличайки всички, които не се подчиниха на заповедта.

— Залегнете! — крещеше Стийл на езика на Остриетата.

За известно време настъпи пълна суматоха и мислите на Стийл се смесиха с тези на кутретата. Амди се преметна надалеч от него, напълно потресен от шума и физическото посегателство върху него. После Стийл продължи на самнорск.

— Пред стените се появиха нови оръдия. Трябва да се снишите, преди да са ви ранили.

Джефри обаче успя да се докопа до парапета.

— Но аз не виждам…

За щастие вече наистина нямаше какво да се види. Поне засега. Другото двукрако продължаваше да се крие зад една от глутниците на дърворезбарите.

Шрек сграбчи човешкото дете с лапи и челюсти. После заедно с една от частите на Тайратект повлякоха протестиращото момче надолу по стълбата. Докато слизаха от крепостната стена, Тайратект успя да разпространи сред войниците версията на Стийл, при това доста разкрасена.

— Взривете по-малкия погреб за барут — изсъска Стийл след отдалечаващия се Шрек.

Складът беше почти празен, но експлозията можеше да убеди звездните хора по-добре от каквито и да е думи за надвисналата опасност.

След напускането на неговите съветници, Стийл постоя още малко до парапета, мълчалив и треперещ. Досега не му се беше случвало да бъде толкова близо до пълния провал. От бойниците се сипеше дъжд от стрели. Проклятие! Те се оказаха извън обсега на арбалетите.

Долу в двора на крепостта Шрек взриви малкия погреб. Експлозията се получи съвсем задоволителна — много по-шумна, отколкото разрушителна; една от вътрешните кули стана на пух и прах. В двора се посипаха камъни, а някои дребни парчета отхвръкнаха дори до бойницата, където стоеше Стийл.

Гласът на Равна редеше нещо на самнорск, но говорът й беше твърде бърз за Стийл. В момента всички негови планове, надежди и кроежи висяха на косъм. Дойде време да заложи целия си план на един-единствен зар. Лордът приближи плътно ухото на едното си рамо до предавателя и каза:

— Съжалявам, но нещата тук долу започнаха да се развиват много бързо. Дърворезбарите са използвали пушека за прикритие и сега ни изненадаха. Възможно ли е да избиете всички на хълма, колкото се може по-бързо?

Дали буболечките можеха да виждат през дима. Ето в това се състоеше големият риск.

Отговори му гласът на стрелеца:

— Ще се опитам. Гледай сега!

В същия миг обаче се чу и трети глас, едва доловим и твърде тънък дори за човешките говорни възможности:

— Ще ни трябват още петдесет секунди, сър Стийл. Имаме проблем при маневрирането за връщане в обратна посока.

О, небеса. Съсредоточете се тогава върху управлението на апарата си и избиването на дърворезбарите. Не е нужно много-много да се заглеждате в жертвите си.

Дърворезбарите почти бяха извлекли човешкото същество обратно под прикритието на пушека, а една от глутниците го прикриваше с телата си. Когато пришълците долетят отново над бойното поле, щяха да заварят голямо струпване на глутници и едва ли ще забележат двукракото сред тях.

Две от частите на Стийл забелязаха как летателния апарат се спуска през облака дим. Пришълците очевидно не виждаха ясно точно срещу какво стрелят. От търбуха на апарата отново проблесна блед лъч, който покоси бойците на дърворезбарите по хълма.

Преди Синя раковина да започне маневрата за връщане, Фам се привърза здраво към мястото си. Не можеше да се каже, че се движат с много висока скорост — въздушното течение не беше повече от трийсет метра в секунда. Затова пък совалката се тресеше и клатушкаше неудържимо. В един момент се оказа, че единствено стойката на пушката задържа Фам да не изхвръкне навън. Само след четиридесет часа при тях ще пристигне нещото, което сееше смърт из вселената. А той си губеше времето да стреля по някакви кучета!

При това не можеше да види ясно хълма, за да се прицели както трябва. Плачливият глас на Стийл още звучеше в ушите му. Равна обаче не беше уверена, че от „Единак II“ ще успеят да проникнат през гъстия облак дим. Със сигурност ще се справим по-добре без автоматични системи, вместо да разчитаме на тия дяволски машинарии. Добре поне, че лъчевата му пушка беше на ръчно управление.

Фам обгърна дулото с едната си ръка, докато с другата натискаше спусъка. Лъчът не можеше да порази бронирани машини и техника, но затова пък успешно ослепяваше живите същества, беше способен да подпали коса, козина и кожа, а обсегът му стигаше до десетина метра.

— Петнайсет секунди, сър Фам — прозвуча в ухото му гласът на Синя раковина.

Този път се спуснаха още по-ниско. Почти навсякъде под тях земята беше овъглена от пожара. Само тук-там се виждаше оголена скала, но в урвите се беше запазил дори неразтопен сняг. Често се мяркаха купчини мъртви кучешки тела и останки от оръдия.

— Пред нас има голяма група от тези същества, сър Фам. При това са доста близо до замъка.

Фам се провеси навън и погледна в указаната посока. Кучешката тълпа беше на около четиристотин метра напред. Тичаха успоредно на крепостните стени, придържайки се надалеч от летящите отгоре стрели.

Фам подаде дулото на пушката извън совалката, прицели се и натисна спусъка. Сигурно под горния сух слой земя имаше запазена доста влага, защото при досега на лъча тя изригна като струя гореща пара. Но това май бе и единственият ефект от изстрела. Щяха да минат няколко секунди, преди отново да се окаже в добра позиция за стрелба срещу глутниците.

Старите съмнения отново го налегнаха. И все пак, кой беше научил нападателите да зареждат оръдията? Явно те също бяха изобретили топове, при това сами и в цивилизация, която очевидно не познава огнестрелното оръжие.

Потвърждаваше се подозрението на Фам, че Стийл е класически пример за средновековен манипулатор. Беше го надушил още от хиляда светлинни години разстояние. По всичко личеше, че в момента те вършат мръсната работа на това подло създание. Хайде стига! По-късно ще се разправяш със Стийл.

При следващото спускане Фам отново стреля по кучетата. Тоя път удари няколко от тях. Предвидливо насочи лъча малко по-напред от тях, към каменната стена на замъка. Може пък да не измрат всичките. Той протегна глава в образувалия се след изстрела облак пара и се опита да види какво става. Напред, доста далече от основната група, тичаше една глутница от четири части и… човешка фигура, тъничка и с черна коса, която подскачаше и махаше с ръце.

Фам едва не сплеска цевта на пушката, когато я отклони рязко към корпуса на совалката. Отразеният лъч едва не подпали веждите му.

— Синя раковина, свали ни долу! Незабавно спусни совалката долу!

Тридесет и девет

— … недоразумение. Тя е била лъгана.

Равна се опита да долови скрития смисъл в думите на Стийл, съдейки по тона му. Неговият самнорск беше доста лош, а гласът му продължаваше да е по детски жаловит. Само че след случилото се току-що неговата история май щеше да се окаже дългоопашата лъжа. Той или беше най-безочливият лъжец във Вселената, или пък наистина казваше истината.

— Момичето сигурно е било ранено и в безсъзнание, а после дърворезбарите са му наговорили куп лъжи. Това обяснява много неща, Равна. Кралицата на дърворезбарите не би се решила да атакува без помощта на човешкото същество. Ако я нямаше Джоана, сега всичко да е мирно и тихо. — Фам разговаряше с Равна по нейния персонален канал за връзка. — Тя едва не ми извади очите, когато й намекнах, че може би греши в преценката си за Стийл и кралицата на дърворезбарите. Пък и глутницата, която я придружава, е доста по-убедителна от Стийл.

Равна въпросително погледна през командния пулт към Зелено стебло. Фам не знаеше, че тя е при нея. Хич не й се мислеше какво би последвало, ако разбере. Зелено стебло беше като остров на здравия разум сред този океан от лудост. Освен това познаваше несравнимо по-добре „Единак II“ от нея самата.

Докато Равна се колебаеше, Стийл заговори отново.

— Ето на, нищо лошо не е станало, дори сякаш тръгна по-добре. Излиза, че има още едно оцеляло човешко същество. Как е възможно да се съмнявате в нас? Вижте Джефри — той всичко разбира. Ние се постарахме да направим най-доброто за децата в…

Последва квичене, а после (може би нечий чужд) глас каза: „В летаргичен сън“.

— Ние отново трябва да говорим с момчето, Стийл. Сега той наистина е най-доброто доказателство за вашите добри намерения.

— Само изчакайте няколко минути, Равна. Нали разбирате — той е и моя гаранция, че няма да ми скроите някой номер. Вече знам каква сила притежавате вие, пришълците. Мен… ме е страх от вас. Ние трябва да… — Отново последва квичене и съскане. — … Трябва да се освободим от взаимните страхове един към друг.

— Добре, ще помисля върху това. А сега искам да поговоря с Джефри.

— Добре.

Равна изключи канала за връзка със Стийл.

— Какво мислиш по този въпрос, Фам?

— Аз лично нямам никакви съмнения. Тая Джоана изобщо не е наивно хлапе като Джефри. Още отначало знаехме, че Стийл е костелив орех. Но просто сме тълкували погрешно някои факти. Мястото, където се е приземил корабът беглец, е точно в центъра на неговите територии. Именно той е убиецът. — Фам понижи глас и почти започна да шепне. — Проклет да съм, ако това променя положението обаче. Корабът все още е в негови ръце. А аз на всяка цена трябва да се добера до него.

— Бъди сигурен, че ти е подготвил клопка.

— Знам, но има ли значение? Ако ми осигури поне няколко минути достъп до Противодействието, тогава рискът си струва.

Явно Фам се канеше да предприеме самоубийствен ход по време на една самоубийствена мисия.

— Не съм съвсем убедена, Фам. Ако му осигурим всичко, което поиска, той ще ни убие още преди да сме приближили кораба.

— Със сигурност поне ще се опита да го направи. Слушай, ти просто го забаламосай с разговори. Току-виж сме успели да установим къде точно е неговият предавател. Тогава ще ударим и той заедно с радиото му ще станат на пух и прах.

Гласът на Фам обаче не звучеше много обнадеждено.

Тайратект не заведе децата нито обратно в кораба, нито по стаите им в замъка. Вместо това ги накара да се спуснат по стълбата на вътрешната крепостна стена.

По стените наоколо вече не се виждаха никакви отвори или прозорци. Светлината идваше единствено от факлите, наредени през десет метра надолу по коридора. Въздухът беше студен и миришеше на плесен. Влагата сълзеше навсякъде по камъните, които тук не бяха облицовани със звукоизолираща материя. Дървото на тесните врати също не беше полирано. Около тях се виждаха само решетки и цареше мрак. Къде ли отиваме? Джефри изведнъж си спомни за подземията от приказките. В главата му изплува историята за предателството, сполетяло Двамата велики и Графинята от езерото. Изглежда Амди още не подозираше нищо. Въпреки пакостливия си характер, кутретата бяха много доверчиви. Приятелят му винаги сляпо беше вярвал на г-н Стийл. Момчето си спомни, че неговите родители никога не губеха самообладание, нито пък се държаха рязко и студено с него, както правеше сега г-н Стийл. Напоследък поведението на техния настойник се промени. Той изглеждаше съвсем различен, сякаш се беше уморил да бъде добър с тях.

Джефри никога не се беше предоверявал и на мрачния Тайратект. Явно е имал право, защото сега той се държеше като същински подлец.

Всъщност горе на хълма нищо не заплашваше живота им.

Страхът, инатът и подозрението се надигнаха едновременно в Джефри. Той се извърна рязко и се изпречи пред Пелерината.

— Няма да мръдна и крачка по-нататък. Ние не вървим в правилната посока. Искаме незабавно да говорим с Равна и г-н Стийл. — Обзе го внезапно прозрение: — А ти не би могъл да ни попречиш да го направим.

Единицата рязко отскочи назад и седна на задните си хълбоци. После снижи глава и примигна.

— Значи не ми вярвате вече, така ли? Всъщност имате право. Оттук нататък можете да се доверявате единствено на самите себе си. — Погледът му се плъзна покрай Джефри, пробяга по наредения във верига Амди и се заби някъде в мрака на залата отпред. — Стийл не знае, че ви доведох тук.

Признанието дойде бързо и без никакво колебание или съпротива. Джефри преглътна мъчително.

— Довел си ни тук, за да ни убиеш, така ли? — заекна момчето.

Амди ги гледаше с широко отворени очи, в които ужасът растеше с всеки миг.

Единицата наклони глава — това беше нейната част от усмивката на глутницата.

— Мислите си, че съм предател, така ли? Аз обаче не ви се сърдя. След всичко, което видяхте, това е съвсем основателно подозрение. Гордея се с вас.

После Тайратект продължи с равен тон.

— Вие сте заобиколени от предатели, Амдиджефри. Но аз не съм един от тях. Доведох ви тук, за да ви помогна.

— Знам това. — Амди се протегна напред и подуши муцуната на единицата. — Ти не си предател. Ти си единственото същество с изключение на Джефри, което мога да докосна. Винаги ни се е искало да те харесваме, но…

— Но през цялото време си имахте едно наум. В противен случай щяхте да умрете. — Тайратект погледна над кутретата към Джефри и се начумери. — Сестра ти е жива, Джефри. Сега тя е пред стените на замъка и Стийл знае това. Именно той изби родителите ти; лордът извърши всичко онова, в което обвинява кралицата на дърворезбарите.

Амди отскочи назад, а телата му се тресяха от страх и възмущение.

— Мигар не ми вярваш? Много странно. Едно време бях страшно умел лъжец. А сега, когато говоря чистата истина, не мога да ви убедя… Чуйте тогава.

Внезапно единицата заприказва с гласа на Стийл, когато лордът говореше на самнорск. В момента той обясняваше на Равна, че Джоана е жива и се опитваше да се извини за нападението, което току-що беше организирал срещу нея.

Джоана. Джефри политна напред и падна на колене пред Пелерината. После почти несъзнателно стисна единицата за гърлото и започна да я тресе. Челюстите на Тайратект изщракаха около ръката на момчето, докато се опитваше да се освободи. Амди се намеси в борбата и започна здравата да тегли Джефри за ръкава. След малко той отпусна хватката. Муцуната на единицата беше на сантиметри от лицето му и го гледаше втренчено. Огънят от факлите се отразяваше в студените й тъмни очи. Чу гласът на Амди да казва:

— За нас е много лесно да имитираме човешките гласове…

Единицата ги гледаше надменно. Стойката й издаваше наранено достойнство.

— Естествено, при това не съм казал, че разговорът се води в момента. Това, което чухте, е отпреди няколко минути. А ето какво кроим двамата със Стийл сега.

Той престана да говори на самнорск и помещението се изпълни със съскането и чуруликането от езика на Остриетата. Дори след като цяла година живя сред тях, Джефри разбираше само най-общия смисъл на думите им. Момчето долови, че разговарят две глутници. Едната заповяда на другата да направи нещо… Да доведе Амдиджефри — това се разбра ясно — обратно горе.

Амдиранифани се беше вцепенил, съсредоточен изцяло в препредавания разговор.

— Престани — потрепери той.

В залата се възцари тишина като в гробница.

— Г-н Стийл, ах, г-н Стийл! — Частите на Амди се свиха на кълбета, сгушени около Джефри. — Той се закани да те нарани, ако Равна не му се подчинява. Иска да избие пришълците, когато кацнат на земята. — Огромните му очи се напълниха със сълзи. — Нищо не разбирам вече.

Джефри злобно ръгна Пелерината.

— Сигурно ни лъже и за този разговор.

— Кой знае… Аз обаче не бих могъл едновременно да имитирам две глутници.

Осемте части се притиснаха до Джефри и откъм тях в тишината се разнесе човешко хлипане — до болка познатия отчаян детски плач от първите дни на момчето в Света на остриетата.

— Сега какво ще стане с нас, Джефри?

Но Джефри мълчеше, припомняйки си отново как го бяха спасили войниците на Стийл. Или пък го бяха заловили? Сега вече започваше да разбира. Последвалите грижи и внимание бяха изтикали тези спомени някъде назад в съзнанието му. Татко. Мама. Джоана. Но Джоана е още жива и сега е отвъд тези стени…

— Джефри?…

— И аз не знам какво ще стане с нас. Дали да се скрием?

За миг двамата се гледаха мълчаливо. Най-накрая единицата проговори.

— Можете да направите нещо по-добро от това. Вече са ви известни тайните коридори, изсечени в стените. Ако знаете къде са разположени изходите — а аз знам — можете да стигнете почти навсякъде. Дори да излезете извън крепостната стена.

Джоана.

Плачът на Амди утихна. Трима от него гледаха Тайратект — в упор, отзад в гърба и отстрани. Останалите все още се притискаха до Джефри.

— Ние все още не ти вярваме, Тайратект — каза Джефри.

— Добре, добре. Аз съм глутница, съставена от твърде различаващи се помежду си части. Вероятно имате право да не ми се доверявате.

— Покажи ни всички входове и изходи. Тогава сами ще решим.

— Няма да имаме достатъчно време.

— Въпреки това започни. А докато оглеждаме, продължавай да ни препредаваш разговора ви със Стийл.

Единицата наведе глава и бълбукащата реч на Остриетата отново огласи залата. Пелерината с усилие се изправи на крака и поведе децата по тунела към мястото, където големите факли бяха почти догорели. Тук най-силният звук идваше от падането на водните капки от тавана. Тунелът беше построен само преди година, но въпреки това изглеждаше като някое древно съоръжение. Само нащърбените ръбове на камъните показваха истинската му възраст.

Кутретата отново се разплакаха. Джефри потупа онова, което висеше на рамото му.

— Моля те, Амди, превеждай ми.

След малко гласът на Амди започна колебливо да нарежда.

— Г-н С-с-стийл пак пита къде сме. Тайратект му казва, че сме били затрупани от срутване в едно от вътрешните крила на замъка.

Наистина, само преди няколко минути дочуха чудовищен взрив, но той сякаш долетя от много далече.

— Г-н Стийл току-що изпрати останалите части на Тайратект и г-н Шрек да ни изровят. Г-н Стийл звучи… толкова различно.

— Може изобщо да не е той — изшептя Джефри в отговор.

Последва дълго мълчание.

— Не, той е. Но изглежда ужасно ядосан и използва много странни думи.

— Думи, които използват само възрастните ли?

— Не, тези са много по-страшни. Нещо за убиване и посичане… Става дума за нас двамата и Равна. Той… Той не ни обича, Джефри.

Единицата спря. Бяха стигнали до последната факла. Оттук нататък се виждаха само неясни очертания и силуети. Тайратект посочи нещо върху стената. Амди избърза напред и заблъска по камъните.

— Добре, тук има отвор, а капакът е отместен — каза Амди. — При това е достатъчно широк и за теб, Джефри.

Джефри се протегна и хвана една от частите на Амди за рамото. Тя го поведе в мрака към грубо изрязаната в камъка дупка. Ако присвиеше рамене, момчето можеше да се провре в тунела. Една от частите на Амди се мушна преди Джефри. Останалите щяха да пълзят след него.

— Надявам се нататък да не се стесни.

— Едва ли — обади се Тайратект. — Тези коридори са пригодени за лековъоръжени глутници. Запомнете — движете се само по разклоненията, които водят нагоре. Вървете до самия край и сигурно ще излезете навън. Апаратът на Фам е на, ъ-ъ-ъ, около петстотин метра от крепостната стена.

— А какво ще стане, ако г-н Стийл започне да ни преследва из коридорите?

Последва кратко мълчание.

— Няма да го направи, ако не знае точно откъде сте влезли. Но… — гласът му внезапно стана хрисим — … Отгоре на стената има отвори. Направени са в случай, че в тунелите проникнат вражески войски — така има начин да ги избием, още докато са там. Отгоре може да се сипе вряло масло например.

Тази перспектива изобщо не стресна Джефри. Когато проговори обаче, гласът му звучеше като на възрастен.

— Значи трябва да побързаме.

И той запълзя по тунела, а частите на Амди се запромъкваха плътно след него.

Преговори! Глупости на търкалета! За Фам беше съвсем ясно, че предложението на Стийл за „среща, безопасна и за двете страни“ е просто уловка към тяхното унищожение. Сега дори Равна не си правеше илюзии относно истинската цел на глутницата. Предложението обаче означаваше, че той вече изцяло разчита на импровизацията — оттук нататък не важаха никакви стари схеми и планове. Но те все още нямаха никакъв шанс за избор. Фам с радост би пожертвал живота си само срещу няколкочасова среща с Противодействието. В плановете на Стийл обаче явно беше предвидено те да са мъртви още преди да зърнат вътрешността на кораба беглец.

— Продължавай да кръжиш наоколо, Синя раковина. Искам Стийл постоянно да е нащрек. Само гледай да не се превърнем в лесна мишена.

Ездачът помаха с клонки в знак на съгласие. Совалката се издигна от поляната, полетя стотина метра успоредно на стените на замъка и отново кацна. Бяха на ничия земя, между войската на дърворезбарите и крепостта на Стийл.

Джоана Олсъндот се извъртя така, че да може да вижда какво става навън. Вътрешността на совалката изведнъж беше отесняла — Синя раковина се разпореждаше с пригодената за ездачите апаратура при носа, а Фам и Джоана се бяха свили на местата зад него. Частите на глутницата, наречена Пилигрим, бяха заели всички останали свободни кьошета.

— Дори и да успееш да локализираш предавателя, не бързай да стреляш. Джефри също може да е там.

Вече двайсет минути Стийл обещаваше, че Джефри Олсъндот всеки момент ще дойде при радиопредавателя.

Фам отново се загледа в изцапаното със сажди лице.

— Разбира се, че няма да стреляме, докато не видим съвсем ясно целта.

Момичето кимна отсечено. Не беше на повече от четиринайсет години, но се оказа добър боец. Поне половината от познатите му на Кюенг Хо да са изпаднали в истерия след всичко онова, което й се случи. А сред останалите малцина биха докладвали ситуацията така ясно и стегнато, както го направиха момичето и нейният приятел.

Внезапно Синя раковина помаха, за да привлече вниманието им.

— Сър Фам, пред стените на замъка се забелязва някакво оживление.

Пилигрима скочи в същия миг. Едната от главите му започна да помага на другата да погледне през телескопа.

— Да, отварят главната порта за атака. Чудя се обаче защо Стийл праща глутниците си навън точно в този момент. Армията на дърворезбарите просто ще ги смели.

Врагът наистина хвърляше пехотата си в атака. Кучетата се изсипаха стремглаво през широкия отвор в стената. Действията им много приличаха на всички военни операции от спомените на Фам. Щом веднъж се озоваха на откритото поле обаче, те бързо се прегрупираха в глутници от по четири и шест члена и обкръжиха замъка.

Фам се протегна напред, опитвайки се да види, колкото се може по-голяма част от крепостната стена.

— Може би не атакуват. Тия приятели като че ли нямат намерение да нападат. Те просто стоят в обсега на арбалетите на техните стрелци.

— Така е, обаче ние все още имаме оръдия. — За миг Пилигрима забрави съвършения си човешки говор и кабината се изпълни със звуци от езика на Остриетата. — Има нещо гнило. Държат се така, сякаш искат да попречат на някого да излезе навън.

— Има ли и други изходи в стената?

— Сигурно. Освен това през нея минават множество тесни коридори, по които би могъл да се промъква само по един член от глутница.

— Равна?

— Стийл съвсем замлъкна. Успях само да разбера, че подхвърли нещо за предатели, внедрени сред хората му в замъка. Сега единственото, което чувам, е квиченето на Остриетата.

През амбразурите в стената Фам можеше да види оживеното прегрупиране на войниците. Явно нещо беше разбунило това гнездо на плъхове.

Джоана Олсъндот стоеше изопната като струна, а свободната й ръка беше свита в юмрук. Устните й неудържимо трепереха.

— Досега си мислех, че той е мъртъв. Ако го убият пред очите ми, аз… — Гласът й рязко се извиси в писък. — Какво правят те сега?

Войниците бяха изнесли на стената няколко метални котлета. За Фам не беше трудно да се досети какво става. Защитниците на Канбера използваха същите методи. Той погледна към момичето, но не каза нищо. Не можем да им попречим.

Пилигрима обаче съвсем не беше толкова дискретен. Нито се опитваше да й спести предстоящия ужас.

— Това е масло, Джоана. Очевидно искат да убият някого, който е в тунелите. Но ако успее да излезе навън… Синя раковина, четох, че съществуват високоговорители. Има ли възможност да използвам някой от тях? Ако Джефри е вътре в стената, тогава армията на дърворезбарите без проблем би могла да помете войниците на Стийл от полето и бойниците.

Фам отвори уста да възрази, но Синя раковина вече беше включил високоговорителите. Гласът на Пилигрима, който говореше на езика на Остриетата, огласи цялото бойно поле. Всички глави на глутниците, обкръжили замъка, се извърнаха по посока на совалката. Изглежда помислиха, че им говори някой бог. Квиченето и треперливото чуруликане продължи известно време, после внезапно спря.

Само след миг се чу гласът на Равна:

— Каквото и да беше това преди малко, то със сигурност извади Стийл от равновесие. Едва успявам да разбера какво говори. В момента като че ли описва на какви страшни мъчения ще подложи Джефри, ако веднага не отблъснем дърворезбарите.

— Добре тогава — изсумтя Фам. — Трябва отново да се вдигнем във въздуха, Синя раковина. Сега е моментът да раздадем прощални целувки.

Совалката се разклати и се отлепи от земята. Летяха приблизително със скоростта на тичащ човек. Зад тях по билото на хълма прииждаха нови военни части на дърворезбарите. Унищожителната стрелба на Фам ги беше прогонила надалеч и сигурно щяха да се доберат до замъка, когато вече ще е твърде късно. За сметка на това оръдията им продължаваха да стрелят и да сеят смърт — от кулите на крепостната стена редовно изригваха пламъци и дим, последвани от пронизителни писъци. Ако Стийл убиеше Джефри Олсъндот, това наистина щеше да му излезе солено.

— Лъчевата пушка може ли да избие войниците на Стийл по стената? — попита Джоана.

Фам се приготви да отговори, но после внезапно забеляза какво ставаше около замъка.

— Вижте маслото!

Тъмните локви по крепостната стена ставаха все по-големи. Не можеха да ги обстрелват, докато не разберат откъде точно ще се покаже Джефри.

— Охооо! — възкликна Пилигрима и после отново започна да говори нещо по високоговорителя. Артилерийската канонада на дърворезбарите секна.

— Добре — продължи Пилигрима. — А сега да се съсредоточим върху крепостната стена. Започни да стесняваш кръга около замъка, Синя раковина. Ако видим детето преди хората на Стийл, значи още имаме шанс.

Равна отново се намеси:

— Те са разпределени по равно навсякъде с изключение на северната страна, Фам. Не мисля, че Стийл има представа къде точно е момчето.

Когато някой реши да прави пазарлък с провидението, тогава залогът наистина е много висок. А аз можех да спечеля, ако Фленсер не ме беше предал. Можех да спечеля. Но сега маските бяха свалени и унищожителната, почти свръхестествена военна мощ на врага се разрази с пълна сила. Е, щом аз не мога да отида на небето, тогава ще пратя поне тях в пъкъла. Да се убие Амдиджефри, да се унищожи кораба на пришълците, който е толкова важен за тях, но най-напред да бъде смазан учителя предател.

Стийл се втурна надолу по стълбата. Щом стъпи на двора, пресече го и се шмугна под колонадата, която заобикаляше Челюстите. Тази част би могла да бъде взривена много лесно, но имаше опасност куполът и корабът под него да останат незасегнати. Не, трябваше да се добере до самия център. Ще разруши кораба и ще избие малките спящи буболечки в него.

Накрая Стийл се добра до тайната си стая. Взе оттам два арбалета и допълнителната радионаметка, която пазеше за всеки случай. В нея имаше вграден взрив. Беше изпробвал вече идеята си с втория комплект радиопредаватели. Онзи, който я сложи, загиваше на мига.

Спусна се отново по стълбите и влезе в резервния коридор. Шумът от битката заглъхна зад гърба му. Единственият звук остана стърженето на остриетата по камъка. Стийл намали ход и присви лапи, за да не издава присъствието си. После се ослуша. Огледа се на всички страни. Нещо му подсказваше, че другият е тук. Останката от Фленсер. Фленсер го преследваше още от самото начало на неговото съществуване. Стийл не получи покой, дори когато повечето от частите на създателя му бяха избити. Но едва сега, след това нагло предателство, той даде воля на омразата си. Стийл си даваше сметка, че и неговата собствена смърт наближава. Поне щеше да си отиде с чест от този свят. Това обаче можеше да стане, само ако убие Повелителя със собствените си челюсти и лапи… „Моля те, моля те наистина да си тук, скъпи учителю. Дано си се върнал с намерението да ме изиграеш още веднъж.“

Надеждата му се превърна в увереност, когато дочу слаб шум от мислене. После той се усили. Иззад сандъците пред него се надигна една глава. Още две от частите се показаха по-надолу по коридора.

— Ученико.

— Учителю.

Стийл се усмихна. Всичките пет части на неговия смъртен враг стояха отпреде му. Останките наистина бяха имали наглостта да се върнат обратно в замъка. Наметките ги нямаше, а по кожата на глутницата личаха сълзящи рани. Радиобомбата ставаше неизползваема. Но това вече нямаше значение. Стийл беше виждал трупове, които изглеждаха много по-здрави от нещастното създание пред себе си. Частите му, които бяха извън полезрението на противника, вдигнаха арбалетите.

— Дойдох да те убия.

Главите на обречения потрепериха.

— Първо ще трябва да опиташ.

С остриетата по лапите на Стийл това нямаше да е никак трудно. Единственият проблем идваше от това, че три от частите на Фленсер стояха над него върху един сандък, който изглеждаше доста нестабилен. Втурнеше ли се напред, това щеше да го убие. Ако успееше обаче да се прицели точно и да стреля… Стийл се примъкна още малко, точно до мястото, където би паднал сандъкът.

— Нима се надяваш да оживееш, Останко? Та аз не съм единственият ти враг. — И той махна с нос назад към коридора. — Отвън има още хиляди, които жадуват твоята смърт.

Онзи надигна глави със смразяваща усмивка. От отворените му рани бликна кръв.

— Скъпи Стийл, на теб винаги ти е било трудно да прозреш същината на нещата. Точно ти ми даде шанс да оцелея, не го ли разбираш? Аз спасих живота на децата. И ще ти попреча да взривиш звездния кораб. Накрая обстоятелствата ще ме принудят да се предам. Е, няколко години няма да съм във форма, но после отново ще си възвърна силата.

От немощното тяло говореше стария Фленсер — коварното и непобедимо същество.

— Но ти си само някаква жалка останка. Три пети от теб са…

— Малка провинциална учителка? — Фленсер наведе глави и примигна срамежливо. — Тя се оказа по-силна, отколкото предполагах. Известно време ръководеше глутницата, но малко по малко аз отново си възвърнах контрола над нея. Ето, сега дори без останалите части, аз пак съм цял.

Фленсер беше отново възроден! Стийл отстъпи назад в почти мистичен ужас. Въпреки това долови нещо съмнително. Сега, когато най-сетне отново видя глутницата в пълен състав, забеляза нещо необичайно в езика на тялото й. Озари го прозрение, а заедно с него дойде и самодоволството. „Поне веднъж в живота си съм една крачка пред своя учител.“

— Цял, казваш. Помисли по-добре и ще разбереш, че грешиш. И двамата знаем каква е борбата между две души, озовали се в едно и също тяло. Твърдиш, че си надделял, но откъде може да си толкова сигурен. В момента постъпваш точно така, както би постъпила Тайратект. Мислите са си пак твои, но основата вече е друга. Каквото и да си въобразяваш, малката учителка е спечелила битката.

Останките се поколебаха, осмисляйки казаното. Разсейването трая само миг, но Стийл беше подготвен за това. Той се хвърли напред, пусна стрелите и потърси с челюсти гърлата на своя противник.

Четиридесет

Всеки друг път пълзенето по тайните коридори би било забавно и весело, въпреки непрогледния мрак, който цареше в тях. Доскоро подобно приключение щеше да предизвика тръпка на откривателство и да даде повод за шеги и насмешки.

Сега обаче объркването на Амди го плашеше. Кутретата през цялото време настъпваха и дращеха краката на Джефри.

— Пълзя толкова бързо, колкото е по силите ми.

Крачолите на панталоните му вече бяха прокъсани от лазенето по грубо одяланите камъни. Момчето направи усилие да се движи още по-бързо, но болката от изранените колене го пронизваше чак до мозъка. Внезапно се натъкна на кутрето пред себе си. То беше спряло и се ослушваше. Долавяше се далечен шум.

— Дали са преследвачите ни? — попита Джефри.

— Не… Искам да кажа, не съм сигурен. Спри тук. Слушай… Чуваш ли това? Течно, сладникаво.

Маслото.

Вече нямаше сила, която да го задържи на едно място. Джефри запълзя трескаво по тунела. Главата му изкънтя в тавана и той залитна, подпирайки се на лакти. После дойде на себе си и отново се заизвива напред. Струйка кръв се процеди надолу по бузата му.

Сега вече и той чуваше бълбукането на маслото. Някъде напред се разнесе гласът на Амди:

— Тук е зазидано… Дали пък не стигнахме изхода? — Дочу се стържене и чегъртане. — Не мога да го отместя. — Кутрето се обърна назад и се провря през краката на Джефри. — Бутни го нагоре, Джефри. Ако е същият като онзи отвор върху купола, тогава трябва да се отваря нагоре.

Проклетият тунел се стесняваше точно при отвора. Джефри присви, колкото може повече раменете си и се промъкна напред. Повдигна капака нагоре и той се помръдна с около сантиметър. Момчето припълзя още по-близо. Стените така го стиснаха в прегръдките си, че едва си поемаше въздух. Отново бутна с всичка сила. Камъкът се завъртя около оста си и слънчевата светлина плисна в лицето му. Очите му лесно привикнаха с нея, защото се бяха озовали в сянката на каменните зъбери. Джефри се почувства щастлив и волен като птичка. Само още половин метър и щеше да е на свобода.

Тъкмо се обърна назад към кутрето, когато събитията внезапно взеха друг обрат. Амди се беше струпал в трепереща купчинка зад него.

— Джефри, задните ми части са потънали в масло. То е изпълнило тунела зад нас.

Паника. За секунда Джефри изгуби способността си да разсъждава. Смъртта дишаше във вратовете им. Той вече можеше да различи дори цвета й — кървавочервени петна по дланите си.

— Връщай се! Ще си сваля ризата и тогава опитай отново.

За него самия беше невъзможно да се обърне назад — толкова здраво го притискаха каменните стени. Най-после успя. Извъртя се на една страна и си смъкна ризата.

— Джефри! Двама от мен са под… маслото. Не мога да дишам!

Кутретата се блъскаха около него, а козината им беше станала хлъзгава от мазнината. Хлъзгава!

— Потрай малко!

Джефри намаза ръцете си с маслото и го разтри по раменете си. Протегна ръце над главата си и си помогна с крака, за да се провре още по-напред в теснината. Частите на Амди зад гърба му дишаха шумно, сякаш не им достигаше въздух. Теснотията стана нетърпима. Продължавай напред, продължавай! Преодоля още един сантиметър, после още един. Накрая се подаде до раменете през отвора. Останалото беше лесно.

Джефри скочи долу и се протегна към най-близката част от Амди. Оваляното в масло телце се изхлузи от ръцете му. Издаваше някакви нечленоразделни звуци, които не бяха нито от езика на Остриетата, нито човешка реч. Джефри забеляза в тунела очертанията на още няколко части, които дърпаха нещо зад себе си. След секунда отвътре изскочи някаква студена и мокра топка, покрита със сплъстена козина. Тя се изтърколи и тупна в ръцете му. После още една. Джефри внимателно ги постави върху камъните и изтри лепкавата маса от муцуните им. Едното кутре се изправи на крака и продължи само да се чисти. Другото взе да хълца и кашля.

През това време останалите също наизскачаха от дупката. Всичките осем бяха оплескани с масло. Те се клатушкаха като пияни, присядаха на задните си хълбоци и хленчеха нещо в ушите едно на друго. Жуженето и граченето, което издаваха, обаче нямаше никакъв смисъл.

Джефри остави приятеля си и тръгна на разузнаване. За щастие мястото, където излязоха, беше прикрито зад една от извивките на стената. Когато подаде глава иззад камъните, момчето чу подвикванията на войниците на Стийл. Промъкна се още малко, за да огледа, и за момент се уплаши, че двамата с Амди са още във вътрешния двор на замъка. Наоколо имаше толкова много войници. След това обаче забеляза заобленото било на хълма и дима, който извираше, от долината.

Ами сега? Джефри се обърна назад към Амди, който все още трескаво си почистваше ушите. Сега звуците, които издаваше, звучаха по-смислено и частите на глутницата отново се движеха в синхрон. Момчето пак погледна към хълма. Внезапно му се прищя да се втурне към войниците. Толкова дълго те олицетворяваха закрила и безопасност за него.

Един от Амди се отърка в краката му и надигна глава да се огледа.

— Охо! Между нас и войските на г-н Стийл има цяло езеро от масло. Аз…

Експлозията беше силна, но не приличаше на взрив от динамит. Трясъкът трая само секунда, после ехото поде неговия тътен. Още две от частите на Амди проточиха вратове иззад ъгъла. Изведнъж езерото с масло се превърна в ревящо огнено море.

Синя раковина маневрираше със совалката на около двеста метра от крепостната стена, точно на противоположния край, от който нападаха глутниците на дърворезбарите. Сега совалката летеше на височината на човешки бой.

— Само присъствието ни тук може да побърка глутниците — каза Пилигрима.

Фам погледна през рамо. Войската на дърворезбарите отново владееше бойното поле и напредваше към стените на замъка. Още минута и щеше да се стигне до ръкопашен бой.

От говорния апарат на Синя раковина се раздаде някакво гъргорене и накара Фам да погледне отново напред.

— В името на флотата! — тихо каза той.

Глутниците върху крепостната стена палеха с огнепръскачки маслените езера при зъберите. Синя раковина приближи совалката още малко. По цялото протежение имаше дълги вади масло. Сега те бяха обхванати от пламъци.

Совалката се издигна нагоре, подмятана и клатушкана от вълните горещ въздух, идващи откъм пожара. На някои места маслото сякаш потъваше между камъните на стената. Тая крепост беше по-сложна от строежите в Канбера — явно в основите имаше прокопани подземия и коридори. Но това изглежда ужасно глупаво за стена, предназначена за защита.

— Джефри! — изкрещя Джоана и посочи към една част от горящата стена.

Фам мерна нещо, което след миг изчезна зад каменния ъгъл.

— И аз го видях.

Синя раковина издигна совалката над крепостната стена и започна внимателно да я спуска надолу. Джоана несъзнателно грабна ръката на Фам и започна да я стиска силно. Той едва чуваше какво му казва тя, оглушен от крясъците на Пилигрима.

— Моля те, моля те, моля те! — повтаряше момичето.

Отначало изглеждаше, че ще успеят. Войниците на Стийл стояха на достатъчно разстояние от тях и макар под совалката също да се виждаха локви масло, те поне не бяха подпалени. Дори вятърът сякаш поутихна. Въпреки това Синя раковина изгуби контрол над управлението. Той направи само едно погрешно движение и совалката се наклони рязко към земята. Ударът не беше силен, но Фам чу как една от ските за кацане жаловито изскрибуца. Синя раковина трескаво запърпори над уредите за управление, но тялото на совалката щръкна по диагонал, забито с едната си половина в пръстта. Дулото на лъчевата пушка изхрущя под натиска на металния корпус.

Очите на Фам се стрелнаха към ездача. Знаеше, че рано или късно ще се стигне дотук.

— Какво става? Имате ли още връзка? — попита Равна.

Синя раковина се посуети мълчаливо над уредите, после присви рамене, както го правеха ездачите.

— Да, но ще отнеме много време…

Докато говореше откопча предпазните колани и освободи скродера си от пилотското място. Люкът пред него се отвори, а бойните викове на сражаващите се глутници и шумът от бушуващия пожар нахлуха вътре.

— Какво правиш, мътните да те вземат?!

Клонките на Синя раковина се обърнаха към Фам.

— Отивам да спася момчето. Само след миг пламъците ще погълнат всичко.

— Совалката също ще пламне, ако ни зарежеш така. Никъде няма да ходиш, Синя раковина!

Фам се протегна и сграбчи ездача за долните клони.

През цялото време Джоана гледаше неразбиращо ту единия, ту другия. Паниката в очите й постепенно нарастваше.

— Не, моля те, не!…

Равна също започна да крещи, Фам остана изопнат като тетива, а цялото му внимание беше приковано в ездача.

Синя раковина се отърколи през претъпканата кабина и клоните му опряха лицето на Фам. Гласът от говорния апарат прозвуча накъсан и нервен.

— И какво ще направите, ако не ви се подчиня? Отивам, сър Фам. С това ще докажа на всички ви, че не съм оръдие на някоя от Силите. Вие способен ли сте да постъпите по същия начин?

Последва тягостно мълчание. Човекът и ездачът се бяха вкопчили един в друг. След малко Фам отпусна хватката и повече не се опита да го задържи.

Синя раковина освободи рязко клоните си и се върна отново при отворения люк. Осите на скродера се наклониха към земята и той се спусна с равномерно полюляване. Фам още не беше помръднал. „Аз също не съм някакво си бездушно оръдие на силите.“

— Фам?

Момичето го гледаше отдолу и го подръпваше за ръкава. Фам се отърси от вцепенението и се огледа. Глутницата на Пилигрима вече беше изскочила извън совалката. В устите на четирите възрастни части отнякъде се появиха къси мечове или пък дълги ножове; по предните му лапи лъщяха метални остриета.

— Добре тогава.

Фам махна един от подвижните панели в обшивката на совалката и извади скрития под него пистолет. След като Синя раковина разби совалката, не му оставаше нищо друго, освен и той да се хвърли в битката. Мисълта за това му подейства отрезвяващо. Мъжът се освободи от предпазните колани и излезе от совалката. Частите на Пилигрима го наобиколиха. Двете кутрета бяха надигнали нещо като щитове над главите си. Въпреки че устите на глутницата бяха пълни, тя продължаваше да говори ясно и отчетливо както винаги.

— Може би има начин да се приближим още малко към тях… През пламъците. От бойниците вече не ни обстрелват. Горе въздухът е твърде горещ за стрелците.

Фам и Джоана последваха Пилигрима покрай тъмните локви масло.

— Стойте, колкото се може по-далеч от маслото.

Подчинените на Стийл също се мяркаха покрай пламъците. Фам не можеше да разбере дали атакуват совалката или просто се опитват да избягат от жегата. Но сега това вече нямаше никакво значение. Той приклекна на едно коляно и започна да обстрелва прииждащите глутници. Пистолетът изобщо не можеше да се сравнява с поразяващата сила на лъчевата пушка, но въпреки това не беше за изхвърляне. Първите кучета се прекатуриха. Другите започнаха да се препъват в телата им. Накрая стигнаха до ръба на локвата масло. Малцина от защитниците на крепостта обаче се осмелиха да нагазят в нея. Добре знаеха какво може да се случи всеки миг. Останалите заобиколиха отзад падналата совалка и се скриха от погледа на Фам.

Имаше ли изобщо някакво сухо място наоколо? Фам започна да тича по края на мазното петно. Все някъде трябваше да има пътека през крепостната стена, иначе пожарът можеше да прерасне в неуправляема стихия. Пред него пламъците стигнаха десет метра височина и жегата вече обгаряше кожата му. Над огнените езици започна да се образува лепкав дим, който се стелеше към долината. През него слънцето приличаше на червеникаво петно.

— Нищо не виждам — разнесе се из въздуха отчаяният глас на Равна.

— Все още имаме шанс, Рав.

Ако успееше да ги задържи достатъчно дълго, за да улесни дърворезбарите…

Бойците на Стийл бяха открили някъде пътека през пламъците и сега стесняваха кръга около него. Нещо изжужа покрай ухото му. Стрела! Той се хвърли на земята и отвърна с непрекъснат огън. Ако знаеха колко бързо се изчерпват мунициите му, сигурно щяха да продължат атаката. Но само няколко секунди сред беснеещия пожар и неговия обстрел се оказаха достатъчни да разколебаят устрема на глутниците. Нападателите им се пръснаха в различни посоки, решили да опитат късмета си при дърворезбарите.

Фам се обърна и огледа замъка. Джоана и Пилигрима се бяха промъкнали още десетина метра към стената. Момичето стискаше здраво една от лапите на Пилигрима. Фам проследи втренчения й поглед.

… Там беше ездачът. Синя раковина не обръщаше никакво внимание на глутниците и се носеше по самия край на огнената стихия. Търкаляше се устремено към вътрешността, а следите от масло след него показваха откъде е минал. Всички странни приспособления, които обикновено стърчаха от скродера, сега бяха прибрани и ездачът държеше покривалото си плътно увито около стеблото. Носеше се почти слепешката през нажежения въздух, навлизайки все по-дълбоко в тесния процеп между пламъците.

Когато стигна на петнайсетина метра от стената, две от клонките му внезапно посегнаха към най-буйния огън. Там беше мястото. През маранята нажежен въздух Фам успя да зърне едно дете, което неуверено пристъпи напред от каменното си укритие. По раменете и около краката му се виждаха силуетите на някакви дребни фигурки. Фам хукна нагоре по наклона. На този терен можеше да се движи по-бързо, от който и да е ездач. Може би имаха още малко време.

Един самотен огнен език се изви под напора на вятъра и докосна маслената локва между него и ездача от другата й страна. Само за миг единственият път назад към спасението беше погълнат от пламъците и пред Фам се изправи непреодолима огнена стена.

— Пожарът все още не е достигнал навсякъде — каза Амди. Беше се отдалечил на няколко метра от скривалището им, за да проучи обстановката. — Летящото нещо се приземява! Някакво… странно създание… се приближава към нас. Дали е Синя раковина или пък Зелено стебло?

Двете деца се подадоха от прикритието си. Непознатото същество ги забеляза! То рязко се обърна към тях, разпръсквайки масло и мъх изпод колелата си. Два подобни на тръстика израстъци се протегнаха от синкавото стебло. Скърцащият глас говореше на самнорск.

— Бързо, сър Джефри! Имаме съвсем малко време.

Зад непознатото създание, отвъд локвата масло, Джефри зърна… Джоана!

После локвата избухна. Всички пътища за бягство бяха отрязани от бушуващите пламъци. Но пришълецът продължаваше лудешки да маха с израстъците си, приканвайки ги да се качат на неговата количка. Джефри награби, колкото кутрета можеха да поберат ръцете му. Останалите наскачаха отгоре му и се вкопчиха със зъби и нокти в ризата и панталоните.

Две от частите на Амди още стояха на земята от другата страна на количката, за да виждат по-добре накъде се простира пожарът.

— Уау! — изпищя той в ухото на Джефри. Дори от толкова близо момчето едва чуваше гласа му през бумтенето на пожара. — Никога няма да преминем живи през пламъците, Джефри. Единственият ни шанс е да не мърдаме никъде.

Гласът на космическото същество долетя от малка плочка, разположена близо до стеблото му.

— Не! Ако останете тук, ще умрете! Пожарът се разпространява много бързо.

Джефри се присви зад стеблото на ездача. Горещината на пламъците вече пърлеше кожата му. Имаше опасност пропитата с масло козина на Амди да пламне всеки момент. Израстъците на ездача повиха покривалото около момчето.

— Наметнете се с това. — Той помаха с вейки към останалите части на Амди. — Всичките.

Двете кутрета на земята се свиха зад предните колела на съществото.

— Много е горещо, много е горещо — долетя гласът на Амди.

После двете скокнаха при останалите и се мушнаха под странната мушама.

— Покрийте се целите.

Джефри усети как ездачът подгъва внимателно покривалото над тях. Количката вече летеше право към пламъците. Усетиха нетърпима болка по всички части, които не бяха плътно покрити. Момчето предпазливо протегна най-напред едната ръка, после другата, опитвайки се да прикрие краката си. Но тогава количката започна да криволичи като полудяла и той едва успя да запази равновесие. Усети, че частите на Амди около него правят всичко възможно да се задържат със зъби за покривалото. Наоколо пожарът ревеше като ранен звяр. Мушамата така се нажежи, че на свой ред започна да гори кожата им. Всяко друсване отхвърляше момчето високо над количката, заплашвайки да го прекатури през ръба. В един миг паниката окончателно замъгли съзнанието му. Не след дълго осъзна, че чува някакви пискливи звуци, които идват от металната платка върху количката. Момчето разбра какво може да означават те.

Фам се втурна срещу огнената стена. Парализира го нетърпима болка. Той вдигна ръце да защити лицето си и усети как кожата по тях се покрива с мехури. Това го накара да отстъпи назад.

— Насам, насам!

Гласът на Пилигрима идваше зад гърба му. Глутницата се опитваше да го ориентира накъде да бяга в огнената пещ. Фам с куцукане и препъване се втурна по посока на гласа. Перегрин се криеше в един заслон на стената. Две от частите му излязоха напред да посрещнат Фам. Той се прикри между телата им.

Дойде в съзнание и усети, че Джоана и глутницата усилено го тупат по главата.

— Косата ти гори! — викаше момичето.

След секунда двамата потушиха пламъците. Пилигрима също беше доста опърлен. Сега дисагите върху гърба му бяха здраво завързани и за първи път от тях не надничаше някое любопитно кутре.

— Аз все още нищо не виждам — долетя гласът на Равна. — Какво става там?

Фам хвърли бърз поглед зад гърба си.

— Добре сме — произнесе задъхано той. — Армията на дърворезбарите унищожава и последните останки от войската на Стийл. Но Синя раковина… — Той надникна в процепа между два от щитовете на Перегрин. Сякаш се намираха насред някоя пещ. Но сигурно някъде покрай стената все още бяха останали незасегнати от пожара места. Съвсем слаба надежда и все пак…

— Нещо там се движи. — Пилигрима беше подал за миг една от главите си иззад щита. Когато я върна обратно, други две веднага се захванаха да я ближат.

Фам отново надзърна през процепа. Сред пламъците се забелязваше и някакво по-тъмно петно, което сякаш махаше… Не, движеше се!

— И аз го виждам.

Джоана промуши глава край неговата, опитвайки се отчаяно да погледне през пламъците.

— Това е Синя раковина, Рав… В името на флотата… — Последното беше казано твърде тихо и шумът от пожара го погълна. Нямаше и следа от Джефри Олсъндот. — Синя раковина се търкаля точно през центъра на пожара, Рав.

Скродера най-после се измъкна от най-дълбокото масло. Бавно, но сигурно напредваше към тях. Сега Фам можеше да види пожар насред пожара. Стъблото на Синя раковина беше обхванато от огнените езици. Вейките му вече не бяха плътно прибрани, а стърчаха на различни страни, всяка разяждана от огъня.

— Той все още се движи и идва право към нас.

Скродерът изскочи от огнената пещ, ала не тръгна към тях, а се спусна стремглаво надолу по наклона. Синя раковина дори не ги погледна, но точно преди да се блъсне в совалката, шестте му колела заораха в пръстта.

Фам се изправи и хукна към ездача. Пилигрима прибра щитовете си и го последва. Джоана Олсъндот постоя като вцепенена за миг — покрусена, пренебрегната и самотна. Безнадеждният й поглед още беше впит в огнената стихия над замъка. Една от частите на Пилигрима я сграбчи за ръкава и я повлече надалеч от пламъците.

Фам вече беше стигнал до ездача. Известно време само го гледаше мълчаливо.

— Синя раковина е мъртъв, Рав. Ако можеше да го видиш, не би се усъмнила в думите ми.

Листата и вейките му бяха изгорели и по него стърчаха само обгорели остатъци от клони. Стеблото още пушеше.

Ужасеният глас на Равна прониза ухото му.

— Нима е продължавал да върви напред, въпреки че е горял?!

— Най-вероятно така е станало. Сигурно е бил мъртъв още след първите няколко метра. После всичко е зависело от автопилота.

Фам се опита да се отърси от спомена за гърчещите се в пламъците клонки. Пред очите му падна пелена, докато оглеждаше овъглената плът на приятеля си.

Скродерът излъчваше непоносима жега. Пилигрима душеше наоколо и отскачаше всеки път, щом някой от носовете му се озовеше прекалено близо до нажежения метал. Внезапно той протегна въоръжената си с дълги стоманени остриета лапа и дръпна рязко покривалото на скродера.

Джоана изпищя и се метна напред, изпреварвайки Пилигрима и Фам. Телата под мушамата не помръдваха, но по тях нямаше обгаряния. Момичето сграбчи брат си за раменете и го изтегли навън. Фам коленичи край тях. Дали детето все още диша? Той смътно съзнаваше, че Равна вика нещо в ухото му, а Пилигрима продължава да измъква някакви дребни кутрета от нажежената метална кутия.

След няколко секунди момчето започна да кашля. Още преди да отвори очи, то замаха трескаво във всички страни.

— Амди, Амди! — После широко се ококори. — Сестричке! — А сетне отново подхвана: — Амди!

— Още не мога да кажа какво е състоянието му — обади се Пилигрима, застанал над осемте телца, покрити с масло. — Има някакви мисловни звуци, но те не са синхронизирани.

Той подуши три от кутретата, сякаш им правеше изкуствено дишане.

Момчето започна отчаяно да плаче, но хлипането му се изгуби в шума от пожара. После детето запълзя към кутретата и лицето му се долепи до една от муцуните на Пилигрима. Джоана държеше брат си за раменете и не се отделяше от него. Момичето изгледа въпросително най-напред Пилигрима, а после неподвижните фигурки.

Фам се изправи на крака и се обърна към замъка. Пожарът стихваше. После мъжът спря очи върху почернелия пън, който доскоро беше Синя раковина. Зачуди се дали всички негови подозрения към ездача ще се окажат безпочвени. Питаше се колко ли смелост и отчаяна решителност е трябвало, за да завърши с успех тази спасителна мисия.

Припомни си всички преживени със Синя раковина месеци, изпълнени с обич и омраза. „О, Синя раковина, приятелю мой.“

Пламъците постепенно утихнаха. Фам пристъпи към тлеещата земя. Почувства, че Божиите останки пак започват да го направляват. Внезапно осъзна, че се радва и приема с готовност и тяхната енергия, и маниакалните мисли, и наплива от необясними чувства. Гледаше Пилигрима, Джоана, Джефри и съвземащите се кутрета. Спасяването на децата беше напълно излишно отклонение. Е, все пак щеше да извлече и някаква полза; то улесняваше пътя към онова, което бе наистина съдбоносно важно.

После вдигна очи нагоре. В черните облаци пушек имаше пролуки, през които се виждаше червеното зарево на вдигналата се във въздуха тлееща пепел и парчета синьо небе. Бойниците на замъка изглеждаха изоставени и пусти. Битката пред крепостната стена също беше замряла.

— Какво ново? — нетърпеливо попита, вирнал глава към небето.

— Все още не виждам добре какво става при теб, Фам — отговори Равна. — Много Остриета, най-вероятно от вражеския лагер, се оттеглят на север. Прилича на организирано отстъпление. Няма и следа от предишното им поведение, което напомняше на „бой до последна капка кръв“. В замъка не се виждат никакви пламъци, нито пък беснеещи глутници.

Решение, Фам се обърна към останалите. Насили се да превърне напиращите отвътре строги заповеди в любезна молба.

— Пилигриме, нуждая се от незабавната помощ на дърворезбарите. Непременно трябва да влезем в замъка.

Пилигрима не чака дълго да го убеждават, макар в него да напираха десетки въпроси.

— Искате да прелетите през стената ли? — само уточни той.

Фам вече крачеше към совалката. Той повдигна една по една частите на Пилигрима и ги прехвърли вътре. После и сам се качи. Не, всъщност не се канеше да полети с това проклето нещо.

— Не, просто използвай високоговорителите и накарай вашата владетелка да заповяда щурм на крепостта.

Само миг по-късно над бойното поле ехтеше речта на Остриетата. Фам чувстваше как Божиите останки се надигат в него, готови за последна битка на живот и смърт. Такава беше волята на Древния.

— Къде е сега флотата на Заразата, Рав?

Отговорът дойде незабавно. Тя беше наблюдавала едновременно разразилата се на земята битка и действията на спускащата се над тях заплаха.

— На четиридесет и осем светлинни години. — Дочу се неясен разговор, встрани от микрофона. — Леко са увеличили скоростта си. Ще бъдат в системата след четиридесет и шест часа… Съжалявам, Фам.

Код: 0

Получател: „Единак II“

Език: Трисквелайн

Предполагаем източник: Арбитражното разузнаване при Сандор

(Първоизточникът не е проверен, но междинните получатели потвърждават, че няма съмнение в достоверността на съобщението. Предполага се, че подателят вероятно е филиал на стар сайт.)

Тема: Нашето последно послание?

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дискусионна група „По следите на войната“

Дискусионна група „Къде са те сега“ с поделение „Изчезнали данни“

Дата: 72.78 дни от падането на Сяндра Кей

Ключови фрази: Нова масирана атака, падането на Сандор

Съдържание на посланието:

Единственото, което бихме могли да кажем, е, че всички наши сайтове от Върха на Отвъдното са погълнати от Заразата. Ако е възможно, моля отклонявайте съобщенията от тези сайтове.

Само допреди четири часа нашата организация включваше двайсет цивилизации от Върха. Онези от нас, които оцеляха, нито знаят какво да кажат, нито какво да направят. Сега около нас цари мрак, времето върви бавно и всички системи са извадени от строя. А ние не сме приспособени да живеем на толкова ниско ниво. След изпращането на това съобщение ще се самоизключим.

Но за онези, които са решени да продължат борбата, ще разкажем какво точно се случи. Новата атака ни сполетя внезапно и ни завари неподготвени. Последните ни спомени от Отгоре са, че Заразата внезапно се разпростря във всички посоки, жертвайки своите системи за отбрана, за да си осигури, колкото се може по-голяма предавателна мощ. Още не знаем дали подценихме силата на Заразата или пък сега тя е решена на отчаяни стъпки в името на някаква неизвестна за нас цел.

Допреди 3000 секунди ние все още бяхме подложени на свирепа атака чрез нашите вътрешни системи за връзка. Сега офанзивата е прекратена. Питаме се обаче дали това не е само временно. Или пък наистина е краят на атаката? Все още не знаем. Но ако отново получите вести от нас, бъдете сигурни, че Заразата ни е завладяла.

Сбогом.

Четиридесет и едно

Равна тръгна през полето към глутниците, които я очакваха. Гъстият пушек се беше разсеял, но мирисът на изгоряло още тегнеше във въздуха. Хълмът чернееше напълно опустошен. От високо замъкът на Стийл приличаше на зърното на огромна черна гърда. Разрушенията, причинени от войната на глутниците и природните стихии, се простираха на десетки хектари земя.

Войниците мълчаливо тръгнаха към нея. Повечето от тях обаче не можеха да откъснат очи от звездния кораб зад гърба й. Тя бавно премина покрай редиците им и се доближи към една от глутниците, която стоеше настрана върху копринени рогозки. Държаха се странно, сякаш бяха излезли на първа среща и все още не можеха да привикнат с присъствието на другия. На вратовете на големите кучета висяха странни висулки от резбовано дърво, но те изглеждаха стари и болни. Отпред имаше и две кутрета. Когато Равна направи последната крачка и спря, те внимателно се приближиха.

— Ъ-ъ-ъ, значи ти си кралицата?

Откъм един от по-едрите членове се разнесе женски глас със съвършена човешка интонация.

— Да, Равна, аз съм Кралицата на дърворезбарите. Но на теб всъщност ти трябва Перегрин. Сега той е в замъка заедно с децата.

— Сигурно много бързате. Перегрин спомена нещо за космическа флота, която ви преследва.

Равна не отговори веднага. Значи Фам все пак им беше казал за Заразата. Добре, че го е направил. Тя разтърси глава, опитвайки се да се освободи от вцепенението.

— Д-д-д-а. Наистина много бързаме.

Компютърът на китката й поддържаше постоянна връзка с „Единак II“. Миниатюрният му екран показваше, че флотата бързо скъсява разстоянието между тях.

Всички глави на глутницата се извиха настрани — жест, чийто смисъл Равна не успя да схване.

— При това сте отчаяни. Боя се, че ви разбирам твърде добре.

„Как би могла да ни разбереш? И ако е така, то как би ни простила за онова, което ще причиним на твоя свят?“ Но Равна изрече гласно само:

— Съжалявам.

Кралицата се покачи върху колата си и двете потеглиха нагоре по стръмния склон към стените на замъка. Равна само веднъж се обърна назад. Там долу, в подножието на хълма, лежеше „Единак II“. Приличаше на огромна умираща нощна пеперуда.

Кацането не можеше да се нарече точно катастрофа. Дори в момента агравитаторите компенсираха част от теглото на кораба. Но двигателите, които се оказаха между корпуса и повърхността, бяха смачкани.

— Стийл е натъпкал с барутни мини цялата основа на купола.

Кралицата протегна няколко от главите си и посочи нагоре. Равна проследи погледа й. Арките, които се извисяваха пред тях, напомняха по-скоро на катедрала от Епохата на принцесите, отколкото военна постройка. Розовият мрамор предизвикателно блестеше срещу небето. Ако цялата тая грамада се срутеше, тогава от кораба под нея нямаше да остане и следа.

— Сигурна ли си, че тук не е останал нито един от войниците на Стийл?

Кралицата се поколеба, а главите й взеха да се въртят на всички страни. До този момент Равна все още не можеше да разтълкува изражението на глутницата.

— Поне здравият разум го изисква. Ако някой от тях е останал, трябва да се е сврял в миша дупка, щом нашите войници не са го открили. По-важното е, че намерихме онова, което е останало от Стийл. — По всичко личеше, че кралицата отлично разбра въпросителното изражение на Равна. — Не знаеше ли това? Сигурно лорд Стийл е слязъл долу с намерение да взриви мините. Това, естествено, би било истинско самоубийство, но тази глутница винаги е била готова на крайни и отчаяни постъпки. Долу обаче някой го е спрял. Навсякъде е оплискано с кръв. Две от частите му са мъртви. Открихме останалите да хленчат, скимтят и да се скитат безумно наоколо. Онзи, който е сторил това, също отдавна се е оттеглил. Явно някой държи на всяка цена да избегне нашата среща. Едва ли ще се върне скоро. Въпреки това се боя, че пътят ми отново ще се пресече с този на скъпия Фленсер.

Всички данни обаче сочеха, че до такава среща никога няма да се стигне. Ръчният й компютър безмилостно показваше четиридесет и пет часа до пристигането на флотата на Заразата.

Джефри и Джоана бяха край своя кораб, скрит под огромния купол. Седяха върху стълбата към люка, вплели ръцете си една в друга. Когато широката порта се отвори и каручката мина през нея, Джоана се изправи на крака и помаха. После братът и сестрата зърнаха Равна. Момчето стремглаво се спусна по стълбата. Щом стъпи на земята обаче, то постепенно забави крачка.

— Джефри Олсъндот? — тихо попита Равна.

Стойката на момчето издаваше колебание. Въпреки това то се силеше да си придаде тържествен израз, който изобщо не отговаряше на неговите девет години. Бедният Джефри, колко дълго се е терзаел от мисълта, че е съвсем сам на този свят.

Равна слезе от каручката и се отправи към него. Момчето бавно излезе на светло. Беше заобиколено от цяла тълпа малки кученца. Едно от тях дори висеше на рамото му; другите сновяха между краката му и изобщо нямаха намерение да се отдръпнат. Тъй като го бяха наобиколили отвсякъде, Джефри спря доста далече от нея.

— Равна?

Тя кимна с глава.

— Можеш ли да се приближиш още малко? Звукът от мислите на кралицата е твърде висок.

Гласът беше на момчето, но неговите устни изобщо не помръдваха! Равна прекоси и последните метри, които ги деляха. Кутретата и момчето пристъпиха предпазливо. Тя вече различаваше разкъсаните дрехи на Джефри и парцалите върху раменете, лактите и коленете му, които приличаха на превръзки. Лицето му беше чисто, но косата му стърчеше в пълен безпорядък.

Джефри я погледна сериозно и тържествено, а после вдигна ръце да я прегърне.

— Благодаря ти, че дойде.

Гласът му заглъхна, когато опря глава на гърдите й, но той не заплака.

— Благодаря на теб и на горкия г-н Синя раковина.

Същият глас, пак така тъжен и приглушен, този път идваше откъм групата кутрета.

Джоана Олсъндот вече стоеше зад тях. Нима беше само на четиринайсет години?! Равна й протегна ръка.

— Както разбрах, самата ти си свършила работа за цяла армия спасители.

От каручката се разнесе гласът на кралицата:

— Всичко дължим на Джоана. Тя промени нашия свят.

Равна махна с ръка към подвижната стълба на кораба. От люка над нея струеше светлина.

— Фам горе ли е?

Момичето се накани да отговори, но беше изпреварено от глутницата кученца.

— Да, там е. И Пилигрима е при него.

Кутретата се освободиха от прегръдката на Джефри и заприпкаха към стълбата. Само едно от тях изостана назад и започна да тегли Равна към кораба. Тя ги последва, а Джефри тръгна с нея.

— Но кой е тази глутница? — обърна се тя към момчето и посочи кутретата.

Джефри спря изненадан.

— Амди, разбира се.

— Много съжалявам — долетя гласът на момчето откъм първите кутрета. — Толкова често сме разговаряли, та съвсем забравих, че не ме познаваш.

Последваха най-разнообразни шумове и звуци, които завършиха с човешко кискане. Тя погледна надолу към люлеещите се глави. Беше готова да се обзаложи, че малкото дяволче съвсем добре осъзнаваше досегашната си анонимност. Най-сетне загадката беше разкрита.

— Много ми е приятно да се запознаем — каза тя, едновременно ядосана и очарована. — А сега…

— Точно така, има да вършим къде-къде по-важни неща. — През това време глутницата продължаваше да се катери по стълбите. Очевидно Амди изпадаше ту в дълбока тъга, ту го обземаше лудешка активност. — Представа нямам какви ги вършат там вътре. Изритаха ни от кабината веднага, щом им показахме кое къде е.

Равна плътно следваше глутницата, а Джефри гледаше да не изостава от жената. По нищо не личеше, че в кораба става нещо необичайно. Вътрешността на купола приличаше на гробница и ехтеше от разговорите на глутниците край нея. Още докато се изкачваха по стълбата обаче, повечето шумове постепенно заглъхнаха. От люка над тях не долиташе никакъв звук.

— Фам?

— Той е там горе. — Беше Джоана, изправена в подножието на стълбата. Двете с кралицата ги гледаха с вирнати глави. Момичето се поколеба. — Само че не съм сигурна дали е добре. След битката той… той стана съвсем друг и се държи странно.

Главите на кралицата започнаха да се вият и кривят, сякаш се опитваше да ги разгледа по-добре в оскъдната светлина от люка.

— Акустиката в тия ваши кораби е ужасна. Не разбирам как вие хората изобщо я понасяте.

Амди отново се намеси:

— А, не е чак толкова непоносима. Двамата с Джефри изкарахме доста време вътре. Вече свикнах. — Две от главите му нетърпеливо мушкаха с носове капака на люка. — Просто не разбирам защо Фам и Пилигрима ни изхвърлиха от там; можехме да си стоим в съседната камера и да пазим пълна тишина.

Равна внимателно пристъпи между кутретата, разположени около люка, и почука по метала. Явно капакът не беше плътно затворен, защото отвътре дочу шум от вентилационната уредба на кораба.

— Фам, какво става с теб?

Дочу се стържещ звук и тропот на лапи. Капакът се открехна на няколко сантиметра. Отвътре я заслепи ярка пулсираща светлина. В нея се появиха очертанията на кучешка глава. Равна успя да забележи белите петна около очите. Това трябваше ли да означава нещо?

— Здрасти — каза главата. — Ъ-ъ-ъ, виж какво, положението в момента е доста напрегнато. Фам… Мисля, че е по-добре да не безпокоиш Фам.

Равна промуши ръка през цепнатината.

— Не съм дошла тук, за да го безпокоя. И ще вляза, ако ще да мина през теб.

„Колко дълго се борихме да дойде този миг! Колко милиарди същества бяха унищожени, докато той настъпи. А сега някакво говорещо куче ми разправя, че положението било напрегнато.“

Пилигрима сведе поглед към ръката й, която подпираше капака.

— Добре тогава, ела.

Той отвори широко люка и я пропусна да мине. Кутретата веднага понечиха да тръгнат с нея, но отстъпиха, щом срещнаха погледа на Пилигрима. Равна обаче изобщо не забеляза това…

„Корабът“ не беше нищо повече от товарен контейнер. Товарът — камерите за летаргичен сън — вече беше изнесен. Сега подът стоеше оголен, а по него се виждаха хиляди приспособления за прикрепване.

Равна не успя да разгледа нищо от вътрешността на кабината. Светлината, Онова нещо, прикова погледа й още с влизането. То струеше от всички стени и се събираше в средата на помещението под формата на ярко петно, което заслепяваше очите. Неговите очертания постоянно се меняха, а цветът му преливаше от червено през виолетово до зелено. Фам седеше на пода с кръстосани крака, а привидението го обгръщаше от всички страни. Половината му коса беше опърлена, ръцете му трепереха и той бълнуваше нещо на непознат за Равна език. Божиите останки. На два пъти тяхната поява беше знак за приближаващо нещастие. Лудостта на една умираща Сила… Сега тя беше тяхната последна надежда. О, Фам!

Равна понечи да се приближи към него, но чифт челюсти се вкопчиха в ръкава й.

— Моля, той не бива да бъде безпокоен.

Този, който я държеше, беше едро куче, покрито с рани от предишни битки. Всички останали от глутницата — Пилигрима — останаха втренчени във Фам. Свирепата муцуна не я изпускаше от очи и по всичко личеше, че усеща надигащия се в нея гняв. После глутницата отново проговори:

— Вижте какво, мадам, Фам се намира в състояние на пориомания и цялото му съзнание е заето с някакви сложни изчисления.

— Ъ?!

Пилигрима явно владееше научния жаргон, но май не разбираше смисъла на казаното. Вероятно Фам беше разговарял с него преди това. Равна направи успокоителен жест.

— Да, да, всичко разбирам.

После отново се втренчи в ослепителното кълбо. Постоянно променящата се форма напомняше на произволните графики, създавани от компютрите — някакви безсмислени напречни разрези и пяна с безброй измерения. Ядрото сияеше с един-единствен цвят, който по краищата се разпадаше на светлинния спектър. По-голямата част от светлината вероятно беше отразена — по всяка твърда повърхност в помещението блестяха искри. Там, където отблясъците се сливаха, светлината постоянно менеше цвета си.

Равна бавно прекоси помещението, вперила очи във Фам и… Противодействието. Какво друго би могло да бъде това? Нечистата пяна, която досега покриваше стените, беше излязла да посрещне Божиите останки. Противодействието не беше просто обмяна на данни, някакво съобщение, което трябваше да бъде предадено. То се оказа творение на Трансцендентното. Равна и преди беше чела за подобни неща: механизъм, направен в Трансцендентното, но пригоден за работа на Дъното на Отвъдното. В действията на Противодействието очевидно не съществуваше никаква разумна мотивация, най-малкото пък нещо, което да е причинило насилието в Зоните. Въпреки това творението можеше да се възползва от предимствата на тукашната естествена среда и да изпълни желанията на своя създател. Създател! Но дали това е заразата или пък някой неин противник?

Равна се приближи още повече. Нещото беше навлязло дълбоко в гърдите на Фам, но по него нямаше никаква кръв, нито пък разкъсана плът. Тя можеше да се закълне, че това е измамна холография, ако не виждаше как Фам се гърчи и извива от болка. Някакви съчленени ръце, завършващи с дълги зъби, се ровеха из тялото му. Тя ахна, опитвайки се да го извика по име. Но Фам не се противеше на онова, което се случваше с него. Сега Божиите останки напълно го бяха обсебили и той изглежда им се беше предал изцяло.

В Равна отново започнаха да се борят надеждата и страхът. Надежда, че Божиите останки все още можеха да се противопоставят на Заразата. Страх, че Фам ще умре, още докато трае всичко това.

Творението най-сетне спря да измъчва Фам. Светлината избледня до небесносиньо. Мъжът отвори очи и главата му се извърна към нея.

— Ездачите… Митът казва истината, Равна. — Гласът му бе някак отчужден. Тя дочу приглушен смях. — Ездачите би трябвало да знаят това, предполагам. Има някои създания, които никак не харесват Заразата. Мисля, че моят Древен само се е досещал за тяхното съществуване…

Сили, изправени срещу други сили? Равна почти се строполи на пода. Екранът на миникомпютъра й присветна. Оставаха по-малко от четиридесет и пет часа.

Фам проследи погледа й.

— Знам. Вече нищо не забавя флотата. Тя обаче е нищожна заплаха толкова надълбоко… Все пак е достатъчно силна да погуби този свят и да разруши неговата слънчева система. А точно към това се стреми Заразата сега. Тя знае, че имам достатъчно мощ да я унищожа… Както е била премахвана и преди.

Равна почти не забелязваше Пилигрима, който стоеше скупчен около нея. Очите на всичките му части бяха устремени към синята пяна, в средата на която седеше човешкото същество.

— По какъв начин е станало това, Фам? — прошепна Равна.

Тишина. А после:

— Турбуленцията в Зоните… Това е бил опит на Противодействието да направи нещо, но действията му не са били координирани. А сега аз го направлявам. Взех да… връщам обратно Вълнението. То постепенно започва да изсмуква локалните енергийни източници. Усещаш ли го?

Да се върне Вълнението? За какво изобщо говореше Фам?! Тя хвърли поглед към китката си и ахна — вражеската флота беше достигнала скорост от двайсет светлинни години в час. Такова нещо можеше да се наблюдава само в Средното ниво. Техните два дни преднина се бяха стопили на по-малко от два часа… Екранът на миникомпютъра й вече показваше двайсет и пет светлинни години в час. Трийсет!

Някой започна да блъска по капака на люка.

Скрупило напусна поста си, а в момента би трябвало да наблюдава движението на войските по билото на хълма. Той добре знаеше това и наистина се чувстваше малко гузен. Но повече се наслаждаваше от дръзката си постъпка. Беше като пристрастяването към листата от Крима, които някои глутници обичаха да дъвчат. Има пороци, които са твърде приятни, за да се отказваме от тях.

Скрупило дълго не можа да отдели очи от извънземния кораб пред себе си. Три от частите му усилено се занимаваха с Компютъра, докато другите две гледаха в захлас зеления корпус. Вече изобщо не го интересуваше накъде отиват неговите войници, нито защо са помъкнали поставките за оръдията.

Откъм хълма се зачуха викове. Една от главите му погледна натам.

Много странно, въздухът изведнъж захладня. Още две от частите му надигнаха глава — наоколо не се забелязваше никакъв дим или мъгла, които да спират слънчевите лъчи.

— Скрупило! Гледай, гледай!

Стрелците търчаха във всички посоки, обзети от паника, и сочеха нагоре в небето… Към слънцето.

Скрупило се загледа в слънцето. То си висеше високо в небето и грееше както обикновено. Въпреки това въздухът ставаше все по-хладен, а птиците се канеха да се прибират по гнездата. Скрупило изведнъж осъзна, че вече няколко секунди без прекъсване гледа право в слънчевия диск, а очите му нито го болят, нито се замъгляват. При това нямаше и следа от облаци или мъгла.

По телата му полазиха студени тръпки.

Светлината постепенно започна да гасне и той различи някакви тъмни точки по повърхността на яркия диск. Слънчеви петна. Често ги беше изучавал с телескопа на Книжовника, но тогава очите му бяха предпазени от множество филтри.

Нещо стоеше между него и слънцето и то поглъщаше слънчевата светлина и топлина.

Глутниците по хълма започнаха неистово да вият. Дори в най-лютата битка Скрупило не беше чувал такъв смразяващ вой. Беше отчаяният рев на безпомощни същества, изправени пред непознато зло.

Синевата на небето постепенно помрачня. Въздухът стана мразовит като в полунощ. Светлината на слънцето доби зеленикавия оттенък на изгряващата луна. После съвсем изчезна. Скрупило се прилепи към земята. Някои от частите му ръмжаха приглушено. Това трябваше да е някакво непознато оръжие, но в компютъра не се споменаваше нито думичка за такава унищожителна сила.

Накрая звездите останаха единствените ярки петна на небосклона.

* * *

— Фам! Фам! Те ще са тук само след час! Какво си направил?!

Вероятно беше сторил чудо, но засега то работеше в полза на злото.

Фам Нувен се полюшваше в ярките прегръдки на Противодействието. Гласът му възвърна нормалния си тон; Божиите останки сигурно се бяха оттеглили.

— Какво съм направил? Не е нищо особено, но определено надхвърля възможностите на която и да е Сила. Дори Древния само предполагаше, че това е възможно! Нещото, което са възродили страумляните, е Митът на ездачите. Ние… Аз… То просто върна обратно границите на зоните. Това е само локална промяна, но ще има непредсказуеми последици. В момента сме на Върха на Отвъдното, но е възможно да попаднем дори в Дъното на Трансцендентното. Затова флотата на Заразата се движи толкова бързо.

— Но…

Пилигрима се отдели от поста край люка, за да постави съвсем конкретен проблем, който преряза като с нож надигащата се в Равна паника.

— Слънцето току-що изчезна.

Главите му се разлюляха на всички страни в жест, който тя не можа да разбере.

Фам му отговори:

— Това е само временно. Промените изискват огромна енергия, която все трябва да дойде отнякъде.

— Но защо, Фам?!

Дори да знаеха, че в края на краищата Заразата ще надвие, защо трябваше да й помагат?!

Лицето на мъжа помръкна. Личността на Фам Нувен съвсем се изгуби и тялото му сега се задвижваше от програмите, инсталирани в неговия мозък.

После той отново заговори:

— Аз… се концентрирам върху Противодействието. Сега разбирам каква е неговата природа. То е създадено от нещо, което е по-висше от Силите. Възможно е това да са Облачните хора; може би дори в момента то праща сигнали към тях. Онова, което то направи току-що, е като ухапване от насекомо — последиците ще станат видими по-късно и ще са несравнимо по-големи от първоначалните поражения. Също както водата се отдръпва от брега преди идването на цунами… — Сега противодействието сияеше в ярко оранжево, а краищата му все по-плътно обгръщаха Фам. — О, духът на Древния явно се заинтригува от това, което става. Наистина си струва да умреш, ако след това ще можеш да надникнеш отвъд владенията и възможностите на Силите.

Данните за напредването на флотата бързо се променяха. Сега Заразата се придвижваше с още по-голяма скорост.

— Остават ни пет минути, Фам.

Смях.

— О, Заразата вече знае какво я чака. Сега разбирам, че през цялото време се е бояла точно от този обрат на събитията. Същото нещо я е унищожило и предишния път, милиарди години преди нас. Независимо че се носи с всичка сила, тя пак е закъсняла.

Кълбото енергия насред кабината стана още по-ярко, а маската от светлина, в която се бе превърнало лицето на Фам, като че ли се раздвижи.

— Нещо, което иначе е много далеч от този свят, е чуло моя зов, Рав… Сега то идва насам.

— Какво? Кой идва?

— Вълнението. Толкова е могъщо, че в сравнение с него първото, което ни отнесе в Изостаналата зона, е като нежна милувка. Никой не вярва в неговото съществуване, защото то никога не оставя свидетели след себе си, които да документират случилото се. Скоро Дъното ще се срути с цялата си сила върху флотата.

Прониза я внезапно предчувствие. Обзе я дива надежда.

— И тя ще се хване в капана на Изостаналата зона, така ли?

В такъв случай Кйет Свенсъндот не се беше сражавал напразно, а съветите на Фам не са били просто кухи думи. Сега във флотата на Заразата не беше останал нито един кораб, който да е способен да се придвижва в условията на Изостаналата зона.

— Да. Те са на трийсет светлинни години оттук, а ние се погрижихме да не им останат кораби, с които да ни стигнат в тази среда. Ще са им нужни хиляди години, преди да се доберат до нас. — Кълбото внезапно стана активно и Фам изохка. — Не ни остава много време. В момента се носим на върха на вълната. Когато Вълнението ни настигне, то ще… — Отново вик на болка. — Вече го виждам! В името на всички Сили, Равна! То стига толкова на високо, а последиците от него са непредсказуеми!

— Колко високо, Фам? — тихо попита Равна. Помисли си за всички цивилизации там горе. Сред тях са пеперудите и онези предателски създания, които подкрепиха разгрома на Сяндра Кей… Но заедно с тях имаше и стотици милиарди същества, които съществуваха мирно и търсеха своя път към висините.

— Хиляда светлинни години. Или може би десет хиляди. Не съм сигурен. Духовете на Противодействието — Арне и Сяна — мислят, че то може да се вдигне толкова високо, та да разтърси дори Трансцендентното, да енцистира Заразата в нейното лоно… Сигурно същото се е случило и преди.

Арне и Сяна?

Противодействието престана да измъчва Фам. Светлината му за миг стана непоносимо ослепителна, а сетне съвсем изчезна. Блясък, после мрак. Това беше Противодействието — спасение, в името на което трябваше да бъдат избити милиони цивилизации. То унищожаваше дори човека, насочил го как и в каква посока да действа.

Без дори да се замисли, Равна мина през светлинната преграда и посегна към Фам. През ръцете й сякаш минаха хиляди остриета и я приковаха на място.

Фам я гледаше в очите. Опитваше се да каже още нещо.

После светлината изгасна за последен път. От всички страни се разнесе съскане, свистене и нахлу лютив дим, чиято миризма Равна никога нямаше да забрави.

Фам Нувен не чувстваше никаква болка. Преживяното в последните минути от неговото съществуване надхвърляше житейския опит на който и да е обитател на Изостаналата зона, а дори и на Отвъдното.

… Ето че пак трябваше да си служи с метафори и сравнения. Те бяха нещо като… Нещо подобно на… Фам стоеше редом до Древния на един просторен и пуст бряг. Равна и Остриетата му се виждаха съвсем дребни създания, които пъплеха някъде между краката му. Звездите и планетите приличаха на песъчинки. Морето постепенно прииждаше обратно и светлината на разума огряваше там, където досега цареше мрак и безпросветност. Триумфът на Трансцендентното обаче щеше да трае кратко. До хоризонта се образуваше огромна вълна, по-висока дори от планина. Стихията прииждаше неудържимо към тях. Той се взря в невижданото природно бедствие. Нито Фам, нито Божиите останки, нито дори Противодействието нямаше да оцелеят, когато всичко това отминеше. И помен нямаше да остане от тях. Бяха предизвикали катастрофа с непредвидими последици. Огромна част от Галактиката щеше да бъде потопена в Изостаналата зона. Световете в нея ще пропаднат до нивото на Старата Земя и ще останат там завинаги.

Арне, Сяна, всички страумляни, Древния бяха отмъстени… А Противодействието доби цялост и завършеност.

А какво оставаше за Фам Нувен? Той беше създаден като оръдие на една от Силите, тя го използва известно време, а сега дойде ред да го изхвърли от употреба. Фам беше човек, който никога не е съществувал.

Вълнението се стовари върху тях и продължи още по-надолу към дълбините. Далече от светлината на Трансцендентното. Слънцето в Света на остриетата щеше отново да изгрее, но съзнанието на Фам беше вече заключено, а чувствата му се ограничиха само до онова, което вижда и чува. Той усети, че Противодействието постепенно го напуска. Неговата задача беше изпълнена. Призракът на Древния се позадържа още малко, но и той все повече се отдалечаваше заедно с угасващото съзнание на Фам. Останките вече не се бунтуваха в мислите му и не го принуждаваха да се пръска по шевовете. Сега тяхното присъствие беше нежно и деликатно и само леко гъделичкаше мислите му, както човек почесва преданото си домашно куче.

Не, ти не си просто домашен любимец, Фам Нувен. Ти си силен и смел вълк единак. Оставаха им само няколко секунди преди дълбините да ги погълнат. Там телата на Противодействието и Фам Нувен щяха да се слеят и умрат, а съзнанието им да угасне за вечни времена. Спомените се завъртяха около него. Призракът на Древния се отдръпна и го остави на мира. На прощаване му разкри тайните, които досега пазеше в тайна. Да, наистина те сглобих от няколко тела, които открих в склада за археологически находки на Рилай. Но там имаше само едно съзнание със съхранени спомени, което успях да върна към живот. На един силен и смел вълк. Толкова силен, че никога не бих могъл да те контролирам, ако преди това не посаждах съмнения у теб, Фам…

Отпаднаха и последните ограничения. Древния окончателно го освободи от своя контрол. Или пък от последния си дар. Сега това вече нямаше никакво значение. Нито пък онова, което каза Силата. Фам отдавна беше прозрял истината.

Канбера, Синди, годините на странстване с Кюенг Хо, последният полет на „Дивата гъска“. Всичко това беше истина.

Той погледна към Равна. Тя постигна толкова много, успя да се справи с толкова много неща. И дори когато не му вярваше, пак продължаваше да го обича. Всичко е наред. Всичко е наред. Той се опита да я докосне, да й го каже. О, Равна, аз съм истински!

После дълбините го затиснаха и той вече нищо не усещаше и не съзнаваше.

Някой продължаваше да блъска по вратата. Тя чу стъпките на Пилигрима, който тръгна да отвори. През люка нахлу дневна светлина. Равна дочу пискливия глас на Джефри:

— Слънцето се върна! Слънцето се върна!… Ей, защо е толкова тъмно тук вътре?

Пилигрима му отговори:

— Артефактът — нещото, което помагаше на Фам — угасна.

— Лелеее, да не искаш да кажеш, че сте изключили главното осветление?

Капакът се отмести и през отвора се промъкна главата на момчето заедно с няколко от кутретата. Силуетите им се очертаха в светлия кръг. Джефри се покатери през ръба на люка. Веднага след него влезе и сестра му.

— Контролното табло е точно тук… Ето, виждате ли?

Мека светлина огря извитите сводести стени. Всичко беше съвсем делнично и обикновено с изключение на… Джефри замръзна на място, очите му се разшириха и той притисна ръка към устата си, за да заглуши вика. После се обърна и се хвърли към Джоана.

— Какво е това? Какво е това? — долетя гласът му иззад люка.

В мига, в който го зърна, Равна съжали, че изобщо е обърнала очи натам.

— Фам? — промълви тихо тя, осъзнавайки, че няма да получи отговор.

Фам или онова, което беше останало от него, лежеше сред Противодействието. Артефактът вече не излъчваше светлина. Криволичещите му краища се сливаха с околния мрак. Сега повече от всякога приличаше на гнил пън. Но този пън обгръщаше и пронизваше тялото на мъжа, свряно вътре в корубата му. Нямаше нито кръв, нито обгаряния. Човешката плът и материята на творението сякаш се бяха слели в едно.

Пилигрима се примъкна близо до нея, а носовете му почти докосваха неподвижните тела. Лютивата миризма все още изпълваше помещението. Беше дъхът на смърт, но не приличаше на воня от гниеща плът. Онова, което умря тук, имаше плът, но повечето от материята му беше нещо съвсем друго.

Равна погледна към китката си. Върху екрана бяха останали само няколко реда букви и цифри. Не се забелязваше никакъв ултрасветлинен трафик. „Единак II“ сигнализираше за проблеми в определяне на координатите си. Бяха попаднали дълбоко в Изостаналата зона, далеч от всяка надежда за спасение, извън досега на Заразата. Тя се взря в лицето на Фам.

— Ти успя, Фам. Наистина успя.

Каза го съвсем тихо, почти на себе си.

Сложната структура на Противодействието сега се беше превърнала в крехка дантела, която заплашваше да се разпадне на прах дори при най-лекия полъх. Тялото на Фам лежеше оплетено в нея. Как биха могли да се доберат до него без да разкъсат…

Пилигрима и Джоана внимателно изведоха Равна от кабината. Тя не помнеше как е излязла навън и какво се е случило през следващите няколко минути. Не знаеше как са изнесли тялото. Нито Синя раковина, нито Фам можеха да бъдат спасени.

След малко я оставиха сама. Това не беше липса на съчувствие и съпричастност, ни най-малко… Но сполетялото ги бедствие, невероятните преживявания и извънредната ситуация твърде пренаситиха сетивата им. А имаше и ранени, за които трябваше да се погрижат. Все още не беше отминала и опасността от контраатака на фленсериерите. Навсякъде цареше хаос, нуждаеха се от незабавно въвеждане на ред.

Всичко това обаче не докосваше съзнанието на Равна. Тя бе стигнала края на своето дълго и отчаяно пътешествие, беше на края на силите си.

Епилог

Над владенията на Фленсер се възцари мир и спокойствие. Поне нямаше активни военни действия. Който и да беше заповядал на вражеската армия да се оттегли, беше го направил изключително умно и съвсем навреме. Постепенно местните селяни и работници взеха да излизат из полето. Онези, които успяха да се отърсят от преживяния шок, изглеждаха доволни, че са се отървали от стария режим. Животът по фермите постепенно възвръщаше предишния си ритъм. Селяните хвърлиха всички сили да заличат следите от летните пожарища и последната война. Лека-полека се съвземаха от най-страшната битка, позната в тяхната история.

Кралицата прати вестоносци на юг, за да разнесат новината за победата. Но иначе по нищо не личеше, че бърза да се върне в своята столица. Дърворезбарите помагаха на работниците в полето и правеха всичко, което е по силите им, за да не са в тежест на местните жители. Продължаваха обаче зорко да охраняват Хълма със звездния кораб и стария замък на Тайния остров. Неговите подземия още пазеха спомена за нечувани ужаси, дали храна за легенди и предания през последните няколко века.

От избягалите войници все още нямаше и следа. Селяните охотно разказваха своите версии за онова, което може да се е случило. Повечето от тях бяха зловещо достоверни.

Една привечер, двайсетина дни след края на битката, когато слънцето пълзеше към северните склонове, във въздуха се разнесе звук от бойни рогове. Равна и Джоана се събудиха и за миг се озоваха върху крепостната стена на замъка. Великолепният залез най-напред грабна очите им.

Равна подаде бинокъла си на Джоана.

— Някой идва насам.

Рязко очертан силует на фона на яркото небе — някаква глутница развяваше знаме, прикрепено на дръжки за всяка една от частите й.

Изправена на крепостната стена, кралицата също се взираше през два телескопа, които вероятно бяха много по-силни от съоръжението на Равна. Към това се прибавяше и острото зрение на глутницата.

— Да, виждам го. Между другото, флагът означава, че се предава. При това май вече знам кой го носи. — И тя изскимтя нещо към Пилигрима. — Мина доста време, откакто за последен път разговарях с него.

Джоана все още се взираше през бинокъла. Накрая промълви:

— Той е създал Стийл, нали?

— Да, скъпа.

Момичето отпусна бинокъла.

— Смятам да пропусна срещата с него.

Гласът й звучеше студено и далечно.

Срещата се състоя осем часа по-късно върху един хълм на север от замъка. Разузнавачите на дърворезбарите използваха времето, за да проверят долината за вражеска засада. Но не само опасността от предателство ги държеше нащрек. Пристигаше една много специална глутница, а мнозина от местните биха дали мило и драго да я видят мъртва.

Накрая кралицата се упъти към полянката, където стръмният склон на хълма завършваше с гъста гора. Равна и Пилигрима я следваха толкова близо, колкото позволяваше природата на Остриетата — десет метра.

Една самотна глутница идваше по пътя между стражите. Теглеше малка каручка, в която се намираше един от собствените й членове. Той стоеше прав вътре, а задните му хълбоци бяха покрити с одеяло. С изключение на белите петна около очите в него нямаше нищо кой знае колко особено.

Четиримата членове на Фленсер изтикаха количката напред и помогнаха на онзи с белите петна да слезе на земята. Сега Равна забеляза, че задните му крака бяха извити под неестествен ъгъл и се влачеха безчувствени по земята. Частите на петорката се разположиха плътно една до друга. Вратовете им се извиваха нагоре-надолу почти като крайниците на едно тяло. Глутницата изчурулика нещо, което прозвуча на Равна като приглушена птича песен.

Пилигрима веднага преведе казаното. Сега говореше с различна интонация. Използваше гласа на злодея от детските приказки — скърцащ и язвителен.

— Приветствам те… родителко. Отдавна не сме се виждали.

Кралицата не отговори веднага. След малко изкряка нещо към него, а Пилигрима преведе:

— Нима ме позна?

Една от главите на Фленсер изломоти насреща й:

— Разбира се, аз не познавам твоите нови части, но духът ти е останал непроменен.

Последва ново мълчание. Перегрин обаче се обади в ухото на Равна:

— Бедната ми кралица. Не съм и подозирал, че толкова ще се притесни.

Той внезапно млъкна, а после се обърна към Фленсер на самнорск:

— Е, не мога да кажа същото и за теб, моя бивша спътнице. Помня те като Тайратект, малката срамежлива учителка от Дългите езера.

Няколко от главите тутакси се обърнаха към Равна и Перегрин. Съществото отговори на самнорск, но с детско гласче.

— Здравей, Перегрин. Здравей, Равна Бергсъндот. Прав си. Фленсер Тайратект съм аз.

Главите се сведоха надолу. Всяка от тях бавно примигваше с очи.

— Разкаян лицемер — измърмори Перегрин.

— Амдиджефри добре ли е? — внезапно попита Фленсер.

— Какво? — възкликна Равна, която отначало не позна името. Когато осъзна въпроса, продължи: — Да, чувстват се добре.

— Хубаво.

Сега всички глави отново се обърнаха към кралицата и съществото продължи на езика на Остриетата:

— Като всяко покорно създание и аз съм дошъл да моля моя родител за прошка и примирие, скъпа кралице.

Кралицата изкряка в отговор и Перегрин подхвана думите й, използвайки нейния човешки глас:

— Мир? Съмнявам се в това, Фленсер. По-скоро искаш да си осигуриш спокойствие, докато събереш сили за нова война с моя народ.

— Не крия, че наистина искам да се съвзема и да събера хората си. Но аз се промених. „Срамежливата учителка“ ме направи малко… по-мек. Нещо, което ти не успя да постигнеш, родителко.

— Какво? — Перегрин се опита да предаде обидата и изненадата във въпроса на кралицата.

— Никога ли не си мислила за това, кралице? Ти си най-съвършената жива глутница в този край на света. Няма да е пресилено ако кажа, че никога не е имало по-съвършена от теб. И глутниците, които си създала, и те са почти съвършени. Но не си ли се питала каква е причината, довела до промените в най-съвършената от тях? Ти пренебрегна родителската топлота и… (тези думи не бих могъл да преведа точно)… създаде мен. С всичките мои… чудатости, които ти донесоха толкова огорчения през последния век.

— Мислих много върху тази своя грешка и оттогава се стремя да я поправя при другите си наследници.

— Да, като при Вендейшъс например! Както и да е. Това сега няма значение. Вендейшъс може би е просто друг тип грешка. Въпросът е, че ти създаде мен. Доскоро мислех, че си превъплъщение на божествения гений. Сега вече не съм убеден в това. Искам да се променя. И да заживея в мир. — Една от главите се втренчи в Равна, а другата — в „Единак II“ на Тайния остров. — Във Вселената съществуват много предизвикателства, достойни за усилията на нашия гений.

— Долавям предишната ти арогантност. Защо изобщо трябва да ти вярвам?

— Аз помогнах на децата да се спасят. Запазих кораба непокътнат.

— Ти винаги си умеел да прецениш кое ще е по-изгодно за теб.

Една от страничните глави на Фленсер се дръпна назад. (Това е нещо като да присвиеш небрежно рамене.)

— Тук ти имаш предимство, родителко, но моята войска стои на север и само чака знак. Нека сключим мир. В противен случай ще последват десетилетия взаимно дебнене и войни.

Отговорът на кралицата беше пронизителен вик. („Това е знак за голямо раздразнение, ако още не си се досетила.“)

— Какво безсрамие! Мога да те убия още сега и така ще си осигуря поне един век мирен живот!

— Готов съм да се обзаложа, че дори няма да ме докоснеш. Ти ми осигури защита, докато идвах насам. Освен това една от най-силните черти на душата ти е омразата към лъжата и предателството.

Възрастните части на кралицата приклекнаха на задниците си, а кутретата пристъпиха няколко крачки напред към Фленсер.

— Измина много време, откакто се видяхме за последен път, Фленсер. Щом ти си се променил, защо да не го направя и аз?

За миг всички части на Фленсер замръзнаха по местата си. После половината бавно станаха на крака и лека-полека тръгнаха към кралицата. Стрелците от двете страни надигнаха арбалетите и се прицелиха. Фленсер спря на около шест метра от владетелката. Главите му се полюляваха уж разсеяно насам-натам, но вниманието им беше приковано в нея. Накрая се разнесе учуден, почти засрамен глас:

— Наистина, всичко е възможно. Но как така след шест века… изневери на своята душа, кралице? Тези новите са…

— Точно така, не всичките са мои.

Фленсер се върна на предишното си място.

— Аз все още искам мир.

— Ти също изглеждаш променен. (Този път кралицата наистина е много изненадана.) Колко части от теб всъщност са Фленсер?

Дълга пауза.

— Две.

— Много добре. Ако е вярно, значи наистина ще има мир.

После извадиха картите на двете владения. Кралицата настоя да разбере точното разположение на войските на Фленсер. Освен това постави условие той да разоръжи армията си и към всеки взвод да бъдат прикрепени две или три от нейните глутници. Те трябваше да й докладват редовно за всяка промяна. Фленсер се задължаваше да предаде радиопелерините. Оттук нататък щеше да бъде под постоянното наблюдение на дърворезбарите. Тайният остров и Хълмът със звездния кораб преминаваха във владение на кралицата. Двамата очертаха новите граници на своите територии. Те дълго и шумно спориха доколко владетелката на дърворезбарите ще упражнява контрол върху останалите земи на Фленсер.

Слънцето вече се беше изкачило високо в южното небе и показваше пладне. Фленсер се изправи на крака. Частите му се струпаха около сакатия, за да му помогнат да се качи на количката. После той се поколеба.

— И едно последно нещо, скъпа кралице. Чиста формалност. Аз убих двете части на Стийл, когато той се опита да взриви кораба на Джефри. При тебе ли са останалите от него?

— Да.

— Добре тогава — продължи Фленсер. — Бих искал да поема настойничеството върху неговите останки. Аз…

— За нищо на света! Той беше умен почти колкото теб, въпреки че дързостта му понякога стигаше до лудост. Затова се опита да ни се опълчи. Дори не си помисляй да го възстановиш отново!

Фленсер се събра в плътна група. Всички очи бяха вперени в кралицата. „Гласът“ му беше тих и умолителен.

— Моля те, кралице. Това е нещо незначително, но аз съм готов да забравя за сключеното примирие — и той посочи към картите, — ако не получа, каквото искам.

— Щом това е толкова незначително, тогава защо рискуваш всичко заради него?

— Това си е моя работа! Искам да кажа… Стийл е моето най-велико творение. Аз се гордея с него. Освен това нося отговорност за съдбата му. Не чувстваш ли и ти същото към Вендейшъс?

— Аз вече съм решила какво да правя с него — процеди неохотно кралицата.

(„Всъщност глутницата на Вендейшъс все още е цяла и непокътната; боя се, че кралицата даде доста прибързани обещания и вече трудно ще се справи с него.“)

— Бих искал поне малко да облекча нещастието, което причиних на Стийл. Предполагам, че ме разбираш добре.

Двете глутници дълго и мълчаливо се изучаваха взаимно. Равна прехвърляше поглед ту на едната, ту на другата, опитвайки се да разгадае изражението им. Никой не пророни нито дума. Дори коментарите на Пилигрима за това дали Фленсер просто лъже или наистина душата му се е променила, секнаха в ухото й.

Накрая кралицата се реши.

— Добре тогава, можеш да го вземеш.

Перегрин Уиккукракрана летеше. За пилигрими се говореше в легендите още отпреди хиляда години, но нито един от тях не беше преживял подобно нещо! Той беше готов да запее от възторг, но навреме се сети, че това ще причини физическа болка на спътниците му. И без това бяха достатъчно наплашени от лудешкото му пилотиране, за което мислеха, че се дължи единствено на неговата неопитност.

Перегрин издигна совалката до облаците и се гмурна сред тях. Дори успя да потанцува с една гръмотевична буря. Колко пъти беше наблюдавал облаците, опиянен от техния бяг.

Откакто напуснаха обагрените в мораво висини и започнаха да летят сред облаците, Равна изглеждаше все по-притеснена. След като стомахът й се сви в спазъм при поредния лупинг, тя най-накрая не издържа и рязко каза:

— Може ли вече да се приземим? Сигурно ще трябва да отложим всичко това… — Уф! — … Докато се научиш да пилотираш по-добре.

— О, да, да, разбира се! Водата долу ей сега ще свърши.

На хоризонта се очерта тъмен кръг, а след него се появи и още един.

— Скоро ще стигнем твоя прибой, Зелено стебло.

— Това ли са островите, за които ни говореше? — попита Равна.

Перегрин се консултира с навигационните карти на совалката и положението на слънцето.

— Да, те са.

Всъщност нямаше никакво значение дали са те или не са. Западният океан се простираше на дванайсет хиляди километра и цялото му протежение около тропиците беше осеяно с островни вериги. Единственото, което различаваше групата под тях, бе, че е малко по-настрана от останалите; най-близкото поселище на островитяните се намираше на две хиляди километра.

Малкият необитаем остров беше заобиколен от безкрайна водна шир. Двамата с Равна помогнаха на Зелено стебло да се спусне на земята. Макар да знаеше, че скродерът й е само несъвършено копие на истинските, Пилигрима беше много впечатлен от него. Всяко от четирите колела имаше самостоятелна ос. Зелено стебло можеше да се добере почти до билото на кораловия остров съвсем сама, без ничия помощ.

Най-накрая превалиха билото и пред тях се ширна океанът. Една от частите на Пилигрима се втурна напред под предлог да намери просека в гъсталака, по която да се спуснат надолу. Всъщност жадуваше да стигне час по-скоро до водата, да вдиша соления й мирис и дъха на гниещите водни растения. Сега отливът беше оголил дъното и върху него имаше милиони малки локви, някои от тях не по-големи от скалисто изворче.

— Къде искаш да те оставим? — обърна се Перегрин към ездача. — Ако сега те заведем чак до водата, когато дойде приливът, ти ще се озовеш доста надълбоко в океана.

Зелено стебло не отговори, но всичките й клонки сочеха към водата. Колелата на скродера се пързаляха и въртяха без никаква координация помежду си.

— Хайде да я заведем по-близо до водата — каза след малко Равна.

Стигнаха до един сравнително равен коралов риф, прорязан от плитки дупки и канали.

— Намери някое хубаво място, а аз отивам да поплувам — каза Перегрин.

Застана в края на кораловия риф и погледна надолу. Събра частите си плътно една до друга и несръчно цопна във водата.

След няколко минути попадна на едно закътано местенце, покрито с пясък и защитено срещу мощните морски течения.

— Ей, елате насам! — извика той към Равна и Зелено стебло.

Докато те преодоляваха внимателно белите заоблени камъни по брега, Пилигрима приседна и започна да облизва драскотините, оставени от острите коралови ръбове.

Зелено стебло започна да си тананика нещо. След малко песента й премина в говор.

— Прекрасно море, красив бряг. Точно това ми трябва сега. Просто да си седя и да си мисля с моите темпове.

— Колко дълго ще останеш тук? — попита Равна. — Ще ни липсваш.

Това не беше обикновена любезност. Зелено стебло наистина щеше да липсва на всички. Дори с нейната разсеяност и къса памет, тя беше единственият експерт, владеещ системите за самосъхранение на „Единак II“.

— Боя се, че ще бъде доста дълго, ако изчисляваме времето с вашите мерки. Нужни са ми поне няколко десетилетия… — Тя гледа мълчаливо вълните още няколко минути. — Равна, ти знаеш, че моите спомени сега са в безпорядък. Прекарах двеста години със Синя раковина. Понякога беше дребнав и малко злобничък, но затова пък го признаваха за ненадминат търговец. Двамата сме имали прекрасни мигове. А накрая и ти се увери колко е смел и самоотвержен.

Равна кимна с глава.

— По време на нашето последно пътуване пред нас се разкри една ужасяваща тайна. Мисля, че това му причини болка, почти равна на тази от огнената стихия, която го уби. Аз съм ти безкрайно благодарна, че ни защити в критичен за нас момент. Сега искам да поразмисля на спокойствие и да оставя времето и прибоя да подредят моите спомени. Може пък несъвършеният ми скродер да се справи с тази задача. Каня се да направя дори хроника за нашия поход.

Тя докосна две от главите на Перегрин.

— Имам да ви кажа нещо важно, сър Пилигрим. Оказвате ми огромно доверие като ми позволявате да живея свободно във вашите морета… Но трябва да знаете, че аз и Синя раковина бяхме бременни. Сега нашите общи яйца са вътре в мен. Ако ме оставите тук, само след няколко години край тези острови ще има нова колония на ездачите. Моля, не приемайте това като предателство. Никога не сме се проявявали като лоши съседи… Освен в един-единствен случай, който Равна подробно ще ви опише. Но за щастие това не може да се случи тук.

Оказа се, че Зелено стебло изобщо не се интересува от тихото и закътано местенце, открито от Перегрин. Вместо това тя настоя да я оставят там, където прибоят беше най-буен и вълните се разбиваха шумно в брега.

След известно време можеха да видят само връхчетата на Зелено стебло. Досега Перегрин си мислеше колко тънички и нестабилни са нейните вейки, но вече започваше да се убеждава, че за сметка на това са много жилави.

Равна се обърна и погледна към глутницата. Върху лицето й все още стоеше онази загадъчна усмивка. Дали се учудваше на нещо, или просто й беше хубаво?

— Знаеш ли за каква тайна говореше Зелено стебло?

— Кралицата ми разказа онова, което е научила от вас.

— Аз съм щастлива, но и безкрайно изненадана, че позволи на Зелено стебло да дойде тук. По-присъщо на средновековните умове — съжалявам, това всъщност се отнася до всички видове — е да убият съществото, което представлява дори незначителна заплаха за тях.

— Тогава защо не скри това от кралицата? Искам да кажа — за скродерите и опасността те да бъдат заразени…

— Защото това е вашият свят, Перегрин. Додея ми да се правя на божество, което пази голямата Тайна. Освен това Зелено стебло настоя да го направя.

Перегрин се разположи около Равна. Сега само един чифт от очите му бяха обърнати към вейките, подаващи се от пяната. Най-добре е все пак да й даде някакво обяснение. Той вдигна глава към Равна.

— О, въпреки всичко ние си оставаме средновековни същества, Равна. Независимо, че напоследък се развиваме доста бързо. Възхитихме се от смелостта на Синя раковина, когато се хвърли в огъня да спаси децата. Освен това ние от средновековието сме свикнали с дворцовите заговори и предателства. Какво значение има, ако поетият риск е от космически размер? За нас той не е по-опасен, от което и да е друго земно предизвикателство. Ние, нещастните примитивни души, рискуваме живота си всеки ден.

— Аха!

Усмивката й стана още по-широка заради лекомисления тон, с който говореше той.

Пилигрима се изкиска, а главите му се залюляха. Обяснението му беше достоверно, но нито съдържаше цялата истина, нито пък нейната най-съществена част. Той си припомни деня преди да дойдат на острова. Тогава двамата с кралицата решиха как да постъпят със Зелено стебло.

Отначало кралицата се изплаши. Като опитен държавник тя ставаше особено предпазлива, когато насреща й се изпречеше някакво мистично зло. А на всичко отгоре възрастта на това беше милиони години.

— Няма да сторя нищо лошо на Зелено стебло. Но въпреки това ме е страх. Остане ли тук, поетият от мен риск вече ще засяга и Вселената около нас.

Перегрин се засмя. Това сигурно беше безразсъдството, присъщо на пилигримите, но…

— Така и трябва да бъде, кралице. Големите цели изискват голям риск. На мен ми харесва да общувам с хората. Дори да ги нямаше звездният кораб и компютърът, човешките същества пак щяха да променят света ни. Забелязала ли си… колко е лесно за нас да усвоим тяхното познание? Равна още не може да свикне с нашите способности. Тя не си дава сметка колко добре сме усвоили информацията от компютъра. А устройството на техните кораби е още по-лесно, кралице. Не казвам, че схващам точно как са направени. Дори сред звездните хора малцина познават всеки детайл от тях. Но уредите и системите им лесно могат да бъдат изучени, дори след авариите, които са претърпели и двата кораба… Подозирам, че Равна никога няма да управлява совалката така, както аз вече го правя.

— Хм, така е, но ти можеш да достигаш едновременно всички уреди за управление.

— Това е само част от моите предимства. Ние, Остриетата, имаме по-гъвкав ум от този на бедните двукраки. Представяш ли си какво би станало, когато всички започнем да носим радиопелерините и направим свои собствени летящи машини?

Кралицата се усмихна, но сега усмивката й бе малко тъжна.

— Ти се размечта, Пилигриме. Забравяш, че сме в Изостаналата зона. Агравитаторите ще се износят след няколко години. Каквото и да постигнем, то ще е незначително в сравнение с възможностите, които току-що описа.

— Че какво от това? Нали виждаш каква е историята на човечеството. На Нийора са трябвали по-малко от два века, за да възстанови отново междузвездните полети. Ние разполагаме с много по-богата информация от техните археолози. Заедно с човешките същества представляваме чудесен екип; те ще ни помогнат да разгърнем всички свои способности.

Сигурно след век щяха да имат свои орбитални станции, а след още сто години ще започнат да строят междузвездни кораби. Някой ден щяха да излязат от Изостаналата зона.

— Значи и ти като Стийл мислиш, че ние сме някаква по-особена раса, на която е отредена щастлива съдба в Отвъдното? Много интересно. Но единствените представители на Отвъдните светове, които познаваме, са човешките същества и ездачите. Не знаем какво представляват те в сравнение с останалите раси там. Дори Компютърът не дава задоволителен отговор на този въпрос.

— Ето защо Зелено стебло е толкова важна за нас, кралице. Ние се нуждаем от опит в отношенията с другите раси. По всичко личи, че ездачите са най-разпространеният вид в Отвъдното. Необходимо е да общуваме с тях, колкото се може повече.

Мислите на Перегрин отново се върнаха към настоящия момент и към Равна, която седеше до него. Тя все още се усмихваше насреща му. Протегна ръка и погали най-близката глава.

— Наистина имаш средновековен начин на мислене.

Двамата поседяха под сянката на папратите още няколко часа. Приливът отдавна заля Зелено стебло и навлезе в сушата трийсетина метра по-навътре от мястото, където я оставиха. Лунният сърп неотклонно следваше слънцето по пътя му към хоризонта. Водата нямаше да стигне по-далече. Равна се изправи и засенчи очи срещу светлината на залеза.

— Май дойде време да си вървим, а?

Тя кимна с глава.

Лятото взе бавно да се оттегля от земите около Тайния остров. Започна все по-често да вали и вече нямаше опасност от горски пожари. Селяните се готвеха за жътва, въпреки последиците от войната и сушата. След всяко денонощие слънцето потъваше все по-дълбоко зад северните хълмове. С течение на времето здрачът траеше все по-дълго и истинският мрак настъпваше едва към полунощ. После се появяваха звездите.

Не го бяха мислили предварително, но през последната лятна нощ се случиха много неща. Равна изведе децата в полето край Замъка на звездния кораб, за да погледат звездите.

Тя се загледа надолу към подножието на хълма. Беше твърде тъмно, за да различи островите под тях. Само факлите по бойните кули на Тайния остров показваха къде се намира той. Там бяха струпани всички камери, поддържащи летаргичния сън. В тях спяха сто петдесет и едно деца — последните оцелели от полета на страумляните. Джоана твърдеше, че повечето от тях могат да бъдат съживени отново. Колкото по-скоро го направеха, толкова по-големи бяха шансовете да спасят децата. Кралицата също се запали от тази идея. Голяма част от помещенията в замъка бяха ремонтирани и пригодени за потребностите на човешките същества. Тайният остров щеше да им осигури добра защита през зимата. Дори да падне дълбок сняг, поне нямаше да ги брулят свирепите зимни ветрове. Ако всичко минеше успешно, децата щяха да се чувстват добре на острова. Равна се беше привързала към Джефри, Джоана и Амди, но дали можеше да се справи с още сто петдесет и едно деца? За разлика от нея кралицата изобщо не се колебаеше. Тя вече замисляше да основе училище, където малките Остриета да изучават човешките същества, а децата да усвояват особеностите на света, в който им се налагаше да живеят. Наблюдавайки Джефри и Амди, Равна лесно можеше да си представи какво би се получило от това. Тези двамата бяха по-близки от останалите деца, които познаваше. При това заедно притежаваха много по-висок интелект от другите. Причината не бе единствено математическият гений на кутретата; способностите на двамата се простираха и в много други области.

Човешките същества и глутниците си подхождаха и кралицата беше достатъчно мъдра, за да извлече полза от това. Равна харесваше кралицата, а Пилигрима й допадаше още повече. Но в края на краищата глутниците щяха да се окажат истински облагодетелстваните от връзката между двете раси. Кралицата си даваше ясна сметка за слабите страни на своя вид. Историята на Остриетата датираше поне отпреди десет хиляди години. Макар да имаха високоразвит интелект, те притежаваха един основен недостатък, който спъваше техния прогрес — не можеха да работят близо един до друг, без да изгубят способността си да разсъждават. Цивилизацията им беше изградена от единични, изолирани един от друг умове, които бяха затворени по принуда в себе си. Това ги обричаше никога да не надхвърлят определени граници. „В по-далечна перспектива ние бихме могли да измъкнем остриетата от това безизходно положение.“

Равна вдигна глава към небето. Сега галактичният диск приличаше по-скоро на сияние. Не можеше да се разбере неговата истинска форма. По-далечните части бяха затъмнени от ярките петна на близките звездни рояци. Те приличаха на купчина скъпоценни камъни, пронизани от светлинни лъчи. Но там, близо до южния хоризонт, се виждаха два светли облака с неправилна форма. Магеланите! Внезапно всичко си дойде на мястото и Вселената вече не изглеждаше толкова чужда и непозната. Флотата на Аниара трябваше да бъде…

— Чудя се дали оттук могат да се видят Страумлинските владения — каза Джоана. Повече от година се бе чувствала в ролята на възрастен. След утрешния ден вече никога нямаше да стане отново дете. Но сега гласът й звучеше слаб, несигурен и беззащитен.

Равна тъкмо отвори уста да обясни, че това би било съвсем невероятно, когато…

— Възможно е да ги видим, твърде е възможно.

Беше Амди. Глутницата му стоеше сгушена между телата на човешките същества. Чувстваше се прекрасно, обгърнат от тяхната топлина.

— Порових се в Компютъра и се опитах да разбера кои светове е възможно да зърнем оттук.

Две от муцунките му се очертаха на фона на небето. Също като човешки ръце те се простряха нагоре и започнаха да сочат.

— Най-ярките петна са близки източници на светлина. Те не стават за ориентиране.

После посочи няколко ярки съзвездия, настоявайки, че с помощта на Компютъра е открил кои са те. Амди разпозна дори Магелановите галактики. Излиза, че беше схванал много повече от самата Равна.

— … И така, Страумлинските владения са били…

Били! Май тоя път съвсем я загази, малкият!

— … На Върха на Отвъдното, но по-близо до галактичния диск. Ето, виждате ли онзи звезден квадрат? — носовете се сбутаха един друг. — Ние го наричаме Великия квадрат. И така, прокарайте една мислена линия от горния ъгъл на шест хиляди светлинни години и ще бъдете точно на Страумлинските владения.

Джефри се надигна на колене и мълчаливо загледа небето.

— Но щом са толкова далече, възможно ли е изобщо да видим нещо?

— Е, няма да са точно страумлинските звезди, но само на четиридесет светлинни години от Страум има един синьо-бял гигант…

— Аха — прошепна Джоана. — Сторлис. Бяха толкова ярки, че хвърляха сенки дори през нощта.

— Това е четвъртата ярка звезда по права линия нагоре от ъгъла — нали виждате, образуват почти права редица. Аз го виждам, значи и вие можете.

Джоана и Джефри дълго време не проговориха, вперили очи в звездната пътека. Равна горчиво сви устни. Бяха толкова добри деца, а съдбата им отреди да минат през изпитания, които можеха да пречупят дори възрастен човек със силна воля. Не помогна дори това, че родителите им се бориха до последен дъх да ги опазят; бяха избягали от Заразата с намерение по-късно да я разрушат. Но…

В Отвъдното имаше още милиони раси, които в стремежа си да се доберат до Трансцендентното бяха готови да сключат сделка със самото Зло. И още колко се самоунищожаваха по този начин. Но не, и това не се оказало достатъчно на Страумлинските владения. Те нагазиха в Трансцендентното и с неразумните си действия събудиха нещо, което заплаши съществуването на цялата Галактика.

— Мислите ли, че там е останал някой? — попита Джефри. — Нима ние сме единствените оцелели?

Сестра му го притисна до себе си.

— Може… Може да не са точно в Страумлинските владения. Но в останалата част на Галактиката… Погледни само — тя е цяла и още си е на мястото. — Последва тих смях. — Татко и мама, Равна и Фам. Те спряха Заразата. — Тя махна с ръка срещу небето. — Благодарение на тях всичко това все още го има.

— Да — подхвана Равна. — Ние успяхме да спасим и нея, и себе си. За да започнем отначало.

Щом още продължаваха да се борят, значи казаното не беше самозаблуда или лъжа. Системите на „Единак II“ продължаваха да изучават зоните. Разбира се, с една-единствена отправна точка беше много трудно да се направи прецизна зонография. Въпреки това тя можеше да се закълне, че са попаднали дълбоко в новообразуваните територии на Изостаналата зона, появили се след предизвиканото от Фам Вълнение. Но много по-съществено бе, че сега „Единак II“ не отчиташе никакво размиване на границите между Зоните. Беше изчезнало дори постоянното трептене отпреди няколко месеца. Това щеше да продължи дълго — Зоните бяха стабилни като планина, чийто релеф можеха да променят единствено хилядолетията.

Покрай галактичната река имаше едно незабележимо парче небе. Тя не го показа на децата. Единственото любопитно за него бе това, че е само на трийсет светлинни години от тях. Флотата на Заразата. Беше уловена като насекомо в кехлибар. Докато скоковете в пространството все още бяха възможни, те се намираха само на няколко часа от тях. А сега? Ако притежаваха дънни кораби, пригодени за работа в Изостаналата зона, биха могли да преодолеят това разстояние за по-малко от петдесет години. Но саможертвата на Аниара не остана невъзнаградена. Без да го съзнават, те бяха обрекли на гибел флотата на Заразата. Сега в нея нямаше нито един кораб, годен да се движи в условията на Изостаналата зона. Най-много да пълзят с няколко хиляди километра в секунда. Не повече, не и тук долу. Наказателният отряд на Заразата щеше да премине покрай света на Остриетата след… няколко хиляди години. Дотогава имаше доста време.

Равна се облегна върху една от частите на Амди. Той на свой ред удобно се сгуши около врата й. През последните два месеца кутретата видимо бяха пораснали. Очевидно дотогава Стийл ги беше тъпкал с някакви лекарства, които спираха растежа.

Равна зарея поглед в мрака. Къде ли са границите на Зоните сега? Доколко Отмъщението на Фам е вдъхновено от висшите Сили? Не беше ли просто Отмъщението на Древния? Не, станалото бе много повече от обикновено отмъщение. Древния се оказа поредната жертва на Заразата. Той изигра ролята на изпълнител на отмъщението. Първопричината за него обаче най-вероятно е древна, колкото самата Зараза и е много по-могъща от Силите. Каквото и да го е причинило, Вълнението бе много повече от обикновено отмъщение.

Равна изучи внимателно данните за промените в зонографията. Макар и да не бяха съвсем прецизни, тя можеше да им вярва. А те сочеха, че в момента са заклещени някъде между хиляда и трийсет хиляди светлинни години в новообразуваната Изостанала зона. Само Силите знаеха къде всъщност Вълнението беше запратило истинската Изостанала зона. Възможно е дори някои от Силите да са пострадали от него. Случилото се приличаше на някакъв планетарен Армагедон — кошмарът, преследвал хилядолетия наред примитивните цивилизации. Само че сега той се развихри в галактични размери. Само за един следобед Изостаналата зона погълна огромен къс от Млечния път. Излиза, че не само корабите на Заразата бяха уловени като насекоми в кехлибар. Цялата видима небесна шир — с изключение на Магеланите и най-далечните райони — сега приличаше на гробница. Мнозина сигурно все още са живи, но колко ли милиони кораби са застигнати по време на междузвезден полет. Колко ли системи изведнъж са престанали да работят и са причинили смъртта на цивилизациите, зависещи от тях. Небето мълчеше. Отмъщението можеше да се окаже по-страшно от самата Зараза.

А какво ли се е случило със самата Зараза — не флотата, която преследваше „Единак II“, а истинската Зараза? Тя беше рожба на Върха на Отвъдното и на Трансцендентното. Освен това доскоро владееше почти цялото небе над тях. Дали Отмъщението на Фам е успяло да я засегне. Възможно е, само ако е открило допирна точка с нея. Тогава сигурно го е почувствала. Вълнението беше толкова могъщо, че изхвърли Изостаналата зона на хиляди светлинни години височина през Дъното и Средното ниво на Отвъдното, през великите цивилизации на Върха, та чак до Трансцендентното. Ето защо тя даваше мило и драго да ни спре. Сила, попаднала в Изостаналата зона, вече нямаше да е Сила. А най-вероятно вече нямаше да е и живо същество. Ако. Ако. Ако. Ако Вълнението на Фам беше стигнало толкова високо.

„Но това е нещо, което никога няма да разбера.“

Код: 0

Получател: …

Език: Оптима

Подател: Обществото за рационални изследвания

Тема: Аларма

Ключови фрази: Помогнете ми!

Резюме: Разпадане на Мрежата ли се получи или какво?

Разпространение чрез:

Дискусионна група „Опасност от Зараза“

Дискусионна група „Управата на Обществото за рационални изследвания“

Дискусионна група „По следите на войната“

Дата: 0,412 милисекунди от разпадането на връзката

Съдържание на посланието:

Вече нямам никакъв контакт със сайтовете, с които доскоро бях свързан. Въпреки всички усилия, не мога да го възстановя. По всичко личи, че съм на прага на ужасна катастрофа.

Ако получите това съобщение, моля отговорете! Наистина ли съм в опасност?

За ваше сведение не срещам никакви затруднения за достъп до сайтовете, които не са били свързани с Мрежата. Вече разбирам какви усилия е коствало, за да се предават съобщения из Галактиката. Осъзнавам каква голяма загуба сме претърпели. Досега все още нямам никакъв отговор. Но това е по-скоро естествено, като се има предвид огромните разстояния, които трябва да измине едно съобщение и цените на услугите.

През това време ще продължавам да изпращам предупредителни съобщения, подобни на това тук. Не крия, че очаквам и други да направят същото, защото това е изключително важно. Разпратил съм директно насочени лъчи до всички, които се намират по права линия от мен. И отново никакъв отговор.

Направих дори нещо немислимо: опитах се да предавам „направо през Върха“, използвайки известните ми сайтове от Трансцендентното, което е извън опасност от катастрофа. Повечето от тях също не отговарят, но нравите на Силите са ни известни. Тревожното е, че продължавам да не получавам никакви отговори. Наоколо цари тишина, сякаш сме в Дълбините. По всичко личи, че и голяма част от Трансцендентното също е била погълната.

Пак повтарям: ако получите това съобщение, моля отговорете!

Информация за текста

$id = 7769

$source = Моята библиотека

Издание:

Върнър Виндж

Огън от дълбините

Превод: Анелия Янева

Редактор: Валери Манолов

Формат 16/56/84

Издателска къща „Пан“ — 1999 г.

Предпечат: ЕТ „Катерина“

Печат: „Балкан прес“ АД

Content

Върнър Виндж
Огън от дълбините

Благодарности

Пролог

Част първа

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единадесет

Дванадесет

Тринадесет

Четиринадесет

Петнадесет

Шестнадесет

Част втора

Седемнадесет

Осемнадесет

Деветнадесет

Двадесет

Двадесет и едно

Двадесет и две

Двадесет и три

Двадесет и четири

Двадесет и пет

Двадесет и шест

Двадесет и седем

Двадесет и осем

Двадесет и девет

Тридесет

Тридесет и едно

Тридесет и две

Тридесет и три

Тридесет и четири

Тридесет и пет

Тридесет и шест

Част трета

Тридесет и седем

Тридесет и осем

Тридесет и девет

Четиридесет

Четиридесет и едно

Епилог

Информация за текста